**Mikuláš II.** (rus. Николай II; rodné meno **Nikolaj Alexandrovič Romanov**; rus. Николай Александрович Романов; \* 18. máj 1868, Carskoje Selo – † 17. júl 1918, Jekaterinburg) bol posledný ruský imperátor (20. október 1894 – 15. marec 1917; skráteným oficiálnym titulom *Z milosti Božej, Mikuláš II. všeruský Imperátor a Samovládca*), titulárny poľský kráľ (1894 – 1915) a fínske veľkoknieža (1894 – 1917). V ruskej pravoslávnej cirkvi bol spolu so svojou manželkou a deťmi vyhlásený za svätého (pravoslávnou cirkvou v exile v roku 1981, v Rusku v roku 2000).

Životopis
---------

### Detstvo

Narodil sa v rodine cárovnej Márie Fiodorovny a cára Alexandra III. ako jedno zo šiestich detí. Už vo včasnej mladosti mal Mikuláš milenku – balerínu Matyldu Krzesinskú, ktorú opustil a po smrti svojho otca sa oženil s Alix Hessensko-Darmstadskou, vnučkou kráľovnej Spojeného kráľovstva Viktórie, ktorá po sobáši v roku 1894 prijala nové náboženstvo a meno Alexandra Fiodorovna.

### Rodinný život

V roku 1895 sa cárskemu páru narodila prvá dcéra, Oľga Nikolajevna; v roku 1897 prišla na svet ďalšia dcéra, Tatiana Nikolajevna. Cárovná si veľmi želala chlapca, ale v roku 1899 sa jej narodila ďalšia dcéra – veľkokňažná Mária Nikolajevna, tak isto ako aj v roku 1901, keď sa narodila ich štvrtá dcéra – Anastázia Nikolajevna. Cárovná s cárom zúfalo túžili mať syna a ich želanie sa napokon splnilo v roku 1904, keď sa narodil cárovič Alexej Nikolajevič, no cár sa z neho nikdy nestal. U Alexeja sa v detstve prejavila závažná porucha zrážanlivosti krvi – hemofília, ktorá sa vyskytovala v rodine cárovnej, hoci samotná cárovná nemala nijaké príznaky tejto choroby, iba ju prenášala.

### Na čele krajiny

Mikuláš bol napriek svojej miernej povahe veľkým obdivovateľom svojho otca Alexandra III. Presadzoval cársku absolutistickú moc, ale sám bol nerozhodný a neschopný riešiť zásadné problémy, v ktorých sa krajina nachádzala. Mikuláš II. sa zúčastňoval na vedení bojových operácií počas rusko-japonskej vojny v rokoch 1904 až 1905. Pričom výrazne podcenil nepriateľské sily. Po neúspechoch Ruska, ako aj prehlbujúcej sa nespokojnosti obyvateľstva s podmienkami v krajine sa začala prvá ruská revolúcia, ktorá otriasla pozíciou cára. Mikuláš II. bol preto nútený prisľúbiť vytvorenie ústavy a vznik parlamentu – Štátnej dumy. Vznik parlamentu a dumy považoval za veľkú chybu a po celý čas sa pokúšal oslabovať jeho moc.

Mikuláš podporoval viaceré spiatočnícke a kontrarevolučné organizácie ako boli napr. radikálni černosotenci, kde bol čestným členom.

V roku 1914 Rusko držalo ochrannú ruku nad Srbským kráľovstvom, ktorému Rakúsko-Uhorsko po atentáte na následníka trónu Ferdinanda d’Este, vyhlásilo nesplniteľné ultimátum, čo malo za následok vypuknutie 1. svetovej vojny. Cár odišiel na front. Cárovná sa starala o chorého cároviča Alexeja s pomocou ruského mystika Rasputina. Spolu so svojimi dcérami sa až do roku 1916 starali v cárskej nemocnici v Carskom Sele o zranených vojakov.

### Revolúcia

Vo februári 1917 došlo v Petrohrade k nepokojom, ktoré prerástli do otvorenej revolúcie - tzv. februárová revolúcia. Viaceré vojenské jednotky v meste sa pridali na stranu vzbúrencov. Cár sa však nachádzal na fronte v Bielorusku. Situáciu vyhodnotil tak, že požadoval potlačenie nepokojov násilím. Vzhľadom na rozsah nepokojov to už však nebolo možné. Generál Alexejev, ktorý v neprítomnosti cára v hlavnom štábe zastával funkciu najvyššieho veliteľa armády zaslal Mikulášovi II. telegram, v ktorom ho varoval pred nebezpečenstvom šírenia nepokojov do armády, čo by mohlo viesť k „*hanebnému ukončeniu vojny so všetkými vážnymi následkami pre Rusko.*" Generál vyzval cára, aby okamžite „*prijal opatrenia na upokojenie obyvateľstva a obnovenie normálneho života v krajine*", varoval, že „*potlačenie nepokojov násilím je za súčasných podmienok nebezpečné a povedie Rusko a armádu k smrti.*"

Po korešpondencii s veliteľmi frontov a úvahách napokon Mikuláš II. oznámil svoju abdikáciu najprv v prospech korunného princa (svojho syna) Alexeja Nikolajeviča. Za jeho regenta mal byť ustanovený veľkovojvoda Michail Alexandrovič (cárov brat). Neskôr 2. marca (15. marca) 1917 o 23:40 však svoje rozhodnutie zmenil tak, že sa vzdal v prospech Michaila Alexandroviča. Veľkovojvoda Michail Alexandrovič však po diskusii s jedným z vodcov revolúcie Rodziankom pochopil, že ak by korunu prijal, nepokoje by pokračovali v rovnakej miere.

### Zatknutie

Keď sa 8. marca (21.) 1917 výkonný výbor Petrohradského sovietu dozvedel o cárových plánoch odísť do Anglicka, rozhodol sa cára a jeho rodinu zatknúť a skonfiškovať ich majetok. Následne bola cárovná a od 9. marca aj cár zatknutí a 5 mesiacov držaní v domácom väzení v Carskom Sele.

V auguste 1917 boli prevezení do Toboľska, menšieho mesta v Ťumenskej oblasti na západnej Sibíri, spolu s niekoľkými dvornými dámami a služobníctvom (tí s cárskou rodinou odišli dobrovoľne a niektorí z nich sa už nikdy nevrátili).

Medzitým bola Dočasná vláda, ktorá bola vytvorená po februárovej revolúcii zosadená boľševikmi pri tzv. októbrovej revolúcii. V apríli 1918 boľševici rozhodli, že Romanovcov budú súdiť v Moskve. Cára spolu s manželkou a dcérou Mariou začali prevážať z Toboľska do Moskvy. Ich cesta však skončila v Jekaterinburgu (na Urale), kde boli ubytovaní v dome inžiniera Ipatieva. Začiatkom mája 1918 za nimi presunuli aj zvyšok rodiny a služobníctva.

### Poprava cára a jeho rodiny

Keď sa k Jekaterinburgu blížili oddiely bielogvardejcov začali sa boľševické orgány obávať, že by sa mohla cárska rodina dostať na slobodu. V noci z 16. na 17. júla 1918 cársku rodinu prebudili a všetkým prikázali presunúť sa kvôli bezpečnosti do suterénu. Tam do posledného momentu nič netušiacu rodinu bez súdu popravili. Zastrelení boli Mikuláš, jeho žena Alexandra, ich 5 detí, osobný lekár Botkin a traja služobníci (okrem kuchára Sedneva).

Telá odviezli do neďalekého lesa pri Sverdlovsku, prehľadali a spálili. Zvyšky boli namočené v kyseline a nakoniec zhodené do nepoužívanej banskej šachty.

V tom istom roku zavraždili aj cárovho brata Michaila Alexandroviča Romanova a sestru cárovnej, Alžbetu (Ellu) – ženu cárovho strýka Sergeja.

Exhumácia a pohreb
------------------

Telá zavraždených objavil v roku 1979 archeológ Alexandr Avdonin v lese pri Sverdlovsku (dnes Jekaterinburg). Prvé predbežné analýzy DNA, ktoré potvrdili predpoklad, že sa jedná o pozostatky cárskej rodiny, boli vykonané v roku 1991. V januári 1998 boli pozostatky cárskej rodiny exhumované. Po analýzach DNA boli pozostatky cára a jeho najbližšej rodiny pochované 17. júla 1998 v Katedrále sv. Petra a Pavla v Petrohrade, v deň osemdesiateho výročia ich zavraždenia. Pohrebu sa zúčastnil aj ruský prezident Boris Jeľcin.

Podľa analýz DNA, ktoré vykonali nezávislé tímy ruských, britských a amerických vedcov, bolo presvedčivo potvrdené, že sa jedná o pozostatky príslušníkov cárskej rodiny. Chýbajúce telá dvoch detí (cárovič Alexej a dcéra Mária alebo Anastázia) boli pochované na inom mieste asi 70 m od zvyšku rodiny.

Referencie
----------

1. 1 2  Figes, O. Lidská tragedie. Ruská revoluce 1891-1924. Beta-Dobrovský Ševčík, Praha-Plzeň, 2005, s. 44-52
2. ↑  KLIER, John D. Black Hundreds. In Levy, Richard S. (ed.). Antisemitism : A Historical Encyclopedia of Prejudice and Persecution. Volume 1: A–K. Santa Barbara, California; Denver, Colorado; Oxford : ABC-CLIO, 2005. ISBN 1-85109-439-3, p. 71.
3. ↑  Meľgunov, S. P. Martovskie dni 1917 goda / Мартовские дни 1917 года. Pariž, 1961. 453 s. Dostupné online
4. ↑  DITERIKHS, M. K.. *Ubijstvo carskych semi i členov doma Romanovych na Urale 1922 g.* [online]. rus-sky.com, [cit. 2021-05-16]. Dostupné online.
5. ↑   *Экспертиза подтвердила, что найденные останки принадлежат Николаю II* [online]. tass-ural.ru, [cit. 2023-04-29]. Dostupné online. Archivované 2011-08-07 z originálu.
6. ↑  Gill, P. Ivanov, P. Kimpton, C. et al. Identification of the remains of the Romanov family by DNA analysis. Nat Genet 6, 130–135 (1994).
7. ↑  Coble, M.D. Loreille, O.M. Wadhams, M.J. Edson, S.M. Maynard, K. Meyer, C.E. Niederstätter, H. Berger, C. Berger, B. Falsetti, A.B. Gill, P. Parson, W. Finelli, L.N. 2009: Mystery solved: the identification of the two missing Romanov children using DNA analysis. PLoS One. 4(3): e4838. doi: 10.1371/journal.pone.0004838

Literatúra
----------

* Heresch, Elisabeth (1996), *Mikuláš II. poslední ruský car*, Liberec: Dialog, ISBN  8023804871
* Kuruc, Štefan (2006), „Mikuláš II. a jeho kanonizácia v kontexte vzťahov ruského pravoslávia a štátu", in Kožiak; Nemeš, *Svätec a jeho funkcie v spoločnosti*, 2. Bratislava: Chronos, str. 223-244, ISBN  8089027202
* Mikuláš II. (1925), Nessy, Alois, ed. *Deník Cara Mikuláše II.*, Praha: Mladá fronta, OCLC 19217389
* Radzinskij, Edvard Stanislavovič (1993), *Poslední car : Zavraždění Mikuláše II. a jeho rodiny*, Praha: Mladá fronta, ISBN  8020404112
* Veber, Václav (2000), *Mikuláš II. a jeho svět*, Praha: Karolinum, ISBN  8071847933

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Mikuláš II. (Rusko)**

Autoritné údaje: * BnF: 11950255q
* GND: 11873492X
* ISNI: 0000000121272687
* LCCN: n79065459
* NK ČR: jn20000701236
* VIAF: 34465066
* WorldCat: lccn-n79065459