**Eneida** (iné názvy: **Eneis, Aeneida, Aeneis, Aeneas, Báseň o Aeneovi**; lat. Aeneis [text diela je latinský, ale názov je formou grécky]) je báseň (epos) rímskeho básnika Vergília, napísaná medzi rokmi 29 a 19 pred Kr. Je to najznámejšia epická báseň rímskej literatúry. Je napísaná v 12 spevoch a je to vlastenecký epos oslavujúci jednak starobylosť rímskeho národa a jednak panujúceho cisára Augusta. Osnovou aj tematicky pripomína Homérovu Odyseu a Iliadu.

Slovenské kompletné vydania
---------------------------

Po slovensky vyšlo dielo:

* v roku 1828 pod názvom Wirgiliowa Eneida (preklad Ján Hollý)
* v roku 1969 pod názvom Eneida (preklad Viera Bunčáková)
* v roku 1981 pod názvom Aeneas (preklad Viliam Turčány)

Forma diela
-----------

Dvanásť kníh eposu pozostáva z viac ako 10 000 hexametrov. Ide o zjavnú paralelu k Homérovi, ktorého eposy majú dvojnásobný rozsah. Napriek Vergíliovej predčasnej smrti sú nedokončené len niektoré hexametre.

Téma a dej diela
----------------

Eneas dostáva od Venuše božskú zbroj.
Predmetom Eneidy je mytologický príbeh o trójskom hrdinovi Eneovi, ktorý po vyvrátení Tróje hľadá nový domov pre seba a svoj rod. Ide o príbeh, ktorý sa objavuje už v gréckej epickej tradícii, Vergílius si ho však upravuje tak, aby vyhovoval rímskym dejinám a Augustovej propagande, keďže najvyšším cieľom epického diela je spojiť mýtus – Trójsku vojnu a Eneovo putovanie – s históriou – julsko-klaudiovskou dynastiou, ktorá odvodzovala svoj pôvod od Eneovho syna Iula (Askánia), a predovšetkým osobou Augusta.

Prvých šesť kníh sa zaoberá Eneovým blúdením morami (ide o paralelu s Odyseovým blúdením v Odysei). Eneas pristáva v severnej Afrike, na mieste, kde kráľovná Dídó vystavala Kartágo, a nachádza tu útočisko. Vergílius kladie do rozporu tragickú lásku medzi Eneom a Didonou a jeho zmyslom pre povinnosť založiť novú Tróju podľa vôle bohov. Nakoniec u neho prevládne poslušnosť voči Osudu (*pietas*) a Didonu opustí. Kartaginská kráľovná z nešťastnej lásky spácha samovraždu, predtým však ešte preklaje Rimanov (má ísť o mytologické podopretie neskoršej rivality Ríma a Kartága). V šiestej knihe Eneas dosiahne brehy Itálie. Vylodí sa v Kúmach v Kampánii, kde sídli jedna zo sybíl. S jej pomocou zostúpi do podsvetia, kde mu jeho mŕtvy otec Anchises predpovie, že mesto, ktoré namiesto Tróje založia jeho potomkovia, dosiahne vládu nad celým svetom, a poradí mu, kam má ďalej pokračovať.

Druhá šestica kníh sa zaoberá vojnou medzi Trójanmi, ktorí pristáli v Látiu, domove Latinov, a nepriateľskými Latinmi, ktorí im chcú zabrániť v založení mesta (ide o paralelu s Trójskou vojnou opisovanou v Iliade). Eneas nájde pri ústí Tiberu, kde sa vylodí so svojimi spoločníkmi, domov, ktorý mu Anchises predpovedal. Uzavrie dohodu s tunajším kráľom Latinom, ktorú má spečatiť sobáš s jeho dcérou Laviniou, proti Eneovi ale vystúpi ohrdnutý Lavinin snúbenec, rutulský vládca Turnus. Dochádza k boju: na jednej strane stoja Rutulovia a ich etruskí spojenci, na strane druhej Trójania, ktorí nájdu spojencov v kráľovi malej skupiny gréckych osadníkov v Látiu, Evandrovi a niektorých etruských mestách. Boj sa posúva k záverečnému osobnému súboju dvoch hrdinov – Enea a Turna. Eneas víťazí a tým je Osud s konečnou platnosťou naplnený.

Podobnosti s Homérom
--------------------

V Eneide sa objavuje veľa podobností s Homérom. O niektorých z nich už bola reč (rozsah, výstavba, mýtus o Eneovi). Epos začína tam, kde Homér skončil – poslednou nocou Tróje, ktorá je v Iliade iba naznačená. Opakujú sa podobné prvky, napríklad pohrebné hry na počesť Anchisa v Eneide, ktoré pripomínajú obdobné hry na počesť zabitého Patrokla v Iliade, opis Eneovho Vulkánom zhotoveného štítu, ktorý napodobuje obdobnú pasáž o Achillovom štíte v Iliade. Rovnako ako v Homérovych eposoch, aj v Eneide je Eneovo putovanie a konečné víťazstvo len odrazom vyšších, božských udalostí. Nepriazeň okolností, ktorú musí Eneas na svojej ceste prekonávať, je výsledkom prekážok, ktoré mu do cesty kladie Juno (paralela s antagonizmom Neptúna v Odysei). Obdobne ako Trójska vojna závisí od božskej vôle Olympanov, Eneov boj v Látiu súvisí so sporom Jova, ktorý predurčil Enneovi osud, a Junony, ktorá mu odporuje. Záverečné zmierenie manželov môže viesť k naplneniu mýtických dejín, z ktorých vyrastie Rím.

V iných ohľadoch Vergílius Homéra prevracia. Putovanie kladie pred boj. Aj ciele týchto dvoch činností sú opačné ako v prípade Iliady a Odysey, takže Eneas neblúdi morami, aby sa dostal z cudzieho mesta domov tak ako Odyseus, ale z domova do cudzieho, neznámeho sveta a vojna v Itálii nie je vedená, aby bolo mesto zničené, ale založené. Napokon, Vergíliovi Trójania nie sú porazenými, ale víťazmi a ich sláva dosahuje naplnenie v Rímskej ríši.

Vergílius ako hlásateľ Augustovej ideológie
-------------------------------------------

V kontexte Vergíliovho diela hrá významnú úlohu koncept poslušného nasledovania božského Osudu (*pietas*), tradičnej hodnoty rímskeho spôsobu života. Aj ďalšie Eneove osobné cnosti (*virtus*) poukazujú na ideálne vlastnosti budúceho Rimana, ktoré majú slúžiť za vzor Rimanom skutočným. Osudová nutnosť sa vo Vergíliovom podaní stáva hnacím motorom dejín, v prípade Enea ako aj jeho rímskych dedičov, ktorí svojou expanziou, samozrejme v súlade s cnosťami Enea, plnia svoje poslanie. Vyvrcholením mytologickej osudovosti je nastolenie vlády nového Enea, jeho potomka Augusta, ktoré sa deje podľa Vergília z vôle vyšších mocností.

Z tohto hľadiska je zaujímavý Vergíliov pohľad na Kartágo a jeho rolu v dejinách. Didonina láska k Eneovi nedosahuje naplnenie, pretože prekáža Osudu. Symbolicky tým predznamenáva osud celého Kartága, ktorého existencia sa stáva prekážkou rímskej hegemónii. Zničenie Kartága nie je teda dôsledkom mocenského boja dvoch ekonomických a mocenských súperov, ale nutnosťou, ktorú Rím len poslušne vyplnil.

Referencie
----------

1. 1 2 3  Aeneis. In:  *Encyclopaedia Beliana*. 1. vyd. Bratislava : Encyklopedický ústav SAV; Veda, 1999. 696 s. ISBN 80-224-0554-X. Zväzok 1. (A – Belk), s. 60.

Zdroje
------

* Aeneas. In: KNĚZEK, Libor, ed. *Encyklopédia literárnych diel*. 1. vyd. Bratislava: Obzor, 1989. 858 s. ISBN 80-215-0010-7. s. 16-17.
* presun časti textu z článku Publius Vergilius Maro