recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Súradnice: 46°17′53″S 13°55′24″V﻿ / ﻿46,298182°S 13,923273°V﻿ / 46.298182; 13.923273

**Kostol svätého Martina** (slovin. *Cerkev Svetega Martina*) je budova barokového rímskokatolíckeho kostola z obdobia stredoveku, nachádzajúca sa v dedine Srednja vas v Bohinju na hranici Triglavského národného parku v historickom tradičnom regióne Gorenjska v občine Bohinj v Slovinsku. Má priznaný štatút kultúrnej pamiatky.

Charakteristika a dejiny
------------------------

Kostol bol postavený v období stredoveku, pričom prvé zmienky o ňom sú už z 15. storočia, keďže bol spomenutý v listinách pochádzajúcich z rokov 1493 - 1501. V polovici 18. storočia prešiel kostol stavebnými úpravami.

Kostol sa nachádza v svahu nad dedinou a sú od neho krásne výhľady do Bohinjskej doliny.

Budova je postavená v barokovom slohu a ohraničená kamenným plotom. Veža zvonice je zakončená pre barok typickou cibuľovitou strechou.

Maľby nachádzajúce sa ako na vonkajšej časti kostola, tak i v interiéri sú dielom významných slovinských maliarov. Patria k nim napríklad Franc Jelovšek, Matija Koželj a Matevž Langus. Od Franca Jelovšeka pochádzajú fresky z obdobia baroka, Matija Koželj je autorom fresiek v prezbytériu z roku 1894 a od Matevža Langusa pochádza oltárna maľba Panny Márie s Ježišom.

Pri kostole sa nachádza pamätník padlým v prvej svetovej vojne.

V kostole sa nachádza rokokový organ z roku 1830 vyrobený Johannom Gottfriedom Kunstom. V roku 2002 bol organ renovovaný.

V kostole sa konajú koncerty v rámci podujatia *Glasbeno poletje v Bohinju*, teda v preklade do slovenčiny „Hudobného leta v Bohinji".

Galéria
-------

* Pohľad ku kostolu od kraja dedinyPohľad ku kostolu od kraja dediny

Referencie
----------

1. 1 2 3 4 5 6 7  bohinj.si
2. 1 2 3 4 5 6 7 8 9  kraji.eu
**Miroslav Bárdi** (\* 25. február 1949, Veľké Teriakovce) je slovenský maliar. Jeho manželkou je hudobná historička Marianna Bárdiová.

Životopis
---------

Do roku 1971 žil v Čerenčanoch v okrese Rimavská Sobota. Výtvarné vzdelanie získal u akad. maliara Štefana Bazovského a v rokoch 1967 - 1971 na Pedagogickej fakulte v Banskej Bystrici (hlavní pedagógovia ak. mal. Štefan Prukner, ak. mal. Stanislav Balko, ak. sochár M.Palko, Klára Kubičková, ak. maliar Dušan Zapletal) a v r. 1983 získal akademický titul PaedDr.

V rokoch 1972 - 2005 pôsobil ako vysokoškolský pedagóg najmä v disciplínach maľba a kresba na Katedre výtvarnej výchovy na Pedagogickej fakulte Univerzity Mateja Bela. Súčasne pracoval v odborných porotách výtvarných súťaží dospelých a všetkých stupňov škôl, viedol výtvarné štúdiá dospelých, venoval sa výtvarnému poradenstvu, uskutočňoval prednášky, besedy a koncepcie výstav na strednom Slovensku. V rokoch 1971 – 1997 žil s rodinou v Banskej Bystrici, od roku 1997 žijú v obci Malachov, kde má maliarsky ateliér. Od roku 2005 tvorí ako umelec v slobodnom povolaní. Je členom Združenia výtvarných umelcov stredného Slovenska a Asociácie slovenského umenia. 

Jeho umelecká tvorba je orientovaná na prírodu, hudobné motívy, úvahy, spomienky. Počas rokov 1972 - 2020 vystavoval na vyše 70 samostatných a vyše 110 spoločných výstavách. Zúčastnil sa na viacerých tvorivých pobytoch na Slovensku a v zahraničí. Jeho obrazy sú v zbierkach galérií, múzeí, kultúrnych inštitúcií a v súkromných zbierkach na Slovensku, v Česku, Nemecku, Rakúsku, Francúzsku, Veľkej Británii, USA, Kanade, Južnej Kórei, Turecku, v Rusku a inde. 

Jeho tvorba bola publikovaná v katalógoch k výstavám, v knihách, v tlači, v rozhlase a televízii.

Ocenenie
--------

* Ocenený Striebornou medailou za výchovu a rozvoj výtvarnej kultúry Stredoslovenského kraja (1985).
* Plaketa Za rozvoj Pedagogickej fakulty UMB Banská Bystrica (2005) a iné ocenenia

Literatúra
----------

* PhDr. Szmudová K. : Domov je svet. (K výstave a tvorbe Miroslava Bárdiho). Obzor Gemera, r.XVIII.1987, č. 3, s.175-178 (6 obr.- 4 maľby a 1 kresba, 1 foto autora).
* Miroslav Bárdi – Maľba, kresba. Autorský katalóg. Text Doc.Dr. Štefan Gero, CSc. 1999. Trian vlastným nákladom autora, Banská Bystrica. (35 obr.- 33 malieb a kresieb, 2 foto autora).ISBN 80-88945-08-9.
* Šovčíková, Darina a kol.: Kto bol kto v Banskej Bystrici v roku 2001. Banská Bystrica: Štátna vedecká knižnica, 2002. ISBN 80-85169-59-2. 258 s. s. 27-28.
* Uhel, J.: Šanca pre farbu. Zo života Miroslava Bárdiho. Liptov, r. 53, č. 45, 5.-11.11.2002, s.7.
* Kyseľová, A.: Fotografuje okom v duši. In My Banskobystrické noviny, roč. 18, č. 50-51, 16.12.2008, s. 25.
* Bárdi, Miroslav: (spomienka na študentské časy na PF). In: Očenášová-Štrbová, Slavomíra: *Svedectvá o čase*. Banská Bystrica: UMB, 2012. ISBN 978-80-557-0371-8.

Externé odkazy
--------------

* Regionálne osobnosti VKMK – zdroj, z ktorého pôvodne čerpal tento článok.
* Miroslav Bárdi
* Osobná stránka
* Osobnosti. M.Bárdi. Televízia Hronka.

Autoritné údaje: * abART: 142238
* SNK: 163258
* VIAF: 4156156565694923500008
* Web umenia: 467
Olympijské zlatoOlympijské zlato

**Serhij Nazarovyč Bubka** (ukr. Сергій Назарович Бубка), známejší pod ruským menom **Sergej Nazarovič Bubka** (rus. Сергей Назарович Бубка) (\* 4. december 1963, Vorošilovgrad, Ukrajinská SSR) je bývalý fenomenálny sovietsky a od roku 1991 ukrajinský atlét v skoku o žrdi, bývalý držiteľ 26 rokov platného svetového rekordu (614 cm), olympijský víťaz, trojnásobný majster sveta, majster Európy a najlepší športovec sveta pre rok 1997.

Stal sa prvým skokanom o žrdi, ktorý prekonal hranicu 6 metrov. Bol držiteľom svetového rekordu 614 cm, ktorý vytvoril 31. júla 1994 v talianskom Sestriere. V hale je rekord ešte o centimeter lepší a je niekedy uvádzaný miesto vonkajšieho ako „absolútny" rekord v tejto disciplíne.

Životopis
---------

O žrdi začal skákať vo veku deväť rokov. V roku 1978 sa presťahoval do Donecka a začal sa pripravovať pod vedením trénera Vitalija Petrova. 

Do svetového atletického povedomia vstúpil v roku 1983 výkonom 570 cm. V nasledujúcich štyroch rokoch posunul hranicu svetového rekordu o 21 centimetrov. Bol vyhlásený za najlepšieho športovca Sovietskeho zväzu v rokoch 1984, 1985 a 1986. 

Vyhral 6x majstrovstvá sveta (prvých šesť šampionátov). Svetový rekord vylepšil 35x (17x vonku, 18x v hale), čo je tiež svetový atletický rekord.

Menej sa mu darilo na olympijských hrách. Olympiády v roku 1984 v Los Angeles sa nemohol zúčastniť kvôli bojkotu socialistickými štátmi. Olympiádu 1988 v Soule vyhral výkonom 590 cm. Ďalšie dve olympiády boli len vyvrcholením jeho olympijskej smoly. Na olympiádu do Barcelony v roku 1992 prišiel (novo pod hlavičkou Ukrajiny) ako svetový rekordman výkonom 611 cm v úlohe jasného favorita. V pretekoch ale nemal žiadny platný pokus. Na olympiáde v Atlante sa pri tréningu na kvalifikáciu zranil a do pretekov tak už vôbec nezasiahol.

Osobný život
------------

Jeho syn Sergej je tenista.

Ocenenia
--------

* *Leninov rad*
* *Rad Červenej hviezdy práce*
* *Hrdina Ukrajiny*
* Vyhlásený najlepším skokanom o žrdi 20. storočia podľa časopisu *Track & Field News*
* Najlepší športovec sveta 1997 podľa *L'Équipe*

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Serhij Nazarovyč Bubka**

Externé odkazy
--------------

* Profil na stránkach IAAF
* Profil na sports-reference.com

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Sergej Bubka na českej Wikipédii.*

Autoritné údaje: * GND: 1081906871
* ISNI: 0000 0000 4077 6955
* LCCN: n2006006483
* NK ČR: xx0030949
* VIAF: 33879557
* WorldCat: lccn-n2006006483
Niké, dielo sochára Paiónia, venované na pamiatku víťazstva Atén nad Spartou roku 425 pred Kr. múzeum v Olympii
**Paiónios** (starogr. *Παιώνιος*) bol grécky sochár v 5. storočí pred Kr.

 
Paiónios, grécky sochár z Mendy, tvoril v poslednej tretine 5. storočia pred Kr. Nemeckí archeológovia v roku 1875 objavili v Olympii mramorovú sochu Niké, okrídlenej bohyne víťazstva, na trojuholníkovom stĺpe. Nápis ju pripisuje Paióniovi:

|  |  |
| --- | --- |
| *Μεσσάνιοι καὶ Ναυπάκτιοι ἀνέθεν Διὶ Ὀλυμπίωι δεκάταν ἀπὸ τῶμ πολεμίων. Παιώνιος ἐποίησε Μενδαῖος καὶ τἀκρωτήρια ποιῶν ἐπὶ τὸν ναὸν ἐνίκα.*  | preklad: *Messénčania a Naupaktončania venovali Diovi Olympskému z desiatku vojnovej koristi. Paiónios z Mendy zhotovil, on bol víťaz (v súťaži zhotovenia) v akrotérii na chráme.* |

- text v starogréčtine
Pausanias si po zhliadnutí tohto diela do svojej cestovateľskej príručky zaznamenal: „*Dórski Messénčania, prijímajúci kedysi od Aténčanov Naupaktos, venoval do Olympie sochu Niké na stĺpe, je to dielo mendského Paiónia a bolo zhotovené na pamiatku porazených nepriateľov, keď podľa môjho názoru bojovali s Akarňanmi a s Oiniadaičanmi. Sami Messénčania však tvrdia, že je to pamiatka vojenskej výpravy na Sfaktériu po boku Aténčanov a že nenapísali meno nepriateľa zo strachu pred Lakedaimončanmi (Sparťanmi), avšak naproti tomu sa Oiniadaičanov a Akarňanov báť nemuseli.* "

Votívny dar sochy bohyne Niké bol venovaný na pamiatku víťazstva Aténčanov (a Messénčanov) proti Sparte pri Pyle v roku 425 pred Kr. (dobytý bol Pylos a priľahlý ostrov Sfaktéria). Túto sochu, kedysi umiestnenú na 9 m vysokom stĺpe, našli pred južným rohom Diovho chrámu. Dnes patrí medzi najvzácnejšie poklady olympijského múzea.

Podľa Pausania bol Paiónios aj autorom výzdoby východného štítu Diovho chrámu v Olympii. Odborníci na základe jasne odlišného sochárskeho štýlu však oprávňujú o tom pochybovať a možno predpokladať, že Pausanias bol zle informovaný o svätyni, ktorá bola zhotovená šesť storočí pred jeho návštevou.

Referencie a bibliografia
-------------------------

1. ↑  José Pijoan. *Dejiny umenia 2*. Bratislava : Tatran, 1982. 61-377-82. S. 143.
2. ↑  Lucia Guerrini: Enciclopedia dell’Arte Antica, Classica e Orientale, Roma 1959, Treccani, *Paionios - 1*
3. 1 2 3  Lesley Adkins & Roy A. Adkins. *Starověké Řecko*. Praha : Slovart, 2011. ISBN 978-80-7391-580-3. S. 400.
4. ↑  Inscriptiones Graecae,  *IvO 259*
5. ↑  Robin Osborne,
Cambridge University Press, 2007, *Debating the Athenian Cultural Revolution* str. 162
6. ↑  Pausanias. *Pausaniás, cesta po Řecku I.*. Praha : nakladatelství Svoboda, 1973. 25-039-73. S. 421.
7. ↑  Lesley Adkins & Roy A. Adkins. *Starověké Řecko*. Praha : Slovart, 2011. ISBN 978-80-7391-580-3. S. 20.
8. ↑  Pausanias. *Pausaniás, cesta po Řecku I.*. Praha : nakladatelství Svoboda, 1973. 25-039-73. S. 465.
9. ↑  Pausanias. *Pausaniás, cesta po Řecku I.*. Praha : nakladatelství Svoboda, 1973. 25-039-73. S. 382.
10. ↑  José Pijoan. *Dejiny umenia 2*. Bratislava : Tatran, 1982. 61-377-82. S. 66.

  

Autoritné údaje: * GND: 118789198
* ISNI: 0000 0000 1385 8859
* ULAN: 500085211
* VIAF: 37712478
**Epitherses** alebo **Epithersés** (starogr. *Ἐπιθέρσης* – *Epitherses,* iný prepis: *Epithersés*) bol v rokoch 184 a 180 pred Kr. víťaz olympijských hier v boxe.

Epitherses, syn Métrodóra z Erythrai, zvíťazil v boxe (pygmé) na 149. a na 150. olympijských hrách. Svoje majstrovstvo v tejto disciplíne predviedol aj na ostatných celogéckych hrách, keď si po dve víťazné vence odniesol i z pýtických, isthmických a z nemejských hier. Celogrécke hry sa usporadúvali v rôznych obdobiach štvoročného cyklu. Každé toto štvorročné obdobie nazývali olympiádou. Spolu tvorili *„obeh"* (periodos) a víťaz všetkých štyroch hier sa nazýval víťaz obehu (periodonikés).

Staroveký grécky cestovateľ a spisovateľ Pausanias uvádza, že Epithersovi dali jeho rodáci zhotoviť sochu, ktorú umiestnili v posvätnom okrsku olympijskej *Altidy*. Mramorový podstavec Epithersovej sochy s úplným nápisom bol archeológmi objavený južne od Diovho chrámu. Tento nápis hlása, že autorom jeho sochy bol Pythokritos z Rodosu.

Referencie a bibliografia
-------------------------

1. ↑  Jérôme Sanchez, *Le meilleur combattant de tous les temps*, str.93.
2. 1 2  Luigi Moretti; Maria Elisa Garcia Barraco; Ilaria Soda. *Luigi Moretti e il catalogo degli Olympionikai : testimonianze epigrafiche, letterarie, papirologiche e numismatiche sui vincitori degli agoni olimpici panellenici (Ellade e Magna Grecia: 776 a.C. - 393 d.C)*. Roma : Arbor sapientiae, 2014. ISBN 978-88-97805-32-8. S. 111-112.
3. 1 2  Pausanias, *Periégésis tés Hellados*, 6,15,6.
4. ↑  Lesley Adkins & Roy A. Adkins. *Starověké Řecko*. Praha : Slovart, 2011. ISBN 978-80-7391-580-3. S. 363.
5. ↑  Pausanias. *Pausaniás, cesta po Řecku I.*. Praha : nakladatelství Svoboda, 1973. 25-039-73. S. 572 vysvětlivky.
6. ↑  Inscriptiones Graecae, *IvO 186*

Pozri aj
--------

* Zoznam olympijských víťazov staroveku
**Theodosiopolis** (gréckym písmom Θεοδοσιόπολις) alebo **Theodosioupolis** (iné prepisy: **Theodosiúpolis**, **Theodosiupolis**; gréckym písmom Θεοδοσιούπολις) môže byť niektoré z nasledujúcich historických miest (nazvaných po niektorom cisárovi nesúcom meno Theodosius):

* v Arménii, pozri Erzurum
* v Mezopotámii, pozri Raʾs al-Ajn
* v dnešnom Turecku:
	+ dnešný Barbaros, pozri Panion
	+ v Mýzii, pozri Perperéné
* v Egypte:
	+ v dolnom Egypte, sídlo titulárneho katolíckeho biskupa, pozri Theodosiopolis v Arkádii
	+ v dolnom Egypte, pozri Tebtunis
	+ v hornom Egypte, pozri Hebenu

Referencie
----------

1. 1 2  ZÁSTĚROVÁ, Bohumila, et al. *Dějiny Byzance*. Vyd. 1. Praha : Academia, 1992. 529 s. ISBN 80-200-0454-8. S. 525.

Symbol rozcestiaSymbol rozcestia

*Toto je rozlišovacia stránka. Obsahuje rozličné významy uvedeného hesla.*

Ak ste sa sem dostali cez odkaz v článku, prosím, vráťte sa a opravte ho tak, aby odkazoval priamo na najvhodnejší význam.
**Theodóros** (starogr. *Θεόδωρος*) bol dvojnásobný olympijský víťaz v behu na jedno stadion v 1. stor. pred Kr.

Theodóros z Messénie si na 183. a na 184. olympijských hrách v rokoch 48 a 44 pred Kr. vybojoval víťazstvá v behu na jedno stadion. Beh na vzdialenosť jedného stadia sa v Olympii zaviedol už na počiatku hier, t. j. podľa tradície v roku 776 pred Kr. a bol hlavným pretekom aj po zavedení ďalších súťažných disciplín. Theodóros dal 183. a 184. olympiáde svoje meno, pretože menom víťazov tejto olympijskej disciplíny sa označovali všetky olympiády.

Správu o olympijských víťazstvách Theodóra zaznamenal staroveký historik Eusebios z Kaisareie v zozname olympijských víťazov (víťazov stadiodromu od 1. až po 249. olympiádu), ktorý je súčasťou jeho diela Kronika (starogr. *Παντοδαπὴ Ἱστορία* – *Pantodapé Historia*). Tento zoznam vyhotovoval na začiatku 4. storočia, a to hlavne z písomností Iulia Africana, autora diel, zachovaných prevažne vo fragmentoch. Eusébios ešte uvádza, že počas jeho prvého olympijského víťazstva vládol v Ríme cisár Iulius Caesar a počas druhého Augustus.

Podľa moderných bádateľov sa najcharakteristickejšie rysy moci tzv. raného cisárstva v Ríme začali v roku 31 pred Kr. K ústavnému nastoleniu cisárstva však došlo postupne od roku 27 pred Kr. a to rozhodnutiami rímskeho senátu zvyšovať Octavianovi právomoci. Výrazom týchto rozhodnutí sa stalo i meno Augustus (Vznešený), pod ktorým sa adoptívny syn Caesara postavil do čela dlhej rady ďalších rímskych cisárov.

Referencie a bibliografia
-------------------------

1. 1 2 3 4 5  Eusebios, *Kronika* 2,193.}
2. 1 2  Mark Golden. *Sport in the ancient world from A to Z*. London : Taylor & Francis, 2003. ISBN 0-203-49732-5. S. 163.
3. ↑  Pausanias. *Pausaniás, cesta po Řecku I.*. Praha : nakladatelství Svoboda, 1973. 25-039-73. S. 377.
4. ↑  Vojtech Zamarovský. *Vzkriesenie Olympie*. Bratislava : Šport, 1986. 77-043-86. S. 246.
5. ↑  Vojtech Zamarovský. *Vzkriesenie Olympie*. Bratislava : Šport, 1986. 77-043-86. S. 140.
6. ↑  Josef Šusta. *Dějepisectví*. Praha : Nákl. Historického klubu, 1933. S. 9.
7. ↑  Jan Burian. *Římské impérium*. Praha : Svoboda-Libertas, 1994. 25-004-94. S. 23.

Pozri aj
--------

* Zoznam olympijských víťazov staroveku
**Mary Anningová** (\* 21. máj 1799, Lyme Regis, Spojené kráľovstvo - † 9. marec 1847, Lyme Regis) bola anglická zberateľka fosílií a paleontologička. 

Jej otec bol povolaním tesár a predavač fosílnych kuriozít. V roku 1811 objavila kompletnú kostru morského plaza rodu Ichtyosaurus, ktorý je dodnes vystavený v *Natural History Museum* v Londýne. O desať rokov neskôr objavila prvého Plesiosaura a roku 1828 pterodaktyla. 

Je označovaná za jedného z najvýznamnejších objaviteľov pravekých tvorov v začiatkoch paleontológie. V neskorších fázach svojho skúmania spolupracovala aj s Thomasom Birchom a stala sa čestnou členkou britskej geologickej spoločnosti.

Zomrela predčasne na rakovinu prsníka vo svojich 47 rokoch.

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Mary Anningová**

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Mary Anningová na českej Wikipédii.*

Autoritné údaje: * BnF: 16508992r
* GND: 123040817
* ISNI: 0000 0001 1930 0300
* LCCN: n90652738
* NK ČR: jx20081112001
* VIAF: 10743511
* WorldCat: lccn-n90652738
**Mary Elizabeth Mastrantonio** (\* 17. november 1958, Oak Park, Illinois, USA) je americká herečka a speváčka, ktorá bola nominovaná na prestížne filmové ocenenie Academy Awards, za jej herecký výkon vo filme *Farba peňazí* (1986).

Detstvo a mladosť
-----------------

Mastrantoniová sa narodila na predmestí Chicaga, v štáte Illinois. Obaja jej rodičia boli talianskeho pôvodu. Mastrantoniová študovala drámu na University of Illinois. Počas leta pracovala v zábavnom parku Opryland v USA, aby si zarobila peniaze na vysokú školu.

Kariéra
-------

Mastrantoniová sa prvýkrát objavila na obrazovke vo filme Briana De Palmu, *Zjazvená tvár* z roku 1983. O rok neskôr, si zahrala v benefičnom divadelnom predstavení *Vianočná koleda* s Helen Hayes, Raulom Juliom či Haroldom Scottom. V roku 1986 si zahrala po boku Paula Newmana, vo filme *Farba peňazí*, kde za svoj herecký výkon, bola nominovaná na Academy Awards a Zlatý glóbus. V roku 1989 ju obsadil režisér James Cameron do filmu *Priepasť*.

V roku 1991 si zahrala s Kevinom Costnerom, vo filme *Robin Hood - Kráľ zbojníkov*. V roku 1999 hrala vo filme *Dokonalá búrka*.

V rokoch 2005 až 2007 hosťovala vo štvrtej a piatej sérii televízneho seriálu, *Bez stopy*. V roku 2015 sa pripojila k hereckému obsadeniu televízneho seriálu *Všemohúci*. V rokoch 2018 až 2020 hrala v akčnom televíznom seriály, *Mŕtvy bod*.

Mastrantoniová sa objavila aj vo viacerých divadelných hrách na Broadwayi a aj v iných divadlách. Za jej divadelné vystúpenia v New Yorku, jej priniesli nomináciu na cenu Tony a dve nominácie na cenu Drama Desk.

Súkromný život
--------------

Od roku 1990 je Mastrantoniová vydatá za režisérom Pata O'Connora, s ktorým má dvoch synov.

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Mary Elizabeth Mastrantonio**

Externé odkazy
--------------

* Mary Elizabeth Mastrantonio v Internet Movie Database (po anglicky)
* Mary Elizabeth Mastrantonio v Česko-Slovenskej filmovej databáze

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Mary Elizabeth Mastrantonio na anglickej Wikipédii.*

Autoritné údaje: * BnF: 140309495
* GND: 135329213
* ISNI: 0000 0001 1455 7959
* LCCN: no96043163
* VIAF: 117408328
* WorldCat: lccn-no96043163
**Theokosmos** (starogr. *Θεόκοσμος* – *Theokosmos*) bol grécky sochár v 5. storočí pred Kr.

Theokosmos, grécky sochár z Megary, bol činný v druhej polovici 5. storočia pred Kr. Pausanias uvádza, že spolu so sochárskym majstrom Feidiom pracoval na chryselefantinovej soche Dia v Megare: „*Ak vkročíme za týmto chrámom do posvätného okrsku Dia, objaví sa pozoruhodný chrám zvaný Olympieion. Diova socha však nebola dokončená, pretože zasiahla vojna Peloponézanov proti Aténam, v ktorej Aténčania hubili po celý rok loďami i pozemným vojskom megarskú zem, takže nielenže poškodili štát, ale tiež v súkromí priviedli rodiny do najkrajnejšej núdze. Socha Dia má tvár zo slonovej kosti a zlata, ostatok je však z hliny a sadry. Hovoria, že sochu vytvoril domáci umelec Theokosmos, pomáhal mu však Feidias. Nad hlavou Dia sú Hóry a Moiry. Všetkým je zrejmé, že jediného Dia počúva Osud (Peprómené) a že tento boh opravuje podľa potreby počasie. Za chrámom ležia napoly opracované polená, tie chcel Theokosmos ozdobiť slonovou kosťou a zlatom a doplniť sochu Dia.*"

Práce na tejto soche boli podľa Pausaniovej správy prerušené na začiatku peloponézskej vojny, teda okolo roku 431 pred Kr. a neskôr boli už len provizórne dokončené. Hóry a Moiry zdobili zrejme Diovu korunu. Chrám zvaný *Olympieion* ležal na severozápadnom úpätí akropole zvanej *Kária*. Lokalitu chrámu určili po náleze zvyškov stien a nápisov.

Po vojne Theokoskos v službách víťazných Sparťanov, spojencov Megary, zhotovil sochu Hermóna, veliteľa na Lysandrovej vojenskej lodi. Táto socha i so skupinou ďalších sôch tvorila súčasť pamätníka v Delfách, postaveného na počesť víťaznej bitky Sparťanov nad Aténami pri *Aigospotamoi* (*Kozích riečkach*) v roku 405 pred Kr. Tento pamätník bol jeden z najväčších (21 m dlhý) a najbohatších na sochy (bolo ich až 38). Zachovali sa z neho mnohé fragmenty, hlavne z podstavcov sôch a ich nápisov. V šľapajách Theokosma pokračoval jeho syn Kallikles, ktorý bol autorom niekoľkých sôch olympijských víťazov

Referencie a bibliografia
-------------------------

1. 1 2 3 4  Lucia Guerrini: Enciclopedia dell’Arte Antica, Classica e Orientale, Roma 1959, Treccani, *Theokosmos*
2. ↑  Pausanias. *Pausaniás, cesta po Řecku II.*. Praha : nakladatelství Svoboda, 1974. 25-027-74. S. 376.
3. ↑  Carol C. Mattusch. *Greek Bronze Statuary: From the Beginnings Through the Fifth Century B.C*. Ithaca, New York : Cornell University Press, 1988. ISBN 978-08-0142-148-8. S. 179.
4. ↑  Pausanias. *Pausaniás, cesta po Řecku I.*. Praha : nakladatelství Svoboda, 1973. 25-039-73. S. 107-108.
5. ↑  Pausanias. *Pausaniás, cesta po Řecku I.*. Praha : nakladatelství Svoboda, 1973. 25-039-73. S. 511.
6. 1 2  Pausanias. *Pausaniás, cesta po Řecku II.*. Praha : nakladatelství Svoboda, 1974. 25-027-74. S. 412.
7. ↑  Lesley Adkins & Roy A. Adkins. *Starověké Řecko*. Praha : Slovart, 2011. ISBN 978-80-7391-580-3. S. 71.
8. ↑  Pausanias. *Pausaniás, cesta po Řecku I.*. Praha : nakladatelství Svoboda, 1973. 25-039-73. S. 433.

  

Autoritné údaje: * ULAN: 500074105
* VIAF: 96203306
**Lúcio Costa** (\* 27. február 1902, Toulon, Francúzsko – † 13. jún 1998, Rio de Janeiro, Brazília) bol brazílsky architekt a urbanista. Najznámejším sa stal pre svoj plán výstavby nového hlavného mesta Brazília.

Svoje detstvo a mladosť prežil v Európe, neskôr sa presťahoval do Brazílie. V roku 1924 získal v Riu de Janeiro na Vysokej škole výtvarných umení titul architekt.

Costa bol stúpencom moderného štýly Le Corbusiera. Prvky jeho brazílskej architektúry sa kombinujú s tradičnými. Medzi jeho prvotné diela, ktorými zdôraznil úlohu brazílskej moderny patrili: brazílsky pavilón na Expo 1939 v New Yorku (spolu s Oscarom Niemeyerom), obytné štvrte Parque Guinle v Rio de Janeiro (1948) a Hotel do Park Sao Clemente v Nova Friburgo.

Jeho plán Brazílie bol detailný. Costa prepracoval mesto do sektorov, ktoré z výšky pripomínali lietadlo. Navrhol aj tmavo šedú uniformu vodičov autobusov. Mesto bolo dokončené v roku 1960 v krátkom čase po 41 mesiacoch výstavby. Mesto sa stalo symbolom pokroku s impozantnými súbormi vládnych budov. V súčasnosti má viac ako 2 milióny obyvateľov, je zaradené na zozname svetového dedičstva UNESCO a má metro.

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Lúcio Costa na nemeckej Wikipédii (číslo revízie nebolo určené).*

Autoritné údaje: * BnF: 137745713
* GND: 119406683
* ISNI: 0000 0000 6653 9624
* LCCN: n87920210
* NK ČR: xx0216799
* ULAN: 500033205
* VIAF: 24785160
* WorldCat: lccn-n87920210
Súradnice: 49°09′08″S 18°49′21″V﻿ / ﻿49,1521°S 18,822367°V﻿ / 49.1521; 18.822367

**Stráňavská dolina** je dolina v Lúčanskej Fatre pri obci Stráňavy, približne 13 km východne až juhovýchodne od Žiliny. Preteká ňou Stráňavský potok a je dlhá približne 4 km.

Dolina je tvorená najmä dolomitmi, ktorých ťažba poznačila celé okolie, predovšetkým vrch Polom (1 010 m n. m.).

Tiahne sa juhovýchodne smerom od obce až po úpätie vrchu Minčol (1 363,9 m n. m.). Obkolesujú ju zo severovýchodu Polom (1 010 m n. m.) a sedlo Javorina (967 m n. m.), z východu Úplaz (1 301 m n. m.) a Minčol a z juhu Suchárová (963 m n. m.) a Hoblík (933,6 m n. m.).

Od Malofatranského múzea vedie zelený značený chodník č. 5664, ktorý sa napája v sedle Javorina na červený chodník vedúci od Strečna po hrebeni na Úplaz, Minčol a Veľkú lúku. Malou odbočkou zo sedla Javorina sa dá prísť k pamätníku na Polome. Táto cesta je vhodná i na cyklotúry a odmenou sú nádherné výhľady do širokého okolia.

Nedávne výskumy v doline potvrdili výskyt jaskynných priestorov, ktoré predpokladala známa Hoblíkova jaskyňa.

Referencie
----------

1. ↑  *Malá Fatra - Vrátna, Letná turistická mapa 1:50 000*, Vojenský kartografický ústav, š.p. Harmanec, 2000

Externé odkazy
--------------

* Poloha na turistickej mape
Kamera HiRISE pred štartom
**High Resolution Imaging Science Experiment**, väčšinou skrátene ako **HiRISE**, je kamera pracujúca vo viditeľnej oblasti svetelného spektra s vysokým rozlíšením dosahujúci 30 až 60 cm / pixel, ktorá sa nachádza na palube americkej planetárnej sondy Mars Reconnaissance Orbiter krúžiace okolo planéty Mars. Kamera váži 65 kilogramov a za cenu 40 miliónov amerických dolárov ju zostavila spoločnosť Ball Aerospace & Technologies Corp. pod vedením Lunar and Planetary Laboratory University of Arizona. Zrkadlo teleskopu má priemer 0,5 metra. Veľkosť zrkadlá umožňuje robiť snímky objektov, ktoré sú cez 30 centimetrov veľké.

HiRISE zosnímal povrch Marsu, vrátane prebiehajúcich misií roveru Curiosity, Opportunity a InSight.

Design
------

HiRISE bola od začiatku navrhnutá ako kamera s vysokým rozlíšením. Skladá sa z veľkého zrkadla, ako aj veľkej CCD kamery. Z tohto dôvodu dosahuje rozlíšenie 1 mikroradián alebo 0,3 metra vo výške 300 km. (Na porovnanie, satelitné snímky na Google Mars sú k dispozícii na 1 meter.) Môže zobrazovať tri farebné pásma, 400-600 nm (modrozelená), 550-850 nm (červená) a 800-1 000 nm (blízke infračervené rozhranie - NIR).

HiRISE obsahuje 0,5-metrové primárne zrkadlo, najväčší optický ďalekohľad, ktorý bol kedy vyslaný mimo obežnú dráhu Zeme. Hmotnosť prístroja je 64,2 kg.

Červené farebné obrázky majú široký rozsah 20 048 pixelov (šírka 6 km z obežnej dráhy vo výške 300 km ) a modrozelená a NIR majú šírku 4048 pixelov (1,2 km). Tieto sú zhromaždené pomocou 14 CCD snímačov, 2048 × 128 pixelov. Palubný počítač HiRISE číta tieto riadky včas s rýchlosťou orbitera, čo znamená, že rozmery obrázku sú potenciálne neobmedzené vo výške.

Prakticky to je obmedzené kapacitou palubného počítača 28 Gbit (3,5 GByte). Nominálna maximálna veľkosť červených obrázkov (komprimovaná na 8 bitov na pixel) je približne 20 000 × 126 000 pixelov alebo 2520 megapixelov a 4 000 × 126 000 pixelov (504 megapixelov) pre užšie obrazy pásiem B-G a NIR.

Jediný nekomprimovaný obraz používa až 28 Gbitov. Tieto obrázky sa však prenášajú stlačené, s typickou maximálnou veľkosťou 11,2 Gigabitov. Tieto obrázky sa uverejňujú na širokej verejnosti na webovej stránke HiRISE prostredníctvom nového formátu s názvom JPEG 2000.

Na uľahčenie mapovania potenciálnych miest na pristátie môže HiRISE produkovať stereo dvojice obrázkov, z ktorých možno topografiu merať s presnosťou 0,25 metra.

Externé dkazy
-------------

* Stránka HiRISE


|  |  |
| --- | --- |
|  | Astronomický portálPortál slnečná sústava |
**Weberov zákon:** Vzťah medzi rastom intenzity štandardného podnetu a zvyšovaním rozdielového prahu je celkom stabilný, čo Weber vyjadril následujúcim vzorcom:

{\displaystyle k={\frac {\mathrm {d} I}{I}}}

,kde
* **k** je Weberová konštanta
* {\displaystyle I} je intenzita základného podnetu
* {\displaystyle \mathrm {d} I} je prírastok intenzity zodpovedajúci najmenšiemu pozorovateľnému rozdielu (angl. JND – *just noticeable difference*).

Ide teda o pomer medzi intenzitou základného podnetu {\displaystyle I} a jeho prírastkom {\displaystyle \mathrm {d} I}, ktorý je konštantný ({\displaystyle k}) 

Zákon ako prvý formuloval nemecký fyziológ Ernst Heinrich Weber. 
Matematik Gustav Theodor Fechner (1801–1887) odvodil Weberov zákon pomocou integrálu za predpokladu, že {\displaystyle k} je konštantné a nezávislé od {\displaystyle l}:

{\displaystyle \Delta E=c\cdot {\frac {\Delta l}{l}}}     *Fechnerov zákon*
{\displaystyle E=c\cdot \ln {\frac {l}{l\_{0}}}}     *Weberov–Fechnerov zákon*
Rozdielový prah pre každý zmyslový orgán je relatívne konštantou veličinou, udáva aký pomer má byť medzi prírastkom a počiatočnou veľkosťou podnetu, aby vznikla pociťovaná, práve badateľná zmena podnetu

Ku 100 g závažiu pridáme 1 g – nepociťujeme zmenu vo veľkosti podnetu

* pri 3,4 g – už áno (k = 3,4/100)
* pri 200 g – zmenu vnímame pri cca 6,8 g závaží
* pri 300 g – 10,2 g atď.
**Ľudovít Klescht** (Klešť, Kliešť) (\* 28. september 1893, Starňa – † 7. máj 1972, Brezno) bol funkcionár KSČ, robotník.

Rodina
------

* otec Jozef Klescht
* matka Zuzana rod. Kuklová

Životopis
---------

Robotník magnezitky, od 1922 modelár Rimavskomuránsko-salgotarjánskej spoločnosti v Rákošskej Bani. Od 1917 člen Sociálno-demokratickej strany Uhorska, po 1918 Čs. sociálno-demokratickej strany robotníkov, od 1919 predseda odborovej organizácie v magnezitke. Spoluorganizátor generálneho štrajku 1920 v Gemeri, spoluzakladateľ KSČ a Červených odborov v Lubeníku, 1937 účastník celoslovenskej konferencie KSČ v Banskej Bystrici. Počas druhej svetovej vojny účastník protifašistického odboja. V roku 1944 člen RNV v Rákoši, po ústupe SNP do hôr príslušník partizánskeho oddielu. Od 1953 na dôchodku v Brezne.

Literatúra
----------

* Slovenský biografický slovník

Externé odkazy
--------------

* Regionálne osobnosti VKMK – zdroj, z ktorého pôvodne čerpal tento článok.
Titulná strana Tripartita z viedenského vydania z roku 1545
**Tripartitum** (iné názvy: **Opus tripartitum, krajinský zákonník, orsácke právo**; plným oficiálnym názvom *Tripartitum opus iuris consuetudinarii inclyti Regni Hungariae partiumque adnexarum* = Trojdielne spracovanie obyčajového práva slávneho Uhorského kráľovstva a pripojených krajín) bol uhorský zákonník (právna kniha), ktorý spísal a vydal krajinský sudca a neskorší palatín Štefan Verbőci.

Vzniklo v rokoch 1500 - 1514 z poverenia kráľa Vladislava II. Jagelovského. Jeho cieľom bola kodifikácia feudálneho právneho systému a odstránenie stavu právnej neistoty, ktorá postihovala najmä nižšie vrstvy šľachty.

Jeho autor zozbieral, zapísal a spracoval vtedajšie platné uhorské súkromné ale aj verejné obyčajové právo.

Uhorský snem schválil Tripartitum v r. 1514 ako návrh zákonníka. Vzhľadom na to, že jeho text neobsahoval kráľovu pečať, nenadobudlo formálne platnosť zákona. Od r. 1514 napriek tomu sa Tripartitum začalo používať. Uznávala ho súdna prax, neskôr aj zákony a právna veda, ktoré sa odvolávali na jeho ustanovenia.

Tripartitum hovorilo o jednotnej šľachte, čím zvýhodňovalo postavenie nižšej šľachty a zemianstva. Po Dóžovom povstaní upevnilo tiež závislosť poddaných na zemepánoch. 

Do rozpadu Rakúsko-Uhorska malo Tripartitum 46 vydaní, prvé vyšlo vo Viedni v r. 1517, na Uhorsku v Bardejove v r. 
1632. Slovenský preklad časti Tripartita, ako aj slovenské marginálne poznámky, obsahuje však aj pomerne nedávno objavený prevažne latinský rukopisný kódex z polovice 16. storočia uložený v Maďarskej krajinskej knižnici v Budapešti. Je to jedinečná jazyková pamiatka slovenčiny a doklad o používaní zbierky v slovenskom prostredí.

Tripartitum na Slovensku s určitými zmenami vyvolanými zmenenými spoločensko-politickými pomermi platilo až do roku 1950.

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Tripartitum**
**Webová gramotnosť** (angl. *web literacy*), resp. **internetová gramotnosť** predstavuje súbor kompetencií potrebných k aktívnemu využívaniu internetového prostredia, konkrétne kompetencie: 1) participácie vo webovom prostredí, 2) percepcie informácií na internete a 3) produkcie informácií na internete. Hoci sa webová gramotnosť dotýka rôznych kompetencií, jednotlivcovi umožňuje užitočne a zmysluplne využívať internet a podieľať sa na tvorbe jeho obsahu. Tieto kompetencie sú v rôznej miere v prienikoch s konceptom informačnej, digitálnej, mediálnej i čitateľskej gramotnosti.

Oblasť participácie zahŕňa kompetencie pripojiteľnosti a spojiteľnosti s ostatnými používateľmi internetu, kompetencie ochrany v on-line prostredí, kompetencie v oblasti otvoreného prístupu, kompetencie kolaborácie a prispievania a napokon kompetencie zdieľania obsahov. S konceptom informačnej gramotnosti výrazne súvisí aj druhý tematický okruh webovej gramotnosti súvisiaci s percepciou internetových obsahov – čítanie. To zahŕňa kompetencie vyhľadávania na internete, používania navigácie na internetových stránkach, syntézy informácií z rôznych zdrojov, hodnotenie nájdených informácií a zdrojov. Tretia oblasť, písanie, už svojimi kompetenčnými nárokmi koncept informačnej gramotnosti prevyšuje. Patria sem kompetencie v oblasti pretvárania pôvodného obsahu (angl. *remix*), revízia a úprava digitálneho obsahu, produkcie digitálnych obsahov a objektov, znalosti programovacích jazykov a kódovania a napokon dizajnovania digitálneho obsahu.

S webovou gramotnosťou úzko súvisí aj koncept sieťovej gramotnosti (angl. *network literacy*) ako súboru kompetencií potrebných pre vyhľadanie, prístup a využívanie informácií v sieťovom prostredí internetu vrátane vedomostí o globálnych sieťových službách a zdrojov a systému fungovania týchto sietí.

Referencie
----------

1. 1 2   *Web Literacy* [online]. Mozilla Foundation, [cit. 2022-05-21]. Dostupné online. (po anglicky)
2. ↑   *Informačná gramotnosť Generácie Z: Rozbor problematiky a výsledky fenomenografického výskumu začínajúcich študentov učiteľských programov Univerzity Komenského v Bratislave*. [s.l.] : Zenodo, 2020-09-28. DOI: 10.5281/ZENODO.4055198. Dostupné online. ISBN 978-80-972668-6-8. DOI:10.5281/zenodo.4055198
3. ↑  EISENBERG, Michael B.. *Information literacy : essential skills for the information age*. Westport, Conn. : Libraries Unlimited, 2004. (2nd ed.) Dostupné online. ISBN 1-59158-143-5.
Členovia
**UNWTO** - **Svetová organizácia turizmu** - je odbornou organizáciou systému svetovej Organizácie spojených národov (OSN) a ktorá má v kompetencii podporu a propagáciu zodpovedného a udržateľného cestovného ruchu dostupného pre všetkých. UNWTO ako vedúca medzinárodná organizácia v oblasti cestovného ruchu podporuje cestovný ruch ako hnaciu silu ekonomického rastu, rozvoja regiónov a environmentálnej udržateľnosti, ponúka vedenie a podporu pri rozvíjaní know-how a politík cestovného ruchu po celom svete. Členskú základňu UNWTO tvoria reprezentanti súkromného sektora, vzdelávacie inštitúcie a organizácie cestovného ruchu. UNWTO poskytuje možnosť spájať záujmy vlád a produktové skupiny cestovného ruchu a budovať partnerstvo verejného a súkromného sektora, keďže jej členmi nie sú iba zvrchované štáty, ale aj predstavitelia súkromnej sféry. Slovenská republika sa ako suverénny štát stala plnoprávnym členom UNWTO sukcesiou 1. januára 1993. **Valné zhromaždenie** je najvyšším orgánom UNWTO. Zasadá každé dva roky a zúčastňujú sa ho delegácie reprezentujúce plnoprávnych a pridružených členov. Umožňuje stretnutie vedúcich predstaviteľov svetového cestovného ruchu, expertov, organizácií a inštitúcií. Schvaľuje rozpočet organizácie a program práce; rozhoduje o administratívnych, finančných, organizačných, štatutárnych a ďalších otázkach súvisiacich s činnosťou organizácie; prediskutováva dôležité problémy odvetvia cestovného ruchu a zaoberá sa jeho ďalším smerovaním.

Externé odkazy
--------------

* www.2.unwto.org/en
* Informácia o priebehu a výsledkoch 22. Valného zhromaždenia Svetovej organizácie turizmu (UNWTO), Chengdu, Čína, 11. – 16. septembra 2017
**Ľudovít Rauch** (krycie meno Peter; \* 2. júl 1902, Nagyvázsony – † 15. november 1944, Sedlo pod Hnilickou Kýčerou, Malá Fatra) bol funkcionár KSČ, robotník.

Rodina
------

* otec Anton Rauch
* matka Alžbeta rod. Sedláčková

Životopis
---------

Vyučil sa za obuvníka, obuvnícky robotník v opravovni obuvi firmy Baťa, v 30. rokoch pracovník aparátu oblastného výboru KSČ v Žiline. Člen ilegálneho vedenia KSČ v meste i v oblasti ilegálneho vedenia žilinskej oblasti KSS. Za svoju činnosť bol zatknutý a väznený. Člen skupiny politických väzňov, ktorým sa 1. septembra 1944 podarilo vyslobodiť a odísť na povstalecké územie. Pracovník aparátu ÚV KSS v Banskej Bystrici, účastník zjednocovacieho zjazdu KSS a soc. demokracie. Bol príslušníkom 2. čs. partizánskej brigády M. R. Štefánika, kde pôsobil ako politický vedúci - politruk. Padol v boji s nacistami. Počas komunistického režimu bola po ňom pomenovaná ulica v Žiline a Bratislave. Po Nežnej revolúcii boli premenované.

Ocenenie
--------

* Roku 1969 in memoriam vyznamenaný komunistickým vyznamenaním Rad Červenej hviezdy

Literatúra
----------

* *Slovenský biografický slovník*

Externé odkazy
--------------

* Regionálne osobnosti VKMK – zdroj, z ktorého pôvodne čerpal tento článok.
Poseidon C-3
**UGM-73 Poseidon** bola americká dvojstupňová balistická raketa s pohonom na tuhé palivo, nesúca až 14 jadrových hlavíc. Bola vyvinutá na odpálenie z ponoriek. Pre americké námorníctvo ju vyvinula spoločnosť Lockheed Martin Space Systems. Raketa Poseidon je ďalšou evolúciou staršej rakety Polaris. Do roku 1965 preto niesla označenie **Polaris B-3**. Jej nástupcom sa stala balistická raketa Trident. V rokoch 1970-1978 bolo vyrobených 620 rakiet Poseidon.

Poseidon mal oproti Polaris A-3 pri rovnakom dolete dvojnásobnou vzletovú hmotnosť i nosnosť. Zachovanie doletu bolo možné vďaka väčšiemu množstvu prepravovaných pohonných hmôt, odľahčenej konštrukcii a účinnejšiemu palivu. V prove bola viacnásobná jadrová hlavica MIRV - jednotlivé hlavice mohli nezávisle od seba napadnúť niekoľko cieľov. Ak raketa niesla zvyčajných 10 hlavíc W-68 o sile 50 kt, mala dolet 5200 km, ak to bolo 14 hlavíc W-68, dolet klesol na 4000 km.

Poseidon mal oproti rakete Polaris o 52 cm väčší priemer (bol aj o 51 cm dlhší), Američanom sa ale podarilo vyvinúť nové vypúšťacie silá, ktoré mali vďaka lepšej konštrukcii rovnaký celkový priemer ako tie pôvodné. Odpadla tak nutnosť nákladne zrekonštruovať staršie americké raketové ponorky.

Poseidon bol prvýkrát skúšobne odpálený 16. augusta 1968 z mysu Canaveral. Prvou ponorenou ponorkou, ktorá Poseidon vypustila, bola v auguste 1970 USS *James Madison* rovnomennej triedy. Do operačnej služby bola strela prijatá v marci 1971. Vo výzbroji amerického námorníctva Poseidon čoskoro nahradili nové trojstupňové rakety Trident. Všetky rakety Poseidon boli vyradené do polovice 80. rokov.

Referencie
----------

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku UGM-73 Poseidon na českej Wikipédii.*

1. 1 2  KROULÍK, Jiří; RŮŽIČKA, Bedřich. *Vojenské rakety*. Praha : Naše vojsko, 1985. S. 555. (po česky) [Ďalej len Kroulík, Růžička (1985)]
2. 1 2   *Lockheed UGM-73 Poseidon* [online]. Globalsecurity.org, rev. 2002-02-12, [cit. 2010-05-30]. Dostupné online. (po anglicky)
3. 1 2   Kroulík, Růžička 1985, s. 556.

Literatúra
----------

* KROULÍK, Jiří; RŮŽIČKA, Bedřich. *Vojenské rakety*. Praha : Naše vojsko, 1985. S. 592. (po česky)

Iné projekty
------------


|  |  |
| --- | --- |
| Portal | Kozmonautický portál |

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **UGM-73 Poseidon**
USS Cole
**USS *Cole* (DDG-67)** je torpédoborec amerického námorníctva. Pomenovaný je po seržantovi námornej pechoty Darrellovi S. Coleovi, padlom v boji na Iwo Jime 19. februára 1945. 

Loď sa stala verejne známou po samovražednom bombovom útoku, spáchanom príslušníkmi Al-Ká’idy, ktorý sa odohral 12. októbra 2000 v Jemenskom prístave Aden. Sedemnásť námorníkov a dvaja atentátnici zahynuli.

História
--------

Loď bola postavená lodenicou Ingalls Shipbuilding. Stavba začala 28. februára 1994. O takmer rok neskôr, 10. februára 1995, bola spustená na vodu. Do služby sa zaradila 8. júna 1996. 

12. októbra 2000, počas rutinného dopĺňania paliva v Jemenskom prístave Aden, sa o 11:18 miestneho času, k ľavej strane torpédoborca priblížila malá loď. Explózia, ktorá nastala, vytvorila v trupe dieru s priemerom 12 m, zabila 17 námorníkov a zranila 39 ďalších.

Po tomto incidente bol *Cole* prevezený späť do USA. Po opravách trvajúcich 14 mesiacov bol opäť zaradený do aktívnej služby.

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **USS Cole**
Pohľad na budovu YMCA z Karpatskej ulice
Pohľad na hlavný vstup do budovy YMCA z križovatky
**YMCA** je budova v Bratislave na Karpatskej 2 a 4, na križovatke so Šancovou ulicou. Je národnou kultúrnou pamiatkou.

Vznikla na niekdajšom pozemku baróna Georga von Schulpeho, starého mládenca, ktorý ho po prvej svetovej vojne venoval kresťanskej mládežníckej organizácii YMCA z USA. Tá financovala samotnú stavbu, jej architektmi boli českí architekti pôsobiaci v Bratislave Jiří Grossmann (1892 – 1957) a Alois Balán (1891 –1960).

Budova obsahovala okrem ubytovacej a administratívnej časti aj telocvičňu, spoločenské priestory a priestrannú sálu. Priečelia budovy sú ozdobené červenými neomietanými tehlami, čo korešpondovalo s architektúrou robotníckej kolónie Zehnhaus, ktorá sa nachádzala oproti na Palárikovej ulici, podobný dizajn mala aj fasáda blízkej Menzlovej továrne na asfalt.

Budova bola dokončená v roku 1921, stala sa tak prvým strediskom tejto organizácie v Európe. Po druhej svetovej vojne v roku 1946 sa stal majiteľom budovy spolok YMCA. V roku 1951 bola budova znárodnená. Priestranná sála bola využitá ako kino, ktoré malo názov *Kino Dukla*, po Nežnej revolúcii získalo názov Kino YMCA. 

Organizácia YMCA sa snažila o reštitúciu budovy, jej snahy spočiatku neboli úspešné. Budovu prevzal do užívania Fond detí a mládeže, neskôr ju mala v správe Nadácia Intenda. Od roku 2005 trval súd o vlastníctvo budovy medzi touto nadáciou a organizáciou YMCA na Slovensku Nadácia Intenda spochybňovala, že spoločnosť YMCA na Slovensku je totožná so spolkom YMCA, ktorý vznikol v roku 1946. Definitívne rozhodnutie súdu padlo až v októbri 2014, podľa ktorého budovu získalo združenie YMCA na Slovensku.

V budove sídli Inštitút ľudských práv, Dezorzovo lútkové divadlo, občianske združenie TransFúzia,
hudobné kluby Majestic Music Club a Randal Club, kultúrne centrum A4 Nultý priestor, hudobná akadémia Musicana, viacero iných združení a apartmány.

Referencie
----------

1. ↑   *Register nehnuteľných NKP* [online]. Pamiatkový úrad Slovenskej republiky, [cit. 2016-07-26]. Dostupné online.
2. 1 2 3 4  HOLČÍK, Štefan. *YMCA stojí na pozemku baróna Schulpeho* [online]. Bratislavské noviny, 2003-12-4, [cit. 2016-07-26]. Dostupné online.
3. 1 2 3 4 5 6 7  KALINOVÁ, Barbora. *Nadácia Intenda prišla o bratislavskú budovu YMCA* [online]. sme.sk, 2014-10-26, [cit. 2016-07-26]. Dostupné online.
4. ↑   *Kolónia Zehnhaus v Bratislave* [online]. asb.sk, [cit. 2016-07-26]. Dostupné online.
5. 1 2 3   *Mladí žiadajú o vrátenie budovy YMCA* [online]. Bratislavské noviny, 1999-11-18, [cit. 2016-07-26]. Dostupné online.

Súradnice: 48°09′25″S 17°06′50″V﻿ / ﻿48,156912°S 17,11377°V﻿ / 48.156912; 17.11377
**Ivan Slávik** (\* 31. máj 1900, Dačov Lom – † 14. apríl 1973, Bratislava) bol slovenský chemik, výskumný pracovník.

Rodina
------

* otec Juraj Slávik
* matka Elena rod. Bujnová

Životopis
---------

Ľudovú školu navštevoval v rodisku, v roku 1910 – 1918 študoval na gymnáziu v Banskej Bystrici, kde maturoval, 1919 – 1923 na Vysokej škole Chemicko-technologického inžinierstva v Prahe.

Roku 1923 Ing. 1966 DrSc. V roku 1926 – 1927 vedúci výroby úč. spoločnosti Fatra v Banskej Bystrici. Riadiaci pracovník potravinárskych a celulózovo-papierenských podnikov.  
 
Počas SNP spolupracoval s Povereníctvom priemyslu SNR v Banskej Bystrici, člen ilegálneho, neskôr RNV v Žiline. Vedecký pracovník Chemického ústavu SAV, súčasne externý pedagóg na SVŠT v Bratislave. Člen medzinárodných a slovenských chemických a celulózových spoločností. Špecialista v odbore chémie a technológie celulózy. 

Autor knižných publikácií, vedeckých štúdií a článkov. Nositeľ viacerých vyznamenaní.

Dielo
-----

* Celulóza a jej chemické spracovanie, Bratislava roku 1953
* Výroba polobuničiny, Praha roku 1955
* Technická kontrola pri výrobe buničiny, Bratislava roku 1956

Literatúra
----------

* Slovenský biografický slovník

Externé odkazy
--------------

* Regionálne osobnosti VKMK – zdroj, z ktorého pôvodne čerpal tento článok.

Autoritné údaje: * ISNI: 0000 0004 0872 2921
* NK ČR: mzk2005266029
* VIAF: 301519318
Hrob Ivana Saktora v banskobystrickom evanjelickom cintoríne
**Ivan Saktor** (\* 14. október 1954, Lučenec - † 28. júl 2021, Banská Bystrica) bol bývalý primátor Banskej Bystrice a prezident Konfederácie odborových zväzov (KOZ).

Maturitu absolvoval na Strednej priemyselnej škole stavebnej v Banskej Bystrici. V rokoch 1974 až 1977 bol robotníkom v strojárskej výrobe, od roku 1977 do roku 1991 pracoval ako stavebný technik i vedúci.. 

V odboroch sa angažoval od roku 1991. V rokoch 1996 až 2006 bol prezidentom KOZ. V roku 2000 ukončil štúdium na Pedagogickej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave s titulom magister sociálnej práce. V decembri 2006 bol zvolený za primátora Banskej Bystrice. Vo funkcii nahradil Jána Králika, ktorý riadil mesto od roku 1998. 

V apríli 2017 oznámil svoju kandidatúru na predsedu Banskobystrického samosprávneho kraja. V závere októbra 2017 politický boj o kreslo župana vzdal a uviedol, že jeho podporovatelia sa majú sami rozhodnúť, koho budú voliť.

Ivan Saktor bol štyrikrát ženatý a mal päť detí.

Referencie
----------

1. ↑  Zomrel bývalý primátor Banskej Bystrice Ivan Saktor.
2. ↑   *Do súboja o post banskobystrického župana vstúpil aj Ivan Saktor ivansaktor.sk* [online]. SITA, 2017-04-11, [cit. 2017-07-12]. Dostupné online.
3. ↑   Traja kandidáti na predsedu BBSK sa v priamom prenose vzdali kandidatúry. *Pravda.sk*, 2017-10-24. Dostupné online [cit. 2017-11-05].
4. ↑   *FOTO: Ivan Saktor sa ženil v Hronseku* [online]. 2012-10-21, [cit. 2021-07-29]. Dostupné online.

Iné projekty
------------

Wikicitáty
* Spolupracuj na Wikicitátoch Wikicitáty ponúkajú citáty od alebo o **Ivan Saktor**

| * z
* d
* u
Primátori Banskej Bystrice |
| --- |
| 
* Stanislav Mika (1990 – 1994)
* Igor Presperín (1994 – 1998)
* Ján Králik (1998 – 2006)
* Ivan Saktor (2006 – 2010)
* Peter Gogola (2010 – 2014)
* Ján Nosko (2014 – súčasnosť)

 |
Priehradný múr vodného diela Slapy
Slapská priehrada
Pohľad na vodnú nádrž Slapy
**Vodná nádrž Slapy** je priehrada na rieke Vltava v okresoch Praha-západ a Příbram. Piata najväčšia česká vodná nádrž je súčasťou Vltavskej kaskády a je pomenovaná podľa obce Slapy, na ktorej území stojí hrádza. Bola vybudovaná v rokoch 1949 – 1955 a okrem protipovodňovej ochrany slúži aj na vylepšovanie prietokov Vltavy, pokrytie odberov vody pre priemysel, výrobu elektrickej energie a rekreáciu.

Technické údaje
---------------

* Nadmorská výška: 271 m n. m.
* Dĺžka hrádze: 260 m
* Výška hrádze: 60 m
* Plocha priehradného jazera: 1 162,7 ha
* Dĺžka priehradného jazera: 44 km
* Maximálna hĺbka: 58 m.
* Objem nádrže: 270 mil. m³

Vodná elektráreň
----------------

**Vodná elektráreň Slapy** bola uvedená do prevádzky v rokoch 1955 – 1956. Voda je privádzaná na 3 Kaplanové turbíny s inštalovaným výkonom 3×48 MW.

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Vodní nádrž Slapy**

Externé odkazy
--------------

* Stránky elektrárne na webe ČEZ

Zdroj
-----

* *Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Vodní nádrž Slapy na českej Wikipédii.*

  


| * z
* d
* u
Vltavská kaskáda |
| --- |
| 
* Lipno I
* Lipno II
* Hněvkovice
* Kořensko
* Orlík
* Kamýk
* Slapy
* Štěchovice
* Vrané

 |