recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Alkes** alebo **Alkés** (starogr. *Ἄλκης* – *Alkes*/iný prepis *Alkés*) je v gréckej mytológii syn egyptského kráľa Aigypta a jeho arabskej manželky.

Alkes bol jedným z päťdesiatich synov egyptského kráľa Aigypta. Jeho otec sa rozhodol, že svojich synov ožení s päťdesiatimi dcérami svojho brata Danaa, ktorý bol kráľ susednej Líbye. Keďže Danaos s týmto rozhodnutím nesúhlasil, Aigyptos mu vypovedal vojnu a porazil ho. Danaos nato ušiel s dcérami do Argu na Poloponéze, ale Aigyptos sa so svojimi synmi za ním vypravil a k svadbe ho prinútil.

Alkovi potom za manželku vybrali Glauku, dcéru Danaa a jednej z jeho manželiek Hamadryád, podľa antického autora Apollodora z Atén, Foiby, alebo Atlanteie. Danaos, ktorý sa s tým ešte stále nevedel zmieriť, svojim dcéram následne prikázal, aby svojich manželov počas svadobnej noci zavraždili. Okrem najmladšej Hyperméstry, príkaz otca splnili všetky a po smrti si v podsvetí vyslúžili od bohov večný trest nalievať do deravého džbána vodu.

Referencie a bibliografia
-------------------------

1. 1 2 3 4  Apollodoros, *Bibliotheca*, 2,1,5.
2. 1 2  Vojtech Zamarovský. *Bohovia a hrdinovia antických bájí*. Bratislava : Mladé letá, 1980. 66-048-80. S. 32.
3. ↑  Lesley Adkins & Roy A. Adkins. *Starověké Řecko*. Praha : Slovart, 2011. ISBN 978-80-7391-580-3. S. 314.
**Simylos** (starogr. *Σιμύλος*) bol olympijský víťaz v behu na jedno stadion v roku 248 pred Kr.

Simylos z Neapolisu si na 133. olympijských hrách v roku 248 pred Kr. vybojoval víťazstvo v behu na jedno stadion. Beh na vzdialenosť jedného stadia sa v Olympii zaviedol už na počiatku hier, t. j. podľa tradície v roku 776 pred Kr. a bol hlavným pretekom aj po zavedení ďalších súťažných disciplín. Simylos dal 133. olympiáde svoje meno, pretože menom víťazov jednotlivých pretekov tejto disciplíny sa označovali všetky olympiády.

Správu o olympijskom víťazstve Simyla zaznamenal staroveký historik Eusebios z Kaisareie v zozname olympijských víťazov (víťazov stadiodromu od 1. až po 249. olympiádu), ktorý je súčasťou jeho diela Kronika (starogr. *Παντοδαπὴ Ἱστορία* – *Pantodapé Historia*). Eusébios ešte dodáva, že počas tejto olympiády sa Parti vzbúrili proti Macedóncom; Ich prvým kráľom bol Arsakes, po ktorom nazvali dynastiu následných partských kráľov (Arsakovci). Eusebios zoznam olympijských víťazov vyhotovoval na začiatku 4. storočia, a to hlavne z písomností Iulia Africana, autora diel, zachovaných prevažne vo fragmentoch.

Referencie a bibliografia
-------------------------

1. 1 2 3 4  Eusebios, *Kronika* 2,193.}
2. ↑  Apostle Arne Horn, *Eusebius of Caesarea*, str. 88
3. ↑  Pausanias. *Pausaniás, cesta po Řecku I.*. Praha : nakladatelství Svoboda, 1973. 25-039-73. S. 377.
4. ↑  Vojtech Zamarovský. *Vzkriesenie Olympie*. Bratislava : Šport, 1986. 77-043-86. S. 246.
5. ↑  Vojtech Zamarovský. *Vzkriesenie Olympie*. Bratislava : Šport, 1986. 77-043-86. S. 140.
6. ↑  Josef Šusta. *Dějepisectví*. Praha : Nákl. Historického klubu, 1933. S. 9.

Pozri aj
--------

* Zoznam olympijských víťazov staroveku
**Jozef Kundlák** (\* 12. október 1956, Bratislava) je slovenský operný spevák.

Vyrastal v Bratislave a jej okolí. Študoval na Konzervatóriu v Bratislave u profesorky Idy Černeckej. Po skončení štúdií sa v roku 1984 zúčastnil na Letnom opernom kurze Európskeho operného centra v Belgicku.

Od roku 1983 bol Jozef Kundlák sólistom opery Slovenského národného divadla v Bratislave. S touto divadelnou scénou hosťoval na mnohých miestach sveta, medzi iným v Anglicku, Španielsku, Holandsku, Švajčiarsku, Rakúsku, NSR, Estónsku, v Boľšom Teatri v Moskve a v Japonsku. Pravidelne hosťuje v Česku.

Počas svojej speváckej kariéry sa zúčastnil viacerých speváckych súťaží, ako napríklad súťaže Antonína Dvořáka (v roku 1978) a súťaže Mikuláša Schneidera Trnavského (v roku 1981). Z týchto súťaží si odniesol i ocenenia. V roku 1985 bol účastníkom speváckej súťaže Luciana Pavarottiho vo Philadelphii a stal sa jej víťazom.

Doteraz spieval na pódiách väčšiny významných európskych a svetových operných scén, napríklad v Milánskej La Scale, Teatro San Carlo v Neapoli, Teatro Communale v Bologni, v Ríme, Florencii, v Mníchove, v Opere vo Frankfurte, v Deutsche oper v Berlíne, v Opere vo Philadelphii, v Číne, v Japonsku (2005) a iných. Taktiež spolupracoval s mnohými svetoznámymi dirigentami, ako napríklad Brunom Bartolettim, F. Luisim, Riccardom Mutim, V. Neumannom, Wolfgangom Sawallischom, Petrom Schreierom, Ch. Thielemannom a inými.

Účinkuje v mnohých populárnych operných a koncertných dielach od svetoznámych autorov minulosti i súčasnosti.

Externé odkazy
--------------

* Webstránka Jozefa Kundláka

Autoritné údaje: * BnF: 14195093s
* GND: 133043029
* ISNI: 0000 0001 0653 9961
* LCCN: n94051214
* NK ČR: jo2003186323
* SNK: 172686
* VIAF: 42050998
* WorldCat: lccn-n94051214
**Jej pastorkyňa** (pôvodný názov **Její pastorkyňa**, vo svete uvádzaná pod názvom **Jenufa**) je opera českého hudobného skladateľa Leoša Janáčka. Skladateľ dielo zložil v rokoch 1896 – 1902 na vlastné libreto podľa predlohy drámy Její pastorkyňa od Gabriely Preissovej.

Ide o tretiu Janáčkovu operu a prelomové dielo, v ktorom je už možno počuť charakteristikcké znaky jedinečného skladateľovho hudobného rukopisu. Jej význam spočíva tiež v tom, že v celosvetovom meradle ide o jednu z prvých opier skomponovaných na prozaický, neveršovaný text.

Po dokončení Janáček ponúkol operu Národnému divadlu v Prahe, ktoré ju však odmietlo, čo skladateľ ťažko niesol. Premiéra diela sa tak uskutočnila v nevyhovujúcich podmienkach v roku 1904 v Brne, kde bola prijatá s nadšením. V roku 1908 skladateľ operu zrevidoval. Až v roku 1916 sa podarilo presadiť uvedenie opery v Prahe, podmienkou boli ale úpravy operného šéfdirigenta Karla Kovařovica v inštrumentácií diela, s čím Janáček nakoniec súhlasil. Opera aj tu zožala obrovský úspech a ešte za Janáčkovho života bola uvedená vo viacerých európskych metropolách.

Postavy
-------

| Postava | Hlasový odbor | Premiérové obsadenie |
| --- | --- | --- |
| Jenůfa | soprán | Marie Kabeláčová / Růžena Kašparová |
| Laca Klemeň | tenor | Alois Staněk-Doubravský |
| Štefan Buryja | tenor | Bohdan Procházka |
| Kostolníčka | soprán | Leopoldina Hanusová |
| Starenka | kontraalt |  |
| Starký | barytón |  |
| Richtár | bas |  |
| Richtárka | mezzosoprán |  |
| Karolka | mezzosoprán |  |
|
**George Hugh Gabb** (\* 1868 – † 11. august 1948) bol britský analytický chemik a zberateľ starožitného vedeckého vybavenia.

Vyštudoval Bishops Hatfield School a chémiu na polytechnickej škole. Pracoval v spoločnosti Welford and Son a neskôr ako nezávislý konzultant. Okolo roku 1885 sa uňho prebudil záujem o dejiny vedy. Patril k jedným z vôbec prvých zberateľov vedeckého vybavenia, pôsobivším v dobe, kedy bola táto činnosť na pokraji záujmu, vďaka čomu sa označoval za „otca vedeckých starožitností". Podarilo sa mu zhromaždiť a zreštaurovať veľké množstvo významných artefaktov ako napr. astroláb približne z roku 1570, najstarší anglický teodolit (1574) či teleskop z roku 1646. Venoval sa tiež zberateľstvu portrétov osobností vedy, fotografovaniu a patril k skupine vedcov, ktorá sa v rokoch 1896 – 1897 venovala experimentom s röntgenovým žiarením, vďaka čomu sa do jeho zbierky zaradili aj viaceré röntgenové snímky (napr. snímka vlastnej ruky z februára 1896).

Vroku 1937 Gabbovu zbierku odkúpil James Caird za 10 000 libier šterlingov a následne ju venoval novozaloženému Národnému námornému múzeu. Gabb odkázal ďalšie časti svojej zbierky Múzeu vedy v Londýne, Múzeu dejín vedy Oxfordskej univerzity a Kráľovskej inštitúcii.

Referencie
----------

1. 1 2  Dunn 2009, s. 72
2. 1 2 3  Taylor 1948, s. 806
3. ↑  Dunn 2009, s. 73

Použitá literatúra
------------------

* Dunn, Richard (2009), „Collecting and interpreting navigation at Greenwich", in Mörzer Bruyns, W. F. J. *Sextants at Greenwich : A Catalogue of the Mariner’s Quadrants, Mariner’s Astrolabes, Cross-staffs, Backstaffs, Octants, Sextants, Quintants, Reflecting Circles, and Artificial Horizons in the National Maritime Museum, Greenwich*, Oxford; New York, NY: Oxford University Press, str. 72-73, ISBN  978-0-19-953254-4
* Taylor, F. Sherwood (1948), „Mr. G. H. Gabb", *Nature* 162: 806, 1948-11-20, doi:10.1038/162806a0

Externé odkazy
--------------

* Muzeálne artefakty zo zbierky G. H. Gabba v Múzeu vedy (po anglicky)
* Muzeálne artefakty zo zbierky G. H. Gabba v Múzeu dejín vedy (po anglicky)
**Jefferson Davis** (\* 3. jún 1808, Fairview, Kentucky, USA – † 6. december 1889, New Orleans, Louisiana, USA) bol americký politik, v rokoch 1853 – 1857 vedúci ministerstva vojny a predovšetkým prvý a jediný prezident Konfederovaných štátov amerických.

Život a kariéra
---------------

Medzi rokmi 1824 a 1828 študoval na Vojenskej akadémii Spojených štátov vo West Pointe. 17. júna 1835 sa aj cez odpor jeho otca oženil so Sarah Knox Taylorovou, dcérou neskoršieho amerického prezidenta Zachary Taylora. Jeho prvá manželka však už 15. septembra toho istého roku zomrela na maláriu.

Po smrti svojej ženy sa Jefferson Davis stiahol do ústrania a venoval sa predovšetkým farmárčeniu. Aj keď bol veľkým zástancom otrokárstva, mali jeho otroci relatívne vysokú mieru samosprávy a bolo k nim pristupované na vtedajšie pomery dosť benevolentným spôsobom.

26. februára 1845 sa znovu oženil a to za Varinu Howellovú. V rokoch 1846 až 1847 sa zúčastnil ako dôstojník mexicko-americkej vojny, pri ktorej vynikol svojou odvahou a bol postrelený do nohy. Zachary Taylor sa mu po konci vojny ospravedlnil za svoj predchádzajúci negatívny postoj a prehlásil, že jeho dcéra bola lepším sudcom než on sám.

V roku 1847 sa stal senátorom za Mississippi. Patril medzi odporcov kompromisu z roku 1850. V roku 1851 bol opäť zvolený senátorom, ale za krátky čas svoj mandát zložil a neúspešne kandidoval na guvernéra Mississippi. Vo voľbách ho porazil Henry Stuart Foote o 999 hlasov.

Potom podporoval prezidentskú kandidatúru Franklina Pierceho a po jeho zvolení sa stal v rokoch 1853 až 1857 sekretárom ministerstva vojny. Od roku 1857 bol opäť senátorom.

Aj keď bol najprv odporcom odtrhnutia južanských štátov od Únie, zmenil po zvolení Abrahama Lincolna svoj názor a 21. januára 1861 oznámil odtrhnutie štátu Mississippi. V období 18. februára 1861 až 10. mája 1865 bol prezidentom Konfederovaných štátov amerických.

Po konci občianskej vojny bol Davis dva roky väznený, v roku 1867 bol prepustený na kauciu. Roku 1874 bol opäť zvolený do Senátu, ale svojej funkcie bol na základe štrnásteho dodatku americkej ústavy zbavený.

Ku koncu svojho života napísal dve knihy: *The Rise and Fall of the Confederate Government* a *A Short History of the Confederate States of America*, v ktorých popisoval dejiny štátov Konfederácie a americkej občianskej vojny.

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Jefferson Davis**

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Jefferson Davis na českej Wikipédii.*

Autoritné údaje: * BnF: 122577651
* GND: 118671189
* ISNI: 0000 0001 2126 7482
* LCCN: n79145410
* VIAF: 32054612
* WorldCat: lccn-n79145410
Elektromechanický polygraf zaznamenáva veličiny na pás papiera
Moderný polygraf využíva počítač na záznam priebehu výsluchu a meraných veličín.
**Polygraf** je prístroj, ktorý zaznamenáva niekoľko fyziologických veličín (napríklad krvný tlak, srdečný pulz, dýchanie, elektrický odpor kože, veľkosť zrenice, ľudské oko pod.) súčasne.

Používa sa v lekárstve, v psychofyziologickom výskume (napr. pri výskume spánku, snov, pri sexuálnom výskume) a ako detektor lži (o ňom pozri samostatný článok).

Lekárstvo
---------

V lekárstve sa polygraf využíva najmä v odboroch fyziológia, angiológia, kardiológia. Obsahuje zvyčajne šestnásťkanálový elektrokardiograf s viackanálovým osciloskopom (vytvára zápis EKG) pre záznam fonokardiogramu (zvukový záznam činnosti srdca), pulzových vĺn, karotidogramu (časový priebeh zmien cievy), apexkardiogramu (záznam mechanických pohybov srdca), krvného tlaku a pod.

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Polygraf (prístroj)**

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku polygraf na českej Wikipédii.*
Súradnice: 49°12′08″S 18°46′10″V﻿ / ﻿49,202264°S 18,769523°V﻿ / 49.202264; 18.769523

**Rosinská cesta** je ulica v Žiline. Pomenovaná je po obci Rosina, do ktorej vedie.

Priebeh
-------

Začína v mestskej časti Rosinky, na križovatke s ulicou Pri celulózke a pokračuje južným smerom. Vedie popod cestu I. triedy 18 a následne okrajom sídliska Vlčince, kde do nej ústia Matice slovenskej a Vysokoškolákov a okolo Lesoparku Žilina vedie smerom do obcí Rosina a Višňové. Končí vstupom do obce Rosina. V celom svojom úseku kopíruje cestu III. triedy.

Občianska vybavenosť
--------------------

Na ulici sa nachádzajú dve stredné školy - Dopravná akadémia na Rosinskej ceste a Spojená škola zložená zo Športového gymnázia a SOŠ drevárskej na Rosinskej ceste 4, pri ktorej sa nachádza aj internát s kapacitou cca. 300 ubytovaných. Ďalej sa na nej nachádzajú automobilové predajne Mercedes-Benz - Jeep - Lancia, Škoda či Audi - Volkswagen. Svoje oddelenie tu má aj štátny podnik Plemenárske služby SR. V minulosti tu sídlil aj Výskumný ústav výpočtovej techniky, ktorý zanikol v roku 1991.

MHD
---

Na Rosinskej ceste sa nachádzajú tri zastávky žilinskej MHD, ktoré sú obsluhované iba autobusovými linkami č. 20 a 26 - *Zvolenská*, *Rosinská, plemenárny podnik* a konečná zastávka linky 26 *Rosinská, VÚVT.* Ulicou vedú linky prímestských spojov do obcí Rosina a Višňové.

Blízke ulice
------------

* Pri celulózke
* Košická
* Matice slovenskej
* Vysokoškolákov

Pozri aj
--------

* Zoznam ulíc a námestí v Žiline

Referencie
----------

1. ↑   *Zoznam PSČ Slovenskej republiky* [online]. pscpsc.sk, [cit. 2018-12-10]. Dostupné online.
2. ↑   *Dopravná akadémia, Žilina | Oficiálna stránka* [online]. Dopravná akadémia, Žilina, [cit. 2018-04-20]. Dostupné online.
3. ↑   *STREDN� ODBORN� �KOLA* [online]. www.spojenasosza.edu.sk, [cit. 2018-04-20]. Dostupné online.

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Rosinská cesta**

Externé odkazy
--------------

* Fotogaléria na zilina-galery.sk

Zdroj
-----

* Ulica na mape mesta


|  |  |
| --- | --- |
| Portal | Žilinský portál |
Súradnice: 48°47′53″S 21°52′34″V﻿ / ﻿48,798°S 21,876°V﻿ / 48.798; 21.876

**Laborecká niva** je geomorfologický podcelok Východoslovenskej pahorkatiny. Nachádza sa v povodí Laborca, približne medzi Strážskym a Michalovcami.

Vymedzenie
----------

Podcelok zaberá rovinatú časť oboch brehov Laborca v strednej časti Východoslovenskej pahorkatiny. Severným smerom nivu vymedzujú Humenské vrchy (podcelok Vihorlatských vrchov), južným smerom rovinaté územie pokračuje Východoslovenskou rovinou s podcelkom Laborecká rovina. Východoslovenská pahorkatina pokračuje západným smerom Pozdišovským chrbátom, východným smerom sa krajina vlní do Podvihorlatskej pahorkatiny.

Osídlenie
---------

Rovinaté územie poblíž rieky je osídlené najmä v línii hlavnej cesty I/18, vedúcej severo-južným smerom. Na severozápadnom okraji leží mesto Strážske.

Doprava
-------

Na severnom okraji sa pri Strážskom križujú cesty I/18 (vedie nivou v smere Vranov nad Topľou – Michalovce) a I/74 (Strážske – Humenné). V Strážskom sa križujú i železničné trate Prešov – Humenné a Michalovce – Humenné.

Referencie
----------

1. ↑  KOČICKÝ, Dušan; IVANIČ, Boris. *Geomorfologické členenie Slovenska* [online]. Bratislava: Štátny geologický ústav Dionýza Štúra, 2011, [cit. 2018-09-02]. Dostupné online.
2. ↑   *mapový portál HIKING.SK* [online]. mapy.hiking.sk, [cit. 2018-09-18]. Dostupné online.
polymetylmetakrylát
**Polymetylmetakrylát**, skratka **PMMA** (hovorovo: **plexisklo**, **plexiglas**, **akrylové sklo**, **akrylátové sklo**, **organické sklo**; obchodná značka najmä **Plexiglas** a **Limacryl**; vzorec: -CH2-CCH2-COOCH3-)n) je makromolekulová látka, ktorá sa pripravuje radikálovou polymerizáciou metylesteru kyseliny metakrylovej.

Výroba
------

Základnou zložkou pre výrobu plexiskla je acetón z ktorého je syntetizovaný acetonkyanhydrin. Ten je pomocou kyseliny sírovej premenený na methakrylamid sulfát. Methakrylamid sulfát reaguje s metanolom za vzniku metylmetakrylátu čo je metyl ester kyseliny akrylovej a základný prvok PMMA ktorý sa ďalej vyrába polymerizáciou. K vyrobeniu 1m kgu PMMA je potrebné asi 2 kg surovej ropy.
Plexisklo vyvinula v roku 1928 a komerčne uviedla na trh v roku 1933 spoločnosť Rohm and Haas.

Vlastnosti
----------

Plexisklo je pevná sklovitá, priehľadná hmota, polymér má hustotu 1,18g/cm3, je formovateľné pri 120-150 °C. Pri vyššej teplote nastáva depolymerizácia, pri 400 °C rozklad. Odoláva vode, kyselinám do 20%, hydroxidom a olejom, je rozpustné v mnohých organických rozpúšťadlách.

Plexisklo je priepustné pre infračervené svetlo v rozsahu vlnových dĺžok 2,8 – 25 mikrometra, pohlcuje žiarenie kratšie ako 300 nm (ÚV žiarenie).

V kyslíkovej atmosfére je zápalná teplota PMMA asi 460 °C, pri horení sa rozkladá bez zvyšku na oxid uhličitý a vodu. Je stabilný a odolný voči poveternostným vplyvom, rozpustný vo viacerých organických rozpúšťadlách.

Správa sa ako termoplast, čiže je ho možné uviesť do kvapalného stavu pri teplotách 240 až 250 °C. Je možné používať všetky bežné technológie tvarovania a vstrekovania plastov.

Plexisklo je možné lepiť pomocou kyanoakrylátového lepidla (tzv. sekundové lepidlo), roztavením povrchu, alebo využitím rozpúšťadiel napr. dichlórmetán, alebo trichlormetán. Týmto spôsobom je možné vytvárať takmer neviditeľné spoje.

Funkčný vzorec=(-CH2C(CH3)(COOCH3)-)n
Sumárny vzorec= (C5O2H8)n
Molárna hmotnosť= 100,118 g/mol (*monomér*)
Teplota topenia= 160 °C
Teplota varu= 200 °C
Teplota skleného prechodu= 105 ± 20 °C
Hustota= 1,195 g/cm³ (*0 °C*)   
 1,19 g/cm³ (*20 °C*)  
 1,188 g/cm³ (*25 °C*)  
 1,15 g/cm³ (*sklený prechod*)
Index lomu= 1,490
Relatívna permitivita= 3,6
Súčiniteľ elektrickej vodivosti= 0,193 W m-1 K-1
Súčiniteľ dĺžkovej rozťažnosti= 8•10-5 K-1
Súčiniteľ objemovej rozťažnosti= 0,0000 253 K-1 (*pevné skupenstvo*)  
 0,0000 575 K-1 (*kvapalina*)
Povrchové napätie= 30 mN/m

Použitie
--------

PMMA sa používa ako náhrada skla. Výhodou PMMA v porovnaní so sklom sú nižšie výrobné náklady, ľahké ohýbanie, možnosť lepenia, nižšia hmotnosť, odolnosť voči nárazom a pod. Nevýhodou nižšia chemická odolnosť, tvrdosť (ľahko sa poškriabe).


|  |  |
| --- | --- |
|  | Chemický portál |

| * z
* d
* u
Plasty |
| --- |
| 

|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
|     | 
Polyetylén (PE)Polyetyléntereftalát (PET)Polyvinylchlorid (PVC)Polyvinylidenchlorid (PVDC)
 | 
Polypropylén (PP)Polyamid (PA)Polykarbonát (PC)Polytetrafluóretylén (PTFE)
 | 
Polystyrén (PS)PolyesterAkrylonitrilbutadiénstyrén (ABS)Plexisklo (PMMA)
 |

 |
**Polykasté** alebo **Polykasta** alebo **Polykaste** (starogr. *Πολυκάστη* – *Polykasté*, lat. *Polykaste*) je v gréckej mytológii dcéra pylského kráľa Nestora a jeho manželky Anaxibie.(alebo Eurydiky)

Pylský kráľ Nestor bol otcom synov, Antilocha, Persea, Straticha, Aréta, Echefróna, Peisistrata a Thrasyméda a dvoch dcér Peisidiky a Polykasty,

Keď Télemachos hľadal svojho otca, ithackého kráľa Odysea, navštívil v Pyle Nestora, známeho svojou múdrosťou, aby sa s ním poradil.
Nestor Télemacha vrelo privítal a keďže bol jeho hosť po dlhej ceste unavený, okúpala ho jeho mladšia dcéra Polykasté a po kúpeli mu telo natrela olejom.Télemachos si potom obliekol chitón a zasadol k hostine, kde ho čakala pečená jalovica a víno v zlatom pohári. Nestor mu následne pri hostine poradil, aby išiel ku spartskému kráľovi Menelaovi, ktorý sa vrátil od Tróje posledný a o Odyseovi by niečo mohol vedieť.

V neskorších mýtoch Polykasté figuruje ako manželka Télemacha a má s ním syna Persepola.

Referencie a bibliografia
-------------------------

1. 1 2  Apollodoros, *Kronika*, 1,9,9.
2. 1 2  Homér, *Odysea*, 3,447.
3. 1 2  Vojtech Zamarovský. *Bohovia a hrdinovia antických bájí*. Bratislava : Mladé letá, 1980. 66-048-80. S. 442-443.
4. ↑  Homér, *Odysea*, 3,464.
5. ↑  Hesiodos, *Katalogos gynaikon*, fragment 12, Hom.1796.39.
**Labax** (starogr. *Λάβαξ* – *Labax*) bol olympijský víťaz v boxe v štvrtom storočí pred Kr.

Labax, syn Eufróna z élidskej obce Lepreos, zvíťazil v boxe (pygmé) na 101. olympijských hrách v roku 376 pred Kr. V Olympii sa box zaviedol na 23. hrách v roku 688 pred Kr. a prvým víťazom tejto disciplíny bol Onomastos zo Smyrny.

Staroveký autor Pausanias, ktorý v druhom storočí na svojej ceste Gréckom navštívil aj Olympiu, uvádza, že v olympijskej Altide videl aj sochu olympionika Labaka. Osem rokov po Labakovom víťazstve na olympijských hrách, t. j. v roku 368 pred Kr. sa Leprejčania stali súčasťou arkádskeho spolku.

Referencie a bibliografia
-------------------------

1. 1 2 3  Pausanias, *Periégésis tés Hellados*, 6,3,4.
2. ↑  Eusebios, *Kronika* 2,193.
3. ↑  Vojtech Zamarovský. *Vzkriesenie Olympie*. Bratislava : Šport, 1986. 77-043-86. S. 246.
4. ↑  Pausanias. *Pausaniás, cesta po Řecku I.*. Praha : nakladatelství Svoboda, 1973. 66-602-22-8.6. S. 566 vysvětlivky.

Pozri aj
--------

* Zoznam olympijských víťazov staroveku
**Alkimedón** (starogr. *Ἀλκιμέδων* – *Alkimedón*) bol v roku 460 pred Kr. olympijský víťaz v zápasení dorastencov.

Alkimedón z Aiginy bol na 80. olympijských hrách korunovaný vencom za víťazstvo v zápasení dorastencov. Jeho víťazstvo z Olympie ospieval v oslavnej lyrickej básni Pindaros, naslávnejší starogrécky predstaviteľ zborovej lyriky, ktorý podľa vlastných slov chcel „*pamätník slávy víťaza pred zrakom všetkých vztýčiť."* Pindaros uvádza, že bol bratom atléta *Timosthena*, víťaza nemejských hier. Významnú časť básne venuje kráse jeho domovského mesta, jeho tradíciam, miestnym hrdinom a bohom. Ďalšia sloha je venovaná Melesiovi, jeho znamenitému trénerovi, vychovávateľovi množstva mladých talentov. Pokiaľ ide o Alkimedonta, nevyzdvihuje jeho víťazstvo, ale jeho mladosť a mužnosť, a prosí tiež bohov, aby požehnali jeho život, vrátane jeho rodinných príslušníkov.

Zápasenie dorastencov sa stalo olympijskou disciplínou na 37. hrách v roku 632 pred Kr. a jej prvým víťazom bol Hipposthenes zo Sparty. Zápasenie (*palé*) sa podobalo nášmu „*gréckorímskemu"*; aby súťažiaci zvíťazil, musel súpera trikrát zvaliť na zem, takže sa jej dotkol kolenom, alebo ho prinútiť, aby sa vzdal. Súperi sa od prvého až do posledného kola určovali žrebom a zápasili vylučovacím systémom.

Referencie a bibliografia
-------------------------

1. 1 2  Pindar, Gilbert West, *The Odes of Pindar in English Prose*, str. 1
2. 1 2  Pindaros, *Olympionikoi*, 8.
3. ↑  Vojtech Zamarovský. *Vzkriesenie Olympie*. Bratislava : Šport, 1986. 77-043-86. S. 173.
4. ↑  Vojtech Zamarovský. *Vzkriesenie Olympie*. Bratislava : Šport, 1986. 77-043-86. S. 247.
5. ↑  Eusebios, *Kronika* 2,193.
6. ↑  Vojtech Zamarovský. *Vzkriesenie Olympie*. Bratislava : Šport, 1986. 77-043-86. S. 113.

Pozri aj
--------

* Zoznam olympijských víťazov staroveku
**Decimus Laberius** (105 – 43 pred Kr.) bol rímsky autor mimov pôvodom z jazdeckého stavu, ktorý sa výrazne zaslúžil o prenesenie tohto dramatického útvaru do rímskej literatúry.

Jeho dielo bolo považované za prácu vyššej úrovne. Hádam tomu môžeme vďačiť za to, že sa nám do dneška z neho dochovalo asi 176 veršov. Laberiove mimy dosiahli úspech na javisku i v literárnej podobe. Názvy mnohých jeho hier sú odvodené z gréckych komédii alebo mimov, čo dokazuje, že sa tento dramatik, inšpiroval svojimi gréckymi predchodcami a snažil sa ich napodobiť. V jeho hrách sa údajne objavovali politické narážky, mimo iné i voči diktátorovi Gaiovi Iuliovi Caesarovi, čo bol jav v pohnutom 1. storočí pred Kr. neobvyklý. Roku 46 pred Kr. sa mu za výpady proti svojej osobe Caesar pomstil tým, že ho prinútil účinkovať v jednom z vlastných mimov (v divadle rímski občania nesmeli vystupovať, Laberius sa na toto poníženie sťažuje v jednom zo svojich prológov) v dramatickom súboji s jeho veľkým rivalom, Publiliom Syrom. Víťazstvo Caesar nakoniec pririekol Syrovi.

Aulus Gellius hodnotí Laberia ako príliš extravagantného a novátorského. Horatius ho naopak otvorene chváli.

Literatúra
----------

* CONTE, Gian Biagio. *Dějiny římské literatury*. Preklad Dagmar Bartoňková et al. Vyd. 1. Praha : KLP, 2003. 790 s. ISBN 80-85917-87-4.

Autoritné údaje: * BnF: 13483662v
* GND: 118778323
* ISNI: 0000 0001 2128 6915
* LCCN: nr95038999
* VIAF: 54298217
* WorldCat: lccn-nr95038999
**Polyfontes** alebo **Polyfontés** (starogr. *Πολυφόντης* – *Polyfontes*/iný prepis: *Polyfontés*) je v gréckej mytológii kráľ Messénie, pôvodom z rodu Heraklovcov.

Keď Heraklovci porazili na Peloponéze posledného mykénskeho vládcu Tisamena a polostrov si podrobili, krajinu si synovia Heraklovca Aristomacha rozdelili žrebom. Temenos sa stal vládcom v Argu, kde predtým vládol Tisamenos, keďže Aristodéma počas záverečných bojov zabil blesk, Lakónia so svojim kráľovským sídlom v Sparte bola pridelená jeho synom Eurysthenovi a Proklovi a Kresfontes sa stal kráľom Messénie.

Po krátkej vláde Messénčania Kresfonta a jeho dvoch synov zavraždili. Polifontes, ktorý bol tiež rodený Heraklovec, donútil vdovu po Kresfontovi Meropu k sobášu a zmocnil sa trónu. Meropa však mala ešte tretieho syna Aipyta, ktorého dala do výchovy svojmu otcovi. Keď potom mladý Aipytos dospel, tajne sa vrátil, Polyfonta zabil a v Messénii nastúpil na kráľovský trón.

Referencie
----------

1. 1 2  Apollodoros, *Bibliotheca*, 2,8,5.
2. ↑  Apollodoros, *Kronika*, 2,8,2.
3. ↑  Strabón, *Geographica*, 8,8,389.
4. ↑  Apollodoros, *Bibliotheca*, 2,8,4.

Pozri aj
--------

* Zoznam kráľov Messénie
Kartír na reliéfe v Nakš-i Radžábu
**Kartír** (žil v 3. storočí po Kr.) bol veľkňaz zarathuštrovskej cirkvi v sásánovskej Perzii. Je považovaný za náboženského reformátora a zakladateľa zarathuštrovskej ortodoxie.

Kartírova kňazská dráha začala zrejme prostým mágom, za Šápúra I. bol povýšený na dvorného kňaza a sprevádzal kráľa na jeho výpravách. Nakoniec sa stal *móbadom*, teda popredným predstaviteľom zarathuštrovskej cirkvi. V tejto funkcii tvrdo presadzoval svoje náboženské predstavy, odmeňoval lojálnych kňazov a trestal tých, ktorých postoje pokladal za kacírske. Neskôr vyzýval na prenasledovanie židov, budhistov, kresťanov a manichejcov.

Šápúrov syn Hormizd I. udelil Kartírovi titul „najvyšší mág Ahuramazdy" a posilnil tak jeho vplyv. Aj králi Báhrám I. a Báhrám II. Kartíra podporovali, takže sa neskôr stal veľkňazom a sudcom ríše; zároveň bol povýšený medzi perzskú nobilitu.

Kartír po sebe zanechal celý rad nápisov, v ktorých vypočítavá oltáre ohňa, ktoré založil, a zdôrazňuje svoje zásluhy o ríšu. Manichejské spisy ho spomínajú ako popredného odporcu Máního a prenasledovateľa jeho viery; zdá sa, že jeho vplyv opadol za kráľa Narséa, ktorý perzekúciu inovercov zastavil. Dátum jeho smrti nie je známy.

Bibliografia
------------

* Schippmann, K.: *Grundzüge der Geschichte des sasanidischen Reiches*, Darmstadt 1990.

Externé odkazy
--------------

* Kartírove nápisy (po anglicky)
**Polyktor** alebo **Polyktór** (starogr. *Πολύκτωρ* – *Polyktor/iný prepis: Polyktór*) je v gréckej mytológii syn egyptského kráľa Aigypta a jeho manželky Kaliadny.

Polyktor bol jedným z päťdesiatich synov egyptského kráľa Aigypta. Jeho otec sa rozhodol, že svojich synov ožení s päťdesiatimi dcérami svojho brata Danaa, ktorý bol kráľ susednej Líbye. Keďže Danaos s tým nesúhlasil, vypovedal mu Aigyptos vojnu a porazil ho. Danaos nato ušiel s dcérami do Argu na Poloponéze, ale Aigyptos sa so svojimi synmi za ním vypravil a k svadbe ho prinútil.

Keď sa potom konala hromadná svadba a Polyktor si bral za manželku Stygnu, dcéru Danaa a najády Polyxo, ani netušil, že Danaos prikázal dcéram, aby svojich manželov počas svadobnej noci zavraždili. Okrem najmladšej Hyperméstry, všetky dcéry príkaz otca splnili a za tento hrozný skutok si po smrti vyslúžili od bohov večný trest nosiť v podsvetí do deravého suda vodu.

Referencie a bibliografia
-------------------------

1. 1 2 3 4  Apollodoros, *Bibliotheca*, 2,1,5.
2. 1 2  Vojtech Zamarovský. *Bohovia a hrdinovia antických bájí*. Bratislava : Mladé letá, 1980. 66-048-80. S. 32.
3. ↑  Lesley Adkins & Roy A. Adkins. *Starověké Řecko*. Praha : Slovart, 2011. ISBN 978-80-7391-580-3. S. 314.
Rue Monge
**Rue Monge** (*Mongeova ulica*) je ulica v Paríži. Nachádza sa v 5. obvode.

Poloha
------

Ulice vedie od križovatky s Boulevard Saint-Germain a Rue de la Montagne-Sainte-Geneviève a končí pri Avenue des Gobelins a Rue de Bazeilles. Je orientovaná zo severu na juh. Smerom na sever pokračuje ulica Rue Lagrange.

Dejiny
------

O vzniku ulice bolo rozhodnuté v roku 1859 a v roku 1860 bola vymeraná, pričom zabrala časť Rue Saint-Victor. V roku 1869 boli pri stavebných prácach objavené pozostatky rímskej arény. Ulica bola pomenovaná 2. marca 1864 na počesť Gasparda Monga (1746 – 1818), francúzskeho matematika a zakladateľa École Polytechnique.

Významné stavby
---------------

* V dome č. 6 žil Alfred Borrel (1836 – 1927), sochár a rytec
* V dome č. 14 je pekárstvo, ktorého priečelie je chránené ako historická pamiatka
* Do domu č. 31 sa v roku 1880 nasťahovala rodina Romaina Rollanda
* V dome č. 49 sa nachádza vstup do Arènes de Lutèce

Referencie
----------

1. ↑  Záznam v evidencii historických pamiatok

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Rue Monge**

Externé odkazy
--------------

* Ulica na stránkach Paríža

Zdroj
-----

* *Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Rue Monge na českej Wikipédii.*
Hráči bridžu
**Kartová hra** je hra, ktorá sa hrá s hracími kartami.

Kartové hry možno rozdeliť do nasledujúcich kategórií:

* vynášacie kartové hry: bridž, taroky, whist, ...
	+ zdvihové kartové hry: bridž, whist, mariáš, preferans, spades (piky), sedma, faraón...
* vymieňacie kartové hry: kanasta, žolíky, kvarteto, ...
* porovnávacie kartové hry: poker, blackjack, oko ...
* pasiansy: Klondike, Bakerov solitér, ...
* iné druhy kartových hier

Kartová hra môže byť aj kombináciou týchto kategórií.

Vynášacie kartové hry
---------------------

Každý hráč má na ruke niekoľko kariet a keď je na rade, vynáša jednu alebo viac kariet. Hra končí, keď jeden alebo všetci hráči nemajú v ruke ani jednu kartu.

### Zdvihové hry

Účelom je získať buď čo najväčší počet zdvihov, najmenší počet zdvihov alebo dopredu deklarovaný počet zdvihov, všetky zdvihy, žiadne zdvihy, alebo v zdvihoch získať nejaké špeciálne karty napr. v mariáši esá, desiatky a posledný zdvih, v sedme esá a desiatky, v lóre nezískať srdcia a zeleného a žaludného výšnika...

Vymieňacie kartové hry
----------------------

Každý hráč má na ruke niekoľko kariet a keď je na rade, vymieňa si kartu alebo karty s iným hráčom alebo berie karty z kôpky s kartami lícom nadol alebo nahor. Účelom hry je zozbierať určitú kolekciu kariet.

Porovnávacie kartové hry
------------------------

V porovnávacích hrách sa po skončení hry porovnajú karty jednotlivých hráčov navzájom alebo jednotlivých hráčov s kartami bankára a vyhráva ten, kto má podľa pravidiel hodnotnejšie karty.

Pasiansy
--------

Pasiansy sú väčšinou hry pre jedného hráča, ale existujú i pasiansy pre dvoch, či viacerých hráčov. V pasiansoch väčšinou ide o odstránenie všetkých kariet z hracej plochy podľa stanovených pravidiel. Za druh pasiansu možno pokladať i hru mahjong.

Iné kartové hry
---------------

* Pexeso
* Autobus (kartová hra)
* Záhrada (kartová hra)
* Birdáš

Pozri aj
--------

* Licitácia

Externé odkazy
--------------

* Card Games (en) - podrobná stránka s popisom niekoľkých stoviek druhov kartových hier.
Rue Sainte-Croix-de-la-Bretonnerie
**Rue Sainte-Croix-de-la-Bretonnerie** je ulica v Paríži v 4. obvode. Ide o jednu z najstarších ulíc v štvrti Marais, pretože existuje už od 13. storočia. Ulica je od 80. rokov 20. storočia centrom života gayov v Paríži.

Dejiny
------

Ulica bola otvorená ako predĺženie ulice Rue Saint-Merri. V roku 1232 je zmieňovaná ako *Rue de Lagny* alebo tiež *Rue de la Grande-Bretonnerie*, pretože sa rozkladala na mieste zvanom Champ-aux-Bretons, ktoré bolo lénom abbého Saint-Pierre de Lagny.[chýba zdroj] V roku 1258 sa sem presťahoval rád krížovníkov, ktorí sa podieľali na ochrane mesta. Rýchlo sa stali jednou z najbohatších komunít v štvrti Marais. Ich priorstvo Sainte-Croix-de-la-Bretonnerie bolo zavreté na konci vlády Ľudovíta XVI. a zbúrané počas Francúzskej revolúcie. Na jeho mieste vzniklo rovnomenné námestie. V roku 1314 získala ulica svoj dnešný názov práve podľa krížovníkov.

V ulici sa zachovalo niekoľko pekných domov a malých mestských palácov postavených v 17. a 18. storočí. K historicky najcennejším patria domy č. 13, 15 – 19, 22, 24, 26, 35, 36 a 48.

* v č. 7 sídlí Théâtre du Point-Virgule
* v č. 16 býval astronóm Joseph Jérôme Lefrançois de Lalande
* v č. 20 v paláci zo 17. storočia sídlila v rokoch 1840-1860 radnica 7. obvodu (jeden z 12 bývalých parížskych mestských obvodov), po novej správnej organizácii tu bola až do roku 1868 radnica 4. obvodu
* v č. 37 v bývalej lekárni bola v roku 1853 založená značka čokolády Menier
* v č. 47 je vežička z roku 1610

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Rue Sainte-Croix-de-la-Bretonnerie**

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Rue Sainte-Croix-de-la-Bretonnerie na českej Wikipédii.*
**Alkathoos** (starogr. *Ἀλκάθοος* – *Alkathoos*) je v gréckej mytológii syn Portaóna a jeho manželky Euryty.

Alkathoos bol synom kalydónskeho kráľa Porthaóna a bratom Oinea, Agria, Mela, Leukópea a Steropy, ktorá s riečnym bohom Achelóom, splodila Sirény. Keď na trón po Porthaónovi zasadol jeho syn Oineus, po krátkom kraľovaní ho Agrios so svojimi synmi zvrhol a zasadol na trón. Oinea však po rokoch oslobodil argejský kráľ Diomédes, ktorý Agria a jeho synov (s výnimkou Onchésta a Thersita, ktorí včas utiekli) pobil a Oineovi trón vrátil.

Oineus sa potom stal otcom syna Tydea, ktorý podľa jednej verzie svojho strýca Alkathoa a synovca v hádke zabil a musel preto z Kalydónu ujsť. Útočište si našiel v Argu a neskôr bol hrdinom neslávnej výpravy „*siedmich proti Tébam*". Podľa inej verzie, Alkathoos zomrel potom, ako sa uchádzal o ruku Hippodamie, dcéry kráľa Oinomaa v élidskej Pise. Jej otec totiž vyhlásil, že jej ruku dostane ten muž, ktorý ho porazí v konských pretekoch a k tomu dodal, že porazenému zotne hlavu.

Referencie a bibliografia
-------------------------

1. 1 2 3 4  Apollodoros, *Bibliotheca*, 1,7,10.
2. ↑  Hyginus, *Fabulae* 175.
3. ↑  Lesley Adkins & Roy A. Adkins. *Starověké Řecko*. Praha : Slovart, 2011. ISBN 978-80-7391-580-3. S. 344.
4. 1 2  Apollodoros, *Bibliotheca*, 1,8,6.
5. ↑  Apollodoros, *Bibliotheca*, 1,8,5.
6. 1 2  Vojtech Zamarovský. *Bohovia a hrdinovia antických bájí*. Bratislava : Mladé letá, 1980. 66-048-80. S. 462-463.
7. ↑  Diodoros, *Bibliotheca historia*, 4,65,2.
8. ↑  Pausanias, *Periégésis tés Hellados*, 6,20,17.
9. 1 2  Vojtech Zamarovský. *Bohovia a hrdinovia antických bájí*. Bratislava : Mladé letá, 1980. 66-048-80. S. 462-463.
**Alkidas** (starogr. *Άλκίδας*) bol olympijský víťaz v behu na jedno stadion v roku 244 pred Kr.

Alkidas zo Sparty bol na 134. olympijských hrách korunovaný olivovým vencom za víťazstvo v behu na jedno stadion. Beh na vzdialenosť jedného stadia sa v Olympii zaviedol už na počiatku hier, t. j. podľa tradície v roku 776 pred Kr. a bol hlavným pretekom aj po zavedení ďalších súťažných disciplín. Alkidas dal ako víťaz v behu na jedno stadion 230. olympiáde svoje meno, pretože menom víťazov jednotlivých pretekov v tejto disciplíne sa označovali všetky olympiády.

Olympijské víťazstvo Alkida uvádza staroveký historik Eusebios z Kaisareie vo svojom diele Kronika (starogr. *Chronografia*), a to v zozname olympijských víťazov, ktorý vyhotovoval z písomností Iulia Africana, autora diel, zachovaných prevažne len vo fragmentoch.

Referencie a bibliografia
-------------------------

1. 1 2 3 4  Eusebios, *Kronika* 2,193.}
2. ↑  *The Bibliographical Miscellany*, str. 250
3. ↑  Pausanias. *Pausaniás, cesta po Řecku I.*. Praha : nakladatelství Svoboda, 1973. 25-039-73. S. 377.
4. ↑  Vojtech Zamarovský. *Vzkriesenie Olympie*. Bratislava : Šport, 1986. 77-043-86. S. 246.
5. ↑  Vojtech Zamarovský. *Vzkriesenie Olympie*. Bratislava : Šport, 1986. 77-043-86. S. 140.
6. ↑  Josef Šusta. *Dějepisectví*. Praha : Nákl. Historického klubu, 1933. S. 9.

Pozri aj
--------

* Zoznam olympijských víťazov staroveku
**Vojak z povolania** je príslušník ozbrojených síl (vojska), ktorý vojenskú službu vykonáva ako svoje povolanie v služobnom pomere. Táto vojenská osoba z povolania je povinná vykonávať vojenskú činnú službu v dĺžke určenej osobitnými predpismi.

Dejiny
------

Korene vzniku celoživotnej vojenskej služby na dnešnom území Slovenska siahajú až do obdobia existencie habsburskej armády. Totiž cisárskym patentom zo 4. mája 1802 bola doživotná vojenská služba v habsburskej armáde zrušená a dĺžku služby určili na 10 až 14 rokov.

Po vzniku Československej republiky v roku 1919 vznikla v Československej armáde kategória vojakov s názvom „dôstojníci a rotmajstri z povolania". Branný zákon z roku 1949 zaviedol pojem „služba vojenských osôb z povolania". Výraz „vojak z povolania" sa vo vojenskej terminológii objavil v roku 1959.

Od 1.januára 1998 boli vojaci z povolania zákonom číslo 370/1997 Z.z. o vojenskej službe, preklasifikovaní ako „profesionálni vojaci".

Charakteristika
---------------

Za vojakov z povolania bolo možné prijať len občanov Československej republiky s potrebnou telesnou zdatnosťou, ktorí spĺňali stanovené morálno-politické a odborné požiadavky určené vykonávacími predpismi. Vojakmi z povolania boli práporčíci, dôstojníci a generáli, ktorí vykonávali vojenskú službu ako svoje povolanie v služobnom pomere, do ktorého boli prijatí na vlastnú žiadosť až po vykonaní základnej alebo náhradnej služby. Vojaci z povolania boli povinní vykonávať službu v mieste a vo funkcii podľa potrieb ozbrojených síl.

Najkratší služobný pomer mohol byť v trvaní 3 rokov a maximálne mohol trvať do dovŕšenia 55 rokov fyzického veku.

Vojaci z povolania nemohli uzavrieť vedľajší pracovný pomer; konať zárobkové práce mohli len so zvolením kompetentných orgánov ozbrojených síl. Študovať na školách mimo ozbrojených síl mohli len so zvolením kompetentných orgánov ozbrojených síl.

Referencie
----------

1. ↑  Zákon číslo 92/1949 Zb. Branný zákon § 25 odsek 1
2. ↑  DANGL, Vojtech; SEGEŠ, Vladimír. *Vojenské dejiny Slovenska*. Zväzok III 1711 – 1914. Bratislava : Ministerstvo obrany Slovenskej republiky, 1996. 241 s. ISBN 80-88842-02-6. S. 63.
3. ↑  Zákon číslo 92/1949 Zb. Branný zákon § 20 odsek 2
4. ↑  Zákon číslo 76/1959 Zb. o niektorých služobných pomeroch vojakov § 23 až 31
5. ↑  Zákon číslo 370/1997 Zb. o vojenskej službe § 2
6. ↑  Zákon číslo 76/1959 Zb. o niektorých služobných pomeroch vojakov § 23,24
7. ↑  Zákon číslo 76/1959 Zb. o niektorých služobných pomeroch vojakov § 31
8. ↑  Zákon číslo 76/1959 Zb. o niektorých služobných pomeroch vojakov § 29
**Martin Waldseemüller** (\* 1470 – † 16. marec 1520) bol nemecký kartograf.

Spoločne s Matthiasom Ringmannem je mu pripisované prvé známe použitie názvu "Amerika" na označenie Nového sveta, a to vo Waldseemüllerovej mape (známa tiež ako *Universalis Cosmographia*), na počesť objaviteľa Ameriga Vespucciho. Podľa Richarda Čapka "jeho tvorba spôsobila presun vodcovského postavenia kartografie do Nemecka.

Biografia
---------

Waldseemüller sa narodil v Freiburgu im Breisgau, (jeho matka bola z Radolfzellu) a študoval na univerzite vo Freiburgu. 

Dňa 25. apríla 1507 vydal glóbus a veľkú nástennú mapu sveta (*Universalis Cosmographia*) zloženú zo 12 drevorezieb, ktorá bola vôbec prvou mapou, ktorá zaznamenávala Nový svet ako "Ameriku". Glóbus a nástenná mapa boli doložené knihou *Cosmographiae Introductio*- úvodom do kozmografie. Kniha obsahuje latinské preklady *Quattuor Amerike Vespuccij navigationes* (Štyri cesty Ameriga Vespucciho), čo je zrejme list písaný Amerigom Vespuccim. V knihe je tiež popísané, prečo bol použitý názov Amerika: 

  

*Ab Americo Inventor ... quasi Amerike terrae sive Americam* (od objaviteľa Ameriga… ako by to bola krajina Amerigova, preto Amerika). 
  

V roku 1513 Waldseemüller znovu premýšľa o názve kontinente, pravdepodobne v dôsledku vtedajších protestov nad Vespucciho rolou pri objavení a pomenovaní Ameriky. V jeho prepracovanom Ptolemaiovom atlase už názov "Amerika" nepoužil a namiesto toho je kontinent nazvaný jednoducho *Terra incognita* (neznáma krajina). Aj cez túto revíziu, už bolo od tej doby vydané 1000 kópií mapy sveta a pôvodný názov "Amerika" sa ujal. Zatiaľ čo severná Amerika sa ešte po nejaký čas v dokumentoch označovala ako India (*Indies*), nakoniec došlo aj v jej prípade k používaniu názvu "Amerika." 

Nástenná mapa bola po dlhú dobu stratená, ale v roku 1901 našiel jej kópiu Joseph Fischer na hrade Wolfegg v južnom Nemecku. Ide o jedinú známu dochovanú kópiu, ktorá bola v máji 2003 zakúpená Kongresom Spojených štátov.

Referencie
----------

1. ↑   Library of Congress Acquires Only Known Copy of 1507 World Map Compiled by Martin Waldseemüller

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Martin Waldseemüller na českej Wikipédii.*

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Martin Waldseemüller**

Autoritné údaje: * abART: 149535
* BnF: 122348655
* GND: 119353717
* ISNI: 0000 0001 2100 1609
* LCCN: n90601547
* NK ČR: mzk2009533307
* ULAN: 500478549
* VIAF: 27366067
* WorldCat: lccn-n90601547
**Polykles** alebo **Polyklés** (starogr. *Πολυκλῆς* – *Polykles*/ iný prepis *Polyklés*) bol víťaz v tethrippe na olympijských hrách v roku 440 pred Kr.

Polykles zo Sparty zvíťazil v tethrippe (jazdeckých pretekov dvojkolesových vozov so štvorzáprahom) na 85. olympijských hrách v roku 440 pred Kr. Tethripon sa v Olympii zaviedol na 25. hrách v roku 680 pred Kr.. Prvým víťazom tejto disciplíny bol Pagóndas z Téb.

Staroveký autor Pausanias uvádza, že Polykles, nazývaný tiež *Polychalkos* (Bohatý kovom), víťaz olympijských hier v štvorzáprahu, mal v olympijskej *Altide* sochu, ktorá mala vo svojej pravici stuhu. Pri jeho soche stáli sochy detí, jedno držalo koleso voza a druhé sa naťahovalo za stuhou. Nápis na podstavci hlásal, že Polykles v tethrippe zvíťazil i na pythijských, isthmiských a nemejských hrách.

Referencie a bibliografia
-------------------------

1. 1 2  Michael Scott, *Delphi and Olympia* str. 199.
2. ↑  Pausanias. *Pausaniás, cesta po Řecku I.*. Praha : nakladatelství Svoboda, 1973. S. 378.
3. ↑  Eusebios, *Kronika* 2,193.
4. ↑  Vojtech Zamarovský. *Vzkriesenie Olympie*. Bratislava : Šport, 1986. 77-043-86. S. 246.
5. ↑  Pausanias. *Pausaniás, cesta po Řecku I.*. Praha : nakladatelství Svoboda, 1973. S. 430.
Svätý **Martin de Porres** (\* 9. december 1579, Lima, Peru – † 3. november 1639, Lima) bol peruánsky svätec.

Životopis
---------

Bol nemanželským synom španielskeho granda *Jána de Porres*, aristokrata rytiera rádu z Alcantary, a Anny Velasquez, oslobodenej černošskej otrokyne z Limy. Pokrstili ho v kostole sv. Sebastiána v Lime. Otec vzťah s otrokyňou legalizoval až neskôr a syna si vzal k sebe. Pretože bol mulat, zažil Martin vo svojom živote veľa ponižovania, a to nielen pred vstupom do kláštora, ale aj v kláštore.

Na živobytie si zarábal ako učeň u holiča, ktorý bol zároveň aj chirurgom a tak okolo roku 1583 sa pri ňom aj vyučil za felčiara. Pomáhal rovnako aj v lekárni a aj z tejto oblasti - oblasti farmácie niečo pochytil. S týmito vedomosťami (holič, lekárnik, chirurg) mal pred sebou skvelú budúcnosť, ale Martinovi to nestačilo.

Preto si v roku 1586 obliekol rehoľné rúcho v dominikánskom kláštore v Lime. Keďže bol mulat, stal sa laickým bratom (terciárom). Pracoval ako sluha a upratovač, aj keď sa jeho otec za neho hanbil, on svoju službu vykonával dôkladne. Keď bol kláštor v zlej finančnej situácii, sám požiadal predstaveného, aby ho predali ako otroka. Až vtedy si predstavení všimli jeho duchovnú zrelosť a prijali ho do kláštora, už nie ako laického brata, ale ako rehoľníka. Po čase sa stal známym duchovným sprievodcom a po radu k nemu prichádzajú miestodržitelia, ale aj cirkevní hodnostári. Často ho nemohli zastihnúť doma, lebo veľa času trávil medzi chudobnými a chorými.

Keď v meste vypukol mor a aj jeho spolubratia sa nakazili touto chorobou, Martin premenil časť kláštora na nemocnicu. Staral sa o ľudí, ktorí boli nakazení, ale aj o chudobných, bez rozdielu rasy či farby pleti. Keď bolo v kláštore málo miesta, zriadil v dome svojej sestry sirotinec so školou a ďalšiu nemocnicu pre chudobných. Ľudia si čoskoro všimli jeho intenzívnu aktivitu a začali šíriť chýr o jeho nadprirodzených schopnostiach bilokácie a levitácie. Skúsenosť uzdravenia mal aj mexický arcibiskup, ktorý ho chcel vziať so sebou, ale Martin svojich chudobných neopustil.

Zomrel na následky silnej maláriovej horúčky 3. novembra 1639. Hneď po smrti bol pre obyvateľov Peru svätcom, ale cirkev ho až v roku 1837 vyhlásila za blahoslaveného a 16. mája 1962 bol pápežom Jánom XXIII. kanonizovaný. Jeho sviatok sa slávi 3. novembra.

Sám sa nazýval *čierny pes* (je to aj slovná hračka – po latinsky „pánov pes" je „*domini canis*" – dominikán; *čierny pes* – lebo mal mamu černošku).

Bol súčasník sv. Ruženy Limskej.

Je patrónom:

* holičov a kaderníkov (vyhlásil to pápež Pavol VI.)
* sociálnej spravodlivosti
* školstva
* porozumenia medzi rasami

Je ochrancom:

* pred hlodavcami - vedel vraj zázračne liečiť, ale aj zázračne ovládať zvieratá. Dokázal vraj vyhnať hlodavce z každého príbytku, či záhrady a tak ochrániť úrodu i domáce zásoby.

Zdroje
------

* *Oxfordský lexikón svätcov*, Bratislava: Kalligram, 1996, ISBN 80-7149-094-6.

Autoritné údaje: * BnF: 121918734
* GND: 118578294
* ISNI: 0000 0001 0830 8104
* LCCN: n50080634
* NK ČR: mzk2005278361
* SNK: 167191
* VIAF: 89221600
* WorldCat: lccn-n50080634
**Alkidamas** (starogr. *Ἀλκιδάμας* – *Alkidamas*, lat. *Alcidamas*) je v gréckej mytológii otec Ktésylly z ostrova Keós.

Do Alkidamovej tancujúcej dcéry Ktésylly sa počas pýtických hier v Delfách, ktoré sa konali na počesť boha Apolóna, (boli to hudobné súťaže a pôvodne sa konali každý ôsmy rok) zahľadel aténsky mladík Hermochares a zamiloval sa do nej. Hermochares, aby na seba upozornil, hodil k jej nohám jablko s vyrytým nápisom, že prisahá v mene bohyne Artemis, že si ju chce vziať. Ktésylla jablko zdvihla a keďže text nahlas prečítala, mala sa mu zaviazať. Ktésylla ale zjavne o neho nejavila záujem, otočila sa a odišla. Hermochares preto vyhľadal Alkidama, od ktorého dostal pod prísahou na boha Apolóna súhlas, že sa s ňou môže oženiť.

Hneď ako však pýthijské hry skončili, Alkidamas zabudol na svoju prísahu a Ktésyllu prisľúbil inému mužovi. Oklamaný Hermochares preto náhlivo odišiel za ňou k chrámu bohyne Artemis, kde Ktésylla vykonávala obvyklé obete, aby si získal jej srdce. Pri chráme bohyne Artemidy sa potom Ktésylla ovplyvnená vôľou bohyne do Hermochara na prvý pohľad zamilovala a utiekla s ním do Atén, kde sa zobrali.

Aj keď Alkidamas sám nedodržal sľub, pykala za to jeho dcéra Ktésylla, ktorá zomrela pri pôrode, avšak počas smútočného obradu, z jej pohrebného lôžka vyletela holubica a telo Ktésylly zmizlo. Ľudia na otázku, že aký úmysel mali s tým bohovia, dostali vo veštiarni v Delfách orákulum (odpoveď božstva), aby na ostrove Keós postavili bohyni Afrodite chrám, lebo si ju bohyňa zobrala k sebe. Od tej chvíle obyvatelia ostrova Keós prinášali obetné dary k chrámu bohyne lásky Afrodite, ktorá u nich dostala prídomok Ktésylla. (Afrodita Ktésylla)

V starovekom Grécku jednotlivec patril mimo svojej pominuteľnej existencie predovšetkým k istému rodu, teda potomstvu svojich predkov. Život človeka mal sčasti spoločné črty so životom svojich predkov, takisto na neho prechádzalo morálne i duchovné dedičstvo rodu, jeho sláva i dávne hriechy, za ktoré mohol byť bohmi potrestaný.

Referencie a bibliografia
-------------------------

1. 1 2 3 4 5  Antoninus Liberalis, *Metamorphoses*, 1.
2. ↑  Lesley Adkins & Roy A. Adkins. *Starověké Řecko*. Praha : Slovart, 2011. ISBN 978-80-7391-580-3. S. 363.
3. ↑  Ovidius, *Metamorphoses*, 7,368-370.
4. ↑  Lesley Adkins & Roy A. Adkins. *Starověké Řecko*. Praha : Slovart, 2011. ISBN 978-80-7391-580-3. S. 361.
5. ↑   *Atlas mytológie*. Bratislava : Ikar, 2001. ISBN 80-551-0152-3. S. 85.