Byzantská slonovinová doštička s motívom akritai inšpirovaná byzantskou literatúrou, 10. – 11. storočie, dnes pokladnica katedrály v Troyes
**Akritai** (-pl; starogr. ἀκρίται; sg: starogr. ἀκρίτης – *akrites*, iný prepis: *akrités*) je grécky termín používaný v Byzantskej ríši, ako označenie vojenských jednotiek strážiacich jej východné hranice (pohraničníci, hraničiari), a obyvateľstva žijúceho danom pohraničí (a to aj moslimského obyvateľstva mimo Byzancie). Niekedy termín v prameňoch označuje veliteľov spomínaných ozbrojených skupín. Asi nikdy však neoznačoval konkrétny druh vojska alebo konkrétne formalizované jednotky. Používal sa najmä pre obdobie 9./10. – 11. storočia, niekedy však o nich literatúra hovorí aj neskôr, až do 13. storočia.

Termín pochádza zo slov *„akron"* či *„akra"*, ktoré možno do slovenčiny preložiť ako „končina" či „hranica".

Sociálny a vojenský význam
--------------------------

Pohraničná stráž (lat. *limitanei*) existovala už v Rímskej ríši a Byzantskej ríši na prelome staroveku a stredoveku. Práve tieto jednotky akritai na východných hraniciach nahradili. Termín akritai sa v prameňoch objavuje od 10. storočia, no ich pôvod sa predpokladá už v 9. storočí (vláda macedónskej dynastie). Významne sa podieľali na ochrane hraníc pred arabskými moslimami, hoci s nimi zároveň udržiavali úzke väzby. Pôvodne sa z hľadiska geografie akritai spájali s maloázijským pohorím Taurus a s povodím rieky Eufrat. Etnicky ich tvorilo najmä grécke a arménske obyvateľstvo.

Za statky, na ktorých akritai žili, neplatili ríši dane, poprípade čerpali iné výhody, no o týchto právnych vzťahoch, či ich konkrétnych povinnostiach k ríši zachované pramene mlčia. Za vlády Komnénovcov niektorí akritai vlastnili pronie a za správu a ochranu pozemkov dostávali od cisára žold.

Správy o akritskej taktike boja pochádzajú zo spisu *De velitatione bellica* od cisára Nikefora II. (vládol 963 – 969). Medzi ďalšie pramene patria Kekaumenov *Strategikon* či kronika Michaéla Attaleiata. Byzantskí úradníci akritov kritizovali z dôvodu ich slabých formálnych vojenských znalostí a chabej disciplíny. Poskytovali však Byzancii cenné údaje o pohraničí a dokázali odvrátiť menšie nájazdy na byzantské územie.

V neskoršom byzantskom dejinnom období (Nikajske cisárstvo) akritai za žold chránili horské priesmyky v severozápadnej Malej Ázii a ich protivníkmi boli najmä rúmski Seldžuci. Po proti-palaiologovskom povstaní v roku 1261 boli akritai začlenení do pravidelných vojsk. Táto zmena súvisela tiež s rozpadom obrany východnej hranice, ktorú postupne posúvali na západ rozmáhajúce sa turecké štáty.

Basileios Akritas (hlavná postava z eposu Digenis Akritas) a drak, byzantský tanier, 12. storočie, dnes Atény, Museio Archeas Agoras Athinón

Kultúrny význam
---------------

Akritai si našli svoje uplatnenie aj v byzantskej ľudovej kultúre, pričom vystupovali vo viacerých literárnych dielach. Zrejme najznámejším je byzantský národný epos *Digenis Akritas* a cyklus akritských spevov baladického charakteru. Akritai v epose Digenis Akritas sa spájajú s konkrétnym územím pri rieke Eufrat. Rozsiahly výpočet akritai v byzantskej literatúre poskytuje VARVOUNES, Manoles. AKRITAI. In:  *Encyclopaedic Prosopographical Lexicon of Byzantine History and Civilization*. Ed. Alexis G. Savvides, Benjamin Hendrickx. Vol. 1. Aaron – Azarethes. Turnhout : Brepols, 2007. ISBN 978-2-503-52303-3. S. 108 – 114. Byzantský cisár Manuel I. Komnénos bol prezývaný aj ako *„Nový akrites"*.

Referencie
----------

1. 1 2 3 4 5 6 7 8  AKRITAI. In:  *The Oxford Dictionary of Byzantium*. Ed. Alexander P. Kazhdan. New York : Oxford University Press, 1991. 2338 s. ISBN 0-19-504652-8. S. 47.
2. 1 2 3  Akritai. In: VAVŘÍNEK, Vladimír; BALCÁREK, Petr. *Encyklopedie Byzance*. Praha : Libri; Slovanský ústav AV ČR, 2011. 552 s. (Práce Slovanského ústavu AV ČR. Nová řada; zv. 33.) ISBN 978-80-7277-485-2,  978-80-86420-43-1. S. 17.
3. 1 2 3  KRUPCZYŃSKI, Piotr. Akritai. In:  *Encyklopedia kultury bizantyńskiej*. Ed. Oktawiusz Jurewicz. Warszawa : Wydawnictwa Uniwersytetu Warszawskiego, 2002. ISBN 83-235-0011-8. S. 11 – 12.
4. ↑  akritai. In:  *Malá československá encyklopedie*. Vyd. 1. Zväzok I. A – Č. Praha : Academia, 1984. S. 79.
5. ↑  limitanei. In: BOHEC, Yann Le, et al. *The Encyclopedia of the Roman Army, 3 Volume Set*. Hoboken : John Wiley & Sons, 2015. 1176 s. ISBN 978-1-4051-7619-4. S. 587 – 589.
6. ↑  VARVOUNES, Manoles. AKRITAI. In:  *Encyclopaedic Prosopographical Lexicon of Byzantine History and Civilization*. Ed. Alexis G. Savvides, Benjamin Hendrickx. Vol. 1. Aaron – Azarethes. Turnhout : Brepols, 2007. (preložené z gréckeho originálu Εγκυτίλοπαιΰιχό Προσωπογραφικό Λεξικό Βυζαντινής Ιστορίας και Πολιτισμού). ISBN 978-2-503-52303-3. S. 108 – 114.
7. 1 2 3  AKRITAI. In:  *Dictionary of the Middle Ages*. Ed. Joseph R. Strayer. Vol. 1. Aachen – Augustinism. New York : Charles Scribner's Sons, 1982. ISBN 0-684-16760-3. S. 115 – 116.
8. 1 2 3  AKRITAI. In:  *Historical Dictionary of Byzantium*. Ed. John R. Rosser. New York : Oxford University Press, 2001. 536 s. ISBN 978-0810839793,  0810839792. S. 10.
9. ↑  LAIOU, Angeliki E. *The Economic History of Byzantium (From the Seventh Through the Fifteenth Century)*. Washington D. C. : Dumbarton Oaks, 2002. ISBN 978-0-88402-332-6. S. 1044.

Ďalšia literatúra
-----------------

* DVORNÍK, František. *Počátky zpravodajských služeb: Starověký Blízký východ, Persie, Řecko, Řím, byzantská říše, arabsko-muslimské říše, mongolská říše, Čína, Moskevské knížectví*. Preklad Petra Kůsová. V českém jazyce vyd. 1. Praha : Prostor. ISBN 80-7260-056-7. S. 164 – 166, 188.