recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Utrechtský mier** je séria zmlúv medzi Francúzskom a ostatnými európskymi štátmi, podpísaná v holandskom meste Utrecht v roku 1713 (s predbežnými dohodami z rokov 1711 a 1712), ktorá patrila medzi sériu zmlúv, ktorá ukončila Vojnu o španielske dedičstvo.

Zmluvy
------

Zmluvy podpísané v Utrechte (utrechtský mier v užšom zmysle):

1. Nizozemsko a Británia (30. januára 1713)
2. Rímskonemecká ríša a Prusko (2. apríla 1713)
3. Francúzsko a Británia (11. apríl 1713)
4. Francúzsko a Portugalsko (11. apríl 1713)
5. Francúzsko a Prusko (11. apríl 1713)
6. Francúzsko a Savojsko (11. apríla 1713)
7. Francúzsko a Nizozemsko (11. apríla 1713) (dve zmluvy)

Dodatočné zmluvy podpísané Španielskom:

1. Španielsko a Británia (13. júla 1713)
2. Španielsko a Savojsko (13. júla 1713)
3. Španielsko a Nizozemsko (26. júna 1714)
4. Španielsko a Portugalsko (6. február 1715)

Cisár Karol VI. Habsburský pristúpil na mierové podmienky dvoma zmluvami podpísanými v Rastatte a Badene v roku 1714 (rastattský mier a badenský mier).

Výsledky
--------

Na základe mierových podmienok zostal Filip V. kráľom v Španielsku, ale musel sa vzdať nárokov na francúzske a španielske dŕžavy v Európe. Južné Nizozemsko, Milánsko, Neapolsko a Sardínia pripadli rakúskej monarchii. Británia si vďaka svojim významným obchodným a koloniálnym ziskom upevnila svoju úlohu v svetovej politike. Udržala si Gibraltár a Minorcu a dostala Asiento de negros – právo dodávať afrických otrokov do španielskych kolónií. Od Francúzska získala Newfoundland, Nové Škótsko, oblasť Hudsonovho zálivu a ostrov Svätý Krištof. Francúzsko uznalo kráľovnú Annu aj nástupnícke práva hannoverskej dynastie na anglický trón. savojský vojvoda Viktor Amadeus II. získal Sicíliu.
**František Nepil** (\* 10. február 1929, Hýskov - † 8. september 1995, Praha) bol český spisovateľ.

Po maturite na obchodnej akadémii (1948) sa stal propagačným referentom. V tom čase pracoval aj ako textár. Od roku 1969 pracoval v redakcii vysielania pre deti a mládež v Československom rozhlase. Dlhé roky pôsobil ako autor a osobitý rozprávač minifejtónov. Od roku 1972 bol spisovateľom na voľnej nohe.

V marci 1995 predniesol na výstave *T.G. Masaryk, člověk a umění*, ktorú usporiadalo Masarykovo demokratické hnutie v Prahe na Národnej triede, pútavé a výborne pripravené prednášky *"Masarykovy cesty světem"* a o *"Generálovi Hasalovi-Nižborském"*. Zaujímavé bolo vtedy aj jeho rozprávanie o osudoch pamiatok na prezidenta Masaryka na Křivoklátsku (most TGM v Zbečne, busta v Nižbore) a v okolí jeho rodného Hýskova, kam sa dokonca dostal TGM z Lán aj na koni.

Dielo
-----

Jeho dielo bolo populárne aj vďaka jeho ranným rozhlasovým vystúpeniam.

* *Kde jsi chodil, Satane?* (1966) – súbor poviedok
* *Srpen s Bejbinkou* (1966)
* *Jak se dělá chalupa* (1968)
* *Střevíce z lýčí* (1982)
* *Dobré a ještě lepší jitro* (1983) – knižné vydanie jeho rozhlasových relácií
* *Apokryfy z éteru* (1989)
* *Kněžnin prsten* (1990)
* *Malý atlas mého srdce* (1991)
* *Dobrou a ještě lepší neděli* (1992)
* *Lipová alej*
* *Dobrá a ještě lepší jitra* (1996) – vydané posmrtne
* *Satan s prstenem* (1996) – vydané posmrtne

### Pre deti

* *Kola, strojky, nápady* (1963)
* *Pohádky z pekelce* (1967)
* *Lišky, dobrou noc* (1971)
* *Já Baryk* (1977) – tiež sfilmované ako večerníček
* *Polní žínka Evelýnka* (1979)
* *Naschválníčci* (1981)
* *Makový mužíček* (1985) – tiež sfilmované ako večerníček
* *Pět báječných strýčků (1987)*
* *Štuclinka a Zachumlánek* (1994)

Okrem tejto tvorby je autorom mnohých scenárov a televíznych rozprávok.

Externé odkazy
--------------

* Rozsiahly článok s podrobným dielom a fotografiou

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku František Nepil na českej Wikipédii.*

Autoritné údaje: * abART: 8992
* GND: 122080769
* ISNI: 0000000109492695
* LCCN: n86134936
* NK ČR: jk01083177
* VIAF: 3344486
* WorldCat: lccn-n86134936
**Adolf Opálka** (\* 4. január 1915, Rešice, Česko – † 18. jún 1942, Praha, Česko) bol dôstojník Československej armády, príslušník československého vojska na západe. Ako príslušník špeciálnych jednotiek vysadený na územie Protektorátu. Podieľal sa na príprave atentátu na Heydricha.

Život
-----

Narodil sa v obci Rešice, dnes v okrese Znojmo. Syn mlynára. Vychovávali ho starí rodičia a teta. Po absolvovaní obecnej školy a troch ročníkov meštianskej školy sa začal učiť za automechanika. Neskôr prestúpil na obchodnú akadémiu, kde maturoval v roku 1936. Na vojenskú službu nastúpil k 43. pechotnému pluku v Brne. Neskôr začal študovať na vojenskej akadémii v Hraniciach na Morave. V júni 1938 v hodnosti poručíka priradený k horskému pluku 2 v Ružomberku. Velil čate. 21. apríla 1939 v dôsledku okupácie krajiny prepustený z armády.

V júni 1939 utiekol do Poľska. Neskôr sa dostal do Francúzska, kde sa prihlásil do jednotiek Cudzineckej légie. Slúžil v Sidi bel Abbes a Orane. Pôsobil postupne vo všetkých 3 plukoch československého zahraničného vojska vo Francúzsku. Do bojov však nebol nikdy nasadený. Neskôr odišiel do Spojeného kráľovstva, kde pôsobil v československom exilovom vojsku ako dôstojník guľometnej roty československej samostatnej brigády. Neskôr sa ako dobrovoľník prihlásil k plneniu špeciálnych úloh. Absolvoval výcvik špeciálnych jednotiek.

Ako veliteľ skupiny Out distance bol 28. marca 1942 vysadený spolu s I. Kolaříkom a K. Čurdom pri Ořechove neďaleko mesta Telč na územie Protektorátu. Po zoskoku nadviazal spojenie so skupinou Silver A. Podieľal sa na organizácii neúspešného náletu na plzenské závody Škoda. Neskôr sa zapojil do príprav na atentát na Reinharda Heydricha. Po atentáte sa ako veliteľ skupiny výsadkárov z rôznych skupín presunul 5. júna 1942 do úkrytu v krypte pravoslávneho kostola sv. Cyrila a Metoda v Prahe. Tento úkryt však bol po zrade Karla Čurdu gestapom odhalený.

18. júna 1942 bola chrám obkľúčený jednotkou SS, ktorá sa pokúsila výsadkárov zajať. Spoločne s Josefom Bublíkom a Janom Kubišom sa bránil nemeckému útoku na chóre chrámu. V boji bol ťažko ranený. Pred smrťou požil jed a následne sa zastrelil.

Jeho teta Marie Opálková bola 24. októbra 1942 z pomsty za jeho podiel na atentáte na Heydricha popravená v koncentračnom tábore Mauthausen.

Ocenenie
--------

Posmrtne vyznamenaný viacerými vyznamenaniami. V roku 2002 in memoriam povýšený do hodnosti plukovníka.

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Adolf Opálka na českej Wikipédii.*

Autoritné údaje: * abART: 65176
* ISNI: 0000000057033648
* NK ČR: pna2006338159
* VIAF: 85102595
***Ze světa islámu*** je publikácia, ktorá obsahuje dielo Aloisa Musila s predhovorom troch členov „Akademickej spoločnosti Aloisa Musila". Editorom je Pavel Žďárský. Kniha vyšla v roku 2014 pri príležitosti 70. výročia úmrtia českého arabistu vo vydavateľstve Akropolis v Prahe. Predhovory – štúdie napísali Luboš Kropáček, Jaroslav Franc a Pavel Žďárský. Dielo má vysokú hodnotu ako odbornú a obsahovú, tak aj grafickú. Obsah lektorovali odborníci arabisti. Na finančne nákladné vydanie prispela Grantová agentura ČR spolu s Karlovou univerzitou – jej Husitskou teologickou fakultou. Monografie Aloisa Musila pochádzajú z roku 1941, kedy ich dopísal, no nemal možnosť publikovať v situácii Protektorátu Čiech a Moravy, ktorá nepriala českej vede a kultúre.

Musilove cestovanie začalo v roku 1895, keď sa ocitol na doktorandskom štúdiu na *École biblique* v Jeruzaleme. V roku 1899 dostal štipendium a začal študovať v Britskom múzeu v Londýne a v londýnskych knižniciach arabský svet. Jeho celoživotné cesty po arabskom a moslimskom priestore sa stali zdrojom vedomostí pre monografie, ktoré sú základom knihy. Vo svojom rozprávaní Musil preniká do tém sociálnych, ekonomických, náboženských a kultúrnych, zaujímal ho život v Oriente ako komplex javov. Islam opisuje v celej jeho šírke a výskyte, od Blízkeho východu až po Čínu. Publikácia obsahuje bohatý obrazový materiál z múzeí, súkromných zbierok aj z jeho osobného archívu.

Alois Musil vnímal svet moslimov s nadhľadom a ľudským porozumením, veď nie darmo ho kmeň Beduínov uznal za svojho vodcu. Sociálne vzťahy posudzuje inovatívnym spôsobom, napríklad postavenie ženy v moslimskej rodine v období prvej svetovej vojny až do 30. rokov 20. storočia vníma ako emancipovanejšie, než by sa Európanovi zdalo kvôli jeho šablónovitému chápaniu moslimského sociálneho chovania. V knihe čitateľ nájde viacero miest, kde Musil objaviteľsky odkrýva nepoznané črty spoločnosti rozhádanej pôsobením rôznych náboženských prúdov, ktoré mali nejednotný názor takmer na všetko vrátane emancipácie žien.

*V Egyptě se jednoženství šířilo, rovněž i v Turecku a Íránu, kde bylo jednoženství vyhlášeno zákonem. Na celém muslimském venkově nebyl harém, ženy konaly práce jako muži. Málokterá nosila závoj, harém byl pouze ve městech, a to jen v bohatých rodinách.(...)*

Referencie
----------

1. ↑  MAREŠOVÁ, Milena M. *Ze světa islámu. Unikátní dílo konečně v knižní podobě* [online]. Praha: Český rozhlas, 2015-02-19, [cit. 2019-05-19]. Dostupné online.
2. ↑  MUSIL, Alois. *Ze světa islámu*. 1. vyd. Praha : Akropolis, 2014. 443 s. ISBN 978-80-7470-062-0. S. 294.

Zdroj
-----

* MUSIL, Alois. *Ze světa islámu*. 1. vyd. Praha : Akropolis, 2014. 443 s. ISBN 978-80-7470-062-0.
**Amborelotvaré** (*Amborellales*) sú monotypický rad s jedinou čeľaďou **amborelovité** (*Amborellaceae*), jediným rodom **amborela** (*Amborella*) a druhom **amborela novokaledónska** (*Amborella trichopoda*). Amborela je endemický, fylogeneticky najstarší známy zástupca krytosemenných rastlín. Vyskytuje sa len na Novej Kaledónii.

Charakteristika
---------------

Amborela novokaledónska (*Amborella trichopoda*) je dvojdomý, vždyzelený ker alebo nízky strom. Listy sú jednoduché, kožovité, striedavé, v dvoch radoch, bez prílistkov. Okraj listovej čepele je nezreteľne zúbkatý, žilnatina je perovitá. Kvety sú drobné, pravidelné, jednopohlavné, v súkvetiach. Prítomnosť redukovaných orgánov druhého pohlavia v kvetoch dosvedčuje, že kvety boli pôvodne obojpohlavné. Belavé okvetie pozostáva z neustáleného počtu asi 7 až 11 okvetných lístkov. Lupienkovitých tyčiniek je veľa. V samičích kvetoch sú sterilné, redukované na patyčinky. Gyneceum v samičích kvetoch je apokarpné, tvorené 5 až 6 voľnými plodolistami usporiadanými v kruhu. Semenník je vrchný. V každom piestiku je jedno vajíčko. Plodom je plodstvo kôstkovičiek.

Iné projekt
-----------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Amborelotvaré**

Externé odkazy
--------------

* Angiosperm Phylogeny
* The Families of Flowering Plants: *Eupomatiaceae*
**Ján Misch** (\* 9. november 1613, Luxemburg, Luxembursko – † 14. október 1677, Passau, Nemecko) bol jezuitský prírodovedec a univerzitný pedagóg.

Kariéra
-------

Pôsobil na Trnavskej univerzite v rokoch 1653 – 1663, kde vyučoval matematiku a kazuistiku. Po istý čas pôsobil ako vyslanec cisára v Istanbule. V rokoch 1665 – 1671 pracoval ako lekárnik vo Viedni, Šoprone a v Bratislave. Bol prvý o ktorom je známe, že na univerzite vykonával astronomické pozorovania. V rokoch 1657 – 1663 pod pseudonymom Astrophilus zostavoval a vydával kalendár s názvom *Calendarium Typographiae Tyrnaviensis*, ku ktorému sám vypočítal viaceré údaje vzťahujúce sa na Trnavský poludník.  Hodnotu tohto poludníka 48° 27″ pravdepodobne sám určil. 3. februára 1661 pozoroval kométu, ktorú v ten istý deň objavil Johannes Hevelius v Gdansku. Toto pozorovanie opísal podrobnejšie v diele *Prognosis Astrologica ex Martino-Saturnino Cometa* vydanom v Trnave v tom istom roku.

Diela
-----

* 1657 – 1663 – *Calendarium Typographiae Tyrnaviensis*
* 1661 – *Prognosis Astrologica ex Martino-Saturnino Cometa*

Referencie
----------

1. 1 2  Druga, s. 141
2. ↑   Archivované 2013-08-30 na Wayback Machine (navštívené 1. decembra 2011)
3. ↑  Druga, s. 140

Literatúra
----------

* Druga, Ladislav: *Dejiny astronómie a Slovensko.* Hurbanovo : Slovenská ústredná hvezdáreň, 2006, 444 s. ISBN 80-85221-53-5.

Externé odkazy
--------------

Heslo Ján Misch v Ponticulus Hungaricus Archivované 2013-08-30 na Wayback Machine (po maďarsky)
Priečelie baziliky sv. Petra, Rím, Taliansko
Priečelie kostola Santa Susanna, Rím, Taliansko
**Carlo Maderno** (\* 1556, Capolago, Taliansko – † 30. január 1629, Rím, Taliansko) bol taliansko-švajčiarsky (niekedy uvádzaný ako lombardský) architekt, ktorý je považovaný za jedného zo zakladateľov barokovej architektúry. Jeho priečelia kostolov Santa Susanna, Bazilika svätého Petra a Sant'Andrea della Valle boli kľúčovo dôležité pre vývoj talianskeho baroka.

Život a dielo
-------------

Maderno začal svoju kariéru v mramorových lomoch. V roku 1588 sa so svojimi štyrmi bratmi presťahoval do Ríma, kde sa stali spolupracovníkmi svojho strýka Domenica Fontanu. Spočiatku pracoval ako tesár mramoru. Jeho prvým samostatným dielom bola v roku 1596 úplne suverénne a vyzreté priečelie pre kostol Santa Susanna (1597 - 1603); bolo to jedno z prvých barokových priečelí, rušiace manieristické zvyklosti. Stavba má dynamický rytmus stĺpov a pilastrov s vystupujúcou centrálnou loďou.

Priečelie kostola Santa Susanna vzbudilo pozornosť pápeža Pavla V. ktorý Maderna v roku 1603 vymenoval za hlavného architekta baziliky sv. Petra. Maderno bol poverený zmenou Michelangelových plánov baziliky a dodaním návrhov pre rozšírenú loď s palácovým priečelím. Priečelie, dokončené v roku 1612, je postavené s balkónom (pre pápežské žehnanie) nad centrálnou bránou. Toto ďalšie rozšírenie baziliky (ktorá z Michelangelovho pôdorysu gréckeho kríža prešla na súčasný latinský kríž) býva kritizované, pretože prekáža pohľadu na dóm z námestia, často ignorujúce fakt, že prístupová cesta bola postavená v modernej dobe. Maderno nemal pri návrhu tejto stavby toľko voľnosti ako u ostatných projektov.

Väčšina Madernovej práce boli prestavby už existujúcich budov. Jedinou stavbou, ktorú navrhol a bola postavená pod jeho dozorom, je Santa Maria della Vittoria (1608 - 1620), kde jeho prácu často zatieňuje Berniniho kaplnka Cornaro a súsošie *Videnie sv. Terézie*. Dokonca Madernove majstrovské dielo, kostol Sant'Andrea della Valle, nie je pôvodne jeho. Navrhol priečelie a kupolu, druhú najväčšiu v Ríme. Kostol sám bol navrhnutý Giuseppe Francesco Grimaldim a Giacomom della Portom v roku 1540. V dobe Madernovej smrti bola postavená len polovica priečelia; dielo dokončil podľa pôvodných návrhov Carlo Fontana. 

Medzi jeho ďalšie práce patria rímske kostoly Gesù e Maria, San Giacomo degli Incurabili a San Giovanni dei Fiorentini (kde je pochovaný). Pracoval tiež v Kvirinálskom paláci, pápežskom paláci v Castel Gandolfo a paláci Barberini. Podieľal sa tiež na návrhoch pre kaplnku sv. Vavrinca v kostole San Paolo fuori le Mura a kaplnku Caetani v kostole Santa Pudenziana.

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Carlo Maderno**

Autoritné údaje: * BnF: 144976447
* GND: 118781197
* ISNI: 0000000080778410
* LCCN: no2001077059
* NK ČR: mzk2008463715
* ULAN: 500007668
* VIAF: 74649304
* WorldCat: lccn-no2001077059
**BL Lacertae** je vysoko premenlivé galaktické jadro alebo aktívna galaxia, o ktorej sa pôvodne myslelo, že je to nepravidelná premenná hviezda v našej Galaxii. Preto dostala v roku 1941 označenie ako premenná hviezda. V roku 1968 bol objekt identifikovaný ako jasný a premenlivý rádiový zdroj.

Je to veľmi vzdialená obria eliptická galaxia s kompaktným a divoko premenným jadrom, ktoré obklopuje slabé difúzne halo. Žiari na všetkých vlnových dĺžkach. Jej žiarivosť niekedy vzrastie na niekoľko týždňov 10- až 100-krát. Ide o objekt podobný kvazarom, zdrojom jej žiarivosti je pravdepodobne obria čierna diera s hmotnosťou niekoľko miliónov hmotností Slnka. BL Lacertae sa stal prototypom podobných objektov, ktorým sa bežne hovorí blazary alebo lacertidy. Dnes ich poznáme asi 50. Rozdiel medzi kvazarmi a blazarmi spočíva v hostiteľskej galaxii. Zatiaľčo objekty typu BL Lacertae sú obrie čierne diery v eliptických galaxiách, kvazary sú obrie čierne diery v špirálových galaxiách. Nesmierne množstvo žiarenia z malých kompaktných jadier kvazarov a blazarov dokáže uvoľniť len gravitácia obrích čiernych dier v strede ich jadra. BL Lac sa nám na oblohe javí ako bežná slabá hviezda s jasnosťou 14 magnitúd, pričom jej absolútna magnitúda je -22,9.

Rovníkové súradnice
-------------------

* rektascenzia = 22 hodín 02,7 minúty
* deklinácia = +42° 16 minút 40 sekúnd.

Zdroj
-----

* PLAUCHOVÁ, Jana. *Súhvezdia od Andromedy po Žirafu*. Redakcia Eduard Koči; ilustrácie Peter Zimnikoval; Beata Zimnikovalová, Michal Mojžiš, Tibor Krátky. prvé vyd. Hurbanovo : Slovenská ústredná hvezdáreň Hurbanovo, 2023. 592 s. ISBN 978-80-89998-357. Kapitola Jašterica, s. 309.


|  |  |
| --- | --- |
| Portal | Astronomický portál |
**Giuliano da Sangallo** (cca 1443, Florencia, Taliansko – † 20. október 1516, Florencia) bol taliansky sochár, architekt a vojenský inžinier, ktorý pôsobil počas talianskej renesancie.

Životopis
---------

Narodil sa vo Florencii. Jeho otec Francesco Giamberti bol stolár a architekt, ktorý pracoval najmä pre Mediciho. Jeho brat Antonio da Sangallo starší a synovec Antonio da Sangallo mladší boli architekti. Jeho syn Francesco da Sangallo bol sochár. Najväčším odberateľom Giulianových prác bol Lorenzo di Piero de’ Medici, vplyvná osobnosť Florencie a vnuk Mediciho.

Pre Lorenza postavil v 15. storočí luxusný palác v meste Poggio a Caiano, spevnil opevnenie Florencie a ostatných miest. Postavil aj kláštor v San Gallo, ktorý bol v roku 1530 počas obliehania Florencie zničený. Podľa tejto budovy si privlastnil meno *Sangallo*, ktoré neskôr používalo viacero významných architektov.

V roku 1492 po smrti Lorenza navštívil Giuliano mesto Loreto a postavil baziliku *Santuario della Santa Casa*. Pre spevnenie už postavených a poškodených stĺpov použil puzolán, ktorý si doniesol z Ríma. Na základe pozvania od pápeža Alexandra VI. navštívil Rím a navrhol kazetový strop v bazilike Santa Maria Maggiore. Na podnet pápeža Júliusa II. navrhol opevnenie okolo hradu Sant'Angelo a palác, ktorý susedí s bazilikou San Pietro in Vincoli.

Po tom, ako hlavné práce na bazilike sv. Petra získal Donato Bramante, sa so sklamaním vrátil do Florencie. Tu pracoval na opevňovaní Florencie a vojenskej technike počas konfliktu Florencie s Pisou. Od roku 1514 po smrti Bramanteho prevzal Giuliano spolu s Raffaelom jeho funkciu. O dva roky neskôr zomrel.

Dielo
-----

* *Villa Medici* v Poggio a Caiano, blízko Florencie (1485), významná budova, známa pre svoje frontónové stĺporadie. Návrh stavby ovplyvnil Vitruvius a Alberti
* *Santa Maria delle Carceri*, Prato (1485)
* Hrobka Francesca Sassettiho (1485 – 90), Santa Trinita, Florencia
* Palazzo della Rovere, Savona (1496)

* Villa MediciVilla Medici
* Santa Maria delle CarceriSanta Maria delle Carceri

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Giuliano da Sangallo na anglickej Wikipédii.*

Autoritné údaje: * BnF: 12068166t
* GND: 118799770
* ISNI: 0000000116429774
* LCCN: n81147607
* NK ČR: xx0150157
* ULAN: 500023184
* VIAF: 52485809
* WorldCat: lccn-n81147607
**Referendum** je hlasovanie, ktorým voliči celého štátu alebo niektorej z jeho častí rozhodnú o prijatí alebo zamietnutí zákona, predpisu, návrhu alebo programu, ktoré boli predložené na posúdenie obyvateľstvu (a nie zákonodarnému orgánu). Je to jedna z mála zachovaných metód priamej demokracie. 

V štátoch, ktoré referendum pripúšťajú, bývajú podmienky na jeho vykonanie zakotvené v ústave. V niektorých štátoch je referendum povinné pre určitú kategóriu zákonov (Švajčiarsko), v iných existuje iba na lokálnej, nie celonárodnej úrovni (USA). Významné sú referendá vypísané hlavou štátu na schválenie dôležitých rozhodnutí a referendá vypísané zákonodárnym zborom, ktorý preniesol na ľud zodpovednosť v kontroverzných prípadoch (povolenie rozvodu v Taliansku v roku 1975, schválenie, či zamietnutie návrhu na pričlenenie krajiny do EÚ). 

Iniciatívu k referendu môžu začať voliči sami zbieraním podpisov; ak sa dosiahne určitý, zákonom stanovený počet podpisov, referendum sa musí uskutočniť. V súčasnosti sa výraz referendum stále častejšie používa aj pre plebiscit.

Referendum na Slovensku
-----------------------

V právnom poriadku Slovenskej republiky je inštitút referenda upravený v piatej hlave Ústavy Slovenskej republiky (Piata hlava - Zákonodarná moc, Druhý oddiel, Čl. 93-100). Spôsob vykonania referenda bol kedysi ustanovený zákonom č. 564/1992 Zb. o spôsobe vykonania referenda. Tento zákon bol na prelome rokov 2014-2015 nahradený zákonom č. 180/2014 Z. z. o podmienkach výkonu volebného práva, konkrétne v § 196 až § 215 uvedeného zákona.

Referendum na Slovensku vyhlasuje prezident na základe petície aspoň 350 000 občanov alebo na základe uznesenia NR SR do 30 dní od petície, resp. uznesenia NR SR. Referendum sa vykoná do 90 dní od jeho vyhlásenia.

Predmetom referenda nemôžu byť:

* základné práva a slobody
* dane
* odvody
* štátny rozpočet

Naopak, referendum je obligatórne v otázkach:

* potvrdenia ústavného zákona o vstupe do štátneho zväzku s iným štátom alebo o vystúpení z takéhoto zväzku

Referendom sa môže rozhodnúť aj o iných dôležitých otázkach verejného záujmu. Výsledky referenda môže NR SR zmeniť alebo zrušiť iba svojim ústavným zákonom až po uplynutí 3 rokov od jeho účinnosti.

Výsledky referenda sú platné, ak sa na ňom zúčastnila nadpolovičná väčšina oprávnených voličov a ak bolo rozhodnutie prijaté nadpolovičnou väčšinou účastníkov referenda. Návrhy prijaté v referende vyhlási Národná rada Slovenskej republiky rovnako ako zákon.

Pozri aj miestne referendum a krajské referendum.

História referend na Slovensku
------------------------------

*Bližšie informácie v hlavnom článku: Zoznam referend na Slovensku*

Referencie
----------

1. ↑  SYLLOVÁ, Jindřiška. *Všeobecná referenda ve státech Evropské unie - Ústavní a zákonná úprava. Závaznost a praxe referend* [online]. Praha: Kancelář Poslanecké sněmovny, 2017-12, [cit. 2018-04-15]. Kapitola Slovensko (2017), s. 25. Dostupné online. (po česky)
**Prokyón**| Poloha Prokyónu na hviezdnej oblohe v súhvezdí Malý pes |
| Pozorovacie dátaEpocha 2000,0 |
| **Súhvezdie** | Malý pes |
| **Rektascenzia** | 07h 39m 18,119s |
| **Deklinácia** | 05° 13′ 29,96″Súradnice: Hviezdna mapa 07h 39m 18s; 05° 13′ 30″ |
| **Zdanlivá magnitúda (V)** | 0,40 |
| Astrometria |
| **Radiálna rýchlosť (Rv)** | -3 km/s |
| **Paralaxa (π)** | 285.930 ± 0.96 mas |
| **Vzdialenosť** | 11.41 ± 0.04 ly (3.5 ± 0.01 pc) |
| Iné označenia |
|  10 Canis Minoris, SAO 115756, GSC 187:2184, HIP 37279, HD 61421  |

**Prokyón** (α CMi/α Canis Minoris/Alpha Canis Minoris) je najjasnejšia hviezda v súhvezdí Malý pes, ôsma najjasnejšia hviezda na nočnej hviezdnej oblohe a štvrtá najjasnejšia hviezda severnej oblohy. 

Jej meno pochádza z gréckeho *προκύον* (*Prokyōn*), čo znamená „pred-pes", pretože predchádza „Psiu hviezdu" Sírius v smere rotácie nočnej oblohy na Zemi (aj keď Prokyón má väčšiu rektascenziu, má tiež severnejšiu deklináciu, čo znamená že nad horizont vystúpi skôr ako Sírius na väčšine severných zemepisných šírok). Tieto dve „psie hviezdy" sa spomínajú vo väčšine starovekých kníh a boli uctievané Babylončanmi a Egypťanmi.

Prokyón je jedna z najbližších hviezd k Zemskej slnečnej sústave, je vzdialený iba 3,5 pc alebo 11,41 svetelných rokov, jeho paralaxa je 0,286″ a absolútna magnitúda 2,7. Je to žltý podobor. Podobne ako Sírius, je to spektroskopická dvojhviezda — hlavnú hviezdu (*Prokyón A*) sprevádza slabá spoločnica tzv. biely trpaslík (*Prokyón B*) vzdialená asi 2,2″ až 5,0″. Už v roku 1840 astronómovia z jeho premenného vlastného pohybu usúdili, že Prokyón má sprievodcu. V roku 1896 na Lickovej hvezdárni bol tento spoločník, Prokyón B, skutočne objavený vo vzdialenosti 4,3″ od hlavnej zložky. Pozorovať sa však dá len veľmi ťažko nielen pre svoju malú vzdialenosť od hlavnej zložky, ale aj pre nízku zdanlivú jasnosť (udáva sa v rozsahu 13. až 9. magnitúdy). Hlavnú zložku obehne asi za 40,65 roka. Priemer Prokyóna B je asi dvojnásobok priemeru Zeme, jeho stredná hustota dosahuje 100 000 g/cm³. V sústave sa nachádza ešte aj tretia hviezda, *Prokyón C*, ktorý obieha asi 20-krát ďalej ako Prokyón B a má jasnosť 12. magnitúd.[chýba zdroj]

Prokyón je jedným z vrcholov zimného trojuholníka a zimného šesťuholníka.

Zdroj
-----

* PLAUCHOVÁ, Jana. *Súhvezdia od Andromedy po Žirafu*. Redakcia Eduard Koči; ilustrácie Peter Zimnikoval; Beata Zimnikovalová, Michal Mojžiš, Tibor Krátky. prvé vyd. Hurbanovo : Slovenská ústredná hvezdáreň Hurbanovo, 2023. 592 s. ISBN 978-80-89998-357. Kapitola Malý pes, s. 427 – 428.

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Prokyón**

Externé odkazy
--------------


|  |  |
| --- | --- |
| Portal | Astronomický portálHviezdny portál |

* Sol Station — Prokyón (v angličtine)
* STARS: PROCYON (Alpha Canis Minoris) (v angličtine)
**Plantagenetovci** (pôvodne – a dnes častejšie – **Anjouovci/ z Anjou**) je počnúc anglickým kráľom Henrichom II. (angl. kráľ od 1154), resp. počnúc už jeho otcom normanským vojvodom menom Geoffroi (1144 – 1151 normanský vojvoda), tradičné označenie rodu, ktorý pôvodne od 10. storočia vládol vo francúzskom Anjou (prví "Anjouovci"). Plantagenetovci vládli okrem iného Anglicku v rokoch 1154 – 1399.

Pôvodná dynastia zvaná z Anjou bola založená vikomtmi a grófmi z Angers začiatkom desiateho storočia. V mužskej línii vymrela v roku 1060, ale jej dedičstvo prešlo po praslici pod dynastiu Gâtinaisovcov, ktorá vládla Anjou a Maine do začiatku dvanásteho storočia, keď sa stala kráľovskou dynastiou Anglicka, od 15. storočia spätne známou ako Plantagenetovci. Tí vládli (vrátane vetvy Lancasterovcov a Yorkovcov) Jeruzalemu (1131 – 1205), Anglicku (1154 – 1485), Normandii (1144 – 1204 a 1415 – 1450), Gaskonsku a Guyenne (1153 – 1453), ale v roku 1206 prišli o Anjou v prospech Francúzska.

Meno Plantagenet je odvodené od klenotu na helmici zakladateľa rodu Geoffroia z Anjou/Plantageneta, ktorým bol kručinkový ker (latinsky planta genesta), a používalo sa na zdôraznenie spojenia anjouovskej a normanskej dynastie, pretože Geoffrey si vzal za manželku Matildu, dedičku normanskej dynastie.

V Anglicku vládli títo panovníci z dynastie Plantagenetovcov:

* Henrich II. (1154 – 1189)
* Richard I. "Levie srdce" (1189 – 1199)
* Ján Bezzemok (1199 – 1216)
* Henrich III. (1216 – 1272)
* Eduard I. (1272 – 1307)
* Eduard II. (1307 – 1327)
* Eduard III. (1327 – 1377)
* Richard II. (1377 – 1399)

Vetva Lancasterovcov:

* Henrich IV. (1399 – 1413)
* Henrich V. (1413 – 1422)
* Henrich VI. (1422 – 1461) / (1470 – 1471)

Vetva Yorkovcov:

* Eduard IV. (1461 – 1470) / (1471 – 1483)
* Eduard V. (1483)
* Richard III. (1483 – 1485)

Po meči dynastia vymrela popravou Eduarda, grófa z Warwicku a synovca Eduarda IV. a Richarda III. v roku 1499. V ženskej línii vymrela Eduardovou sestrou Margarétou, ôsmou grófkou zo Salisbury, ktorá bola popravená Henrichom VIII. v roku 1541.

Významnou nemanželskou líniou tohto rodu boli Beaufortovci, potomkovia Jána z Gentu a jeho milenky Kataríny Swynfordovej. Beaufortovcom patril titul vojvodov zo Somersetu a boli jednou z prominentných lancasterovských rodín vo vojne ruží. Po meči vymreli v roku 1471. Boli predkami Henricha VII. Tudora, ktorý sa v roku 1485 stal anglickým kráľom. Vetva Beaufortovcov odvíjajúca sa od nemanželského syna Henricha Beauforta, tretieho vojvodu zo Somersetu, prežíva dodnes pod menom Somersetovci a sú nositeľmi titulu vojvoda zo Somersetu.
Súradnice: 49°01′00″S 20°55′56″V﻿ / ﻿49,0166°S 20,9321°V﻿ / 49.0166; 20.9321

**Sopková** (660,5 m n. m.) je vrch v Šarišskej vrchovine, krajinnom celku Podhôľno-magurskej oblasti. Leží nad obcou Široké, približne 20 km západne od Prešova.

Poloha
------

Nachádza sa na západnom okraji vrchoviny, v geomorfologickom podcelku Širocká brázda. Vrch leží v Prešovskom kraji, v okrese Prešov a na katastrálnom území obce Široké. Najbližším sídlom je na južnom úpätí situované Široké, východne sa nachádzajú Fričovce a severne Šindliar.

Opis
----

Sopková leží v západnej časti Širockej brázdy, na konci rázsochy vedúcej východným smerom z Patrie (1 171 m n. m.). Severne sa nachádza Homôľka (970 m n. m.), Suchý vrch (802 m n. m.), Príkry hrb (733 m n. m.), Mindžová (920 m n. m.) a Galia (730 m n. m.), východne Hradisko (628 m n. m.), Jakubovianska hora (644 m n. m.), Vtáčia hora (698 m n. m.) a Ostrý vrch (604 m n. m.), južne Zimná hora (664 m n. m.), Za horou (717 m n. m.), Kamenčie (885 m n. m.), Zadný Moravec (959 m n. m.) a Brezová (1 042 m n. m.) a západne Zvolanská (1 064 m n. m.), Patria (1 171 m n. m.), Nad Bučom (1 105 m n. m.) a Smrekovica (1 200 m n. m.). Oblasť patrí do povodia rieky Hornád, presnejšie jeho prítoku Svinka. Tá odvodňuje juhovýchodné svahy, voda zo severných častí odteká Kanným potokom. Na vrchol nevedie značený turistický chodník.

### Výhľady

Nevýrazný vrchol pokrýva lúka, ktorá umožňuje okolitým porastom čiastočne obmedzený rozhľad. Pri vhodných podmienkach je vidieť okolité vrcholy Šarišskej vrchoviny a blízke Branisko, čiastočne aj Bechureň, Slanské vrchy, Čiernu horu a Volovské vrchy.

Prístup
-------

Na vrchol nevedie značená turistická trasa, preto prístup je možný z blízkej obce Široké a Fričovce.

Referencie
----------

1. 1 2   *Názvy vrchov, dolín, priesmykov a sediel* [online]. Bratislava: Úrad geodézie, kartografie a katastra SR, [cit. 2024-01-19]. Dostupné online. Archivované 2023-12-08 z originálu.
2. 1 2 3  *Šarišská vrchovina – Branisko. Turistická mapa.* 1 : 50 000. Harmanec: VKÚ, a. s. 2000.
3. 1 2  KOČICKÝ, Dušan; IVANIČ, Boris. *Geomorfologické členenie Slovenska* [online]. Bratislava: Štátny geologický ústav Dionýza Štúra, 2011, [cit. 2024-01-19]. Dostupné online.
4. 1 2 3 4 5 6   *Mapový portál HIKING.SK* [online]. Denník N, [cit. 2024-01-19]. Dostupné online.
5. 1 2   *Mapy.cz* [online]. sk.mapy.cz, [cit. 2024-01-19]. Dostupné online.
6. ↑   *Peakfinder* [online]. peakfinder.org, [cit. 2024-01-19]. Dostupné online.

Pozri aj
--------

* Šarišská vrchovina
* Širocká brázda
* Zoznam vrcholov v Šarišskej vrchovine

Externé odkazy
--------------

* Poloha na turistickej mape

| * z
* d
* u
Šarišská vrchovina |
| --- |
| Časti | 
* Širocká brázda
* Sedlická brázda
* Chminianska brázda

 |
| Prírodná rezervácia | 
* Dunitová skalka

 |
| Prírodné pamiatky | 
* Podmorský zosuv
* Hrabkovské zlepence

 |
| Vybrané vrcholy Šarišskej vrchovinyZoznam vrcholov | 
* Za horou (717)
* Vtáčia hora (698)
* Zimná hora (664)
* Banský vrch (662)
* Sopková (660)
* Grejnár (658)
* Úboč (649)
* Jakubovianska hora (644)
* Zajačia hora (635)
* Hradisko (628)
* Ostrý vrch (603)

 |
Novodobá predstava Artemidinho chrámu v Efeze
Artemidin chrám v Efeze, obraz zo 16. storočia. Skutočná podoba chrámu však bola úplne iná.
Zvyšky Artemidinho chrámu
**Artemidin chrám v Efeze** alebo **Artemision**, dal asi v roku 550 pred Kr. vybudovať kráľ Kroisos z Lýdie, v meste Efez, na pobreží Malej Ázie. 

Artemidin chrám bol 112 m dlhý a 52 m široký, čo ho robilo jednou z najväčších stavieb tých čias. V roku 356 pred Kr. ho muž menom Herostrates z Efezu podpálil a zničil, vraj preto, aby sa jeho meno zapísalo do dejín. Chrám bol obnovený, keď mesto dobyl Alexander Veľký, ale roku 262 po Kr. ho znova zničili Góti. Efezania ho vraj ešte obnovili, ale v 4. storočí sa stalo oficiálnym náboženstvom rímskej ríši kresťanstvo a chrám stratil svoju náboženskú funkciu. Dnes sa z chrámu nezachovalo takmer nič.

Chrám bol postavený v iónskom slohu. Bol lemovaný po oboch stranách dvojradovým stĺporadím. Toto predstavovalo jednu z najväčších stavieb svojich čias. V chráme bola svätyňa, v ktorej stála socha bohyne Artemis, ozdobená drahokamami a vzácnymi kovmi. Chrám podopieralo celkovo 125 stĺpov, z ktorých každý bol 18 metrov vysoký. 26 stĺpov malo unikátny dvojmetrový reliéf. V chráme bolo veľa umeleckých diel, na ktorých sa podieľali najlepší sochári tých čias. Chrám neslúžil len na náboženské obrady, ale aj ako obchodné centrum. Bol zaradený k 7 starovekým divom sveta. 

Chrám znovu objavil Angličan John Turtle Wood v roku 1869.

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Artemidin chrám v Efeze**

Externé odkazy
--------------


|  |  |
| --- | --- |
| Portal | Architektonický portálHistorický portálUmelecký portál |

* článok na serveri Antika Archivované 2006-06-18 na Wayback Machine (po česky)
* Artemidin chrám v Efeze (po slovensky)

| * z
* d
* u
Sedem divov starovekého sveta |
| --- |
| 
* Egyptské pyramídy
* Visuté záhrady
* Artemidin chrám v Efeze
* Diova socha v Olympii
* Mauzóleum v Halikarnasse
* Rodský kolos
* Alexandrijský maják

 |
JUDr. **Ján Hrubala** (\* 26. január 1964, Levice) je slovenský právnik a sudca, predseda senátu a od augusta 2020 predseda Špecializovaného trestného súdu v Pezinku.

Životopis
---------

V roku 1978 – 1982 študoval na gymnáziu v Banskej Bystrici, 1982 – 1986 na Právnickej fakulte Univerzity Pavla Jozefa Šafárika v Košiciach. V roku pracoval ako 1987 justičný čakateľ Krajského súdu v Banskej Bystrici, absolvoval krátkodobé stáže zamerané na štúdium súdnych systémov a možnosti mimosúdneho riešenia sporov v Nemecku a v Holandsku, študijný pobyt v Spojených štátoch, zameraný najmä na oblasť používania práva ako nástroja verejného záujmu a oblasť mediácie. Získal tiež certifikát mediačného tréningu. V roku 1989 – 1993 sudca Okresného súdu v Banskej Bystrici, 1991 – 1993 podpredseda Okresného súdu v Banskej Bystrici, 1993 – 1995 podpredseda Krajského súdu pre trestnoprávny úsek, 1995 predseda stredoslovenskej sekcie Združenia sudcov Slovenska, 1993 – 1996 sudca Krajského súdu v Banskej Bystrici, 1996 – 2003 advokát v Banskej Bystrici, 2003 – 2005 riaditeľ Odboru boja proti korupcii Úradu vlády SR, v rokoch 2005 – 2009 sudca Špeciálneho súdu a od roku 2009 sudca Špecializovaného trestného súdu.

### Predseda Špecializovaného trestného súdu

V roku 2020 sa zúčastnil výberového konania na funkciu predsedu Špecializovaného trestného súdu v Pezinku, pričom sa umiestnil na prvej pozícii spomedzi troch kandidátov. Ministerka spravodlivosti Mária Kolíková ho do funkcie vymenovala 6. augusta 2020 s platnosťou od nasledujúceho dňa. Súd po skončení funkčného obdobia Michala Trubana dočasne viedol podpredseda Roman Púchovský.

Publikoval v odborných časopisoch, spoluautor niekoľkých odborných publikácií najmä z oblasti ľudských práv, participácie občanov na správe vecí verejných a interaktívnych prístupov vo výučbe práva. Člen správnej rady Nadácie otvorenej spoločnosti OSF – Slovensko, Legislatívnej rady vlády SR, spolupráca s mimovládnou organizáciou CEPA, odborný garant projektu Právo vo verejnom záujme a i.

Dielo
-----

* *Občan a demokracia* (1997) (spoluautor)
* *Čítanka pre neziskové organizácie* (1998) (spoluautor)
* *Čítanka pre pokročilé neziskové organizácie* (2000) (spoluautor)

Referencie
----------

1. ↑  PRUŠOVÁ, Veronika. *Výberová komisia odporučila Jána Hrubalu, predsedu špecializovaného súdu však vyberie ministerka* [online]. Denník N, 2020-08-03, [cit. 2020-08-06]. Dostupné online.
2. ↑   Ministerka spravodlivosti vymenovala Jána Hrubalu za predsedu Špecializovaného trestného súdu. *Denník N* (Bratislava: N Press), 2020-08-06. Dostupné online [cit. 2020-08-06]. ISSN 1339-844X.

Literatúra
----------

* Who is Who v Slovenskej republike

Externé odkazy
--------------

* Regionálne osobnosti VKMK – zdroj, z ktorého pôvodne čerpal tento článok.
* Ján Hrubala na stránke Osobnosti.sk
Portrét Gejzu Sapáryho v Nedeľných Novinách (Vasárnapi Újság)
**Gejza** gróf **Sapáry**, gróf z Murskej Soboty a Szécsiszigetu (maď. *Szapáry Géza*; \* 27. september 1828, Bratislava – † 28. február 1888, Budapešť) hlavný župan zalianskej župy, rijecký guvernér, tajný kráľovský radca, nositeľ veľkokríža Rakúskeho cisárskeho Leopoldovho rádu a rytier Rakúskeho cisárskeho rádu železnej koruny.

Životopis
---------

Bol potomok grófskeho rodu Sapáryovcov z Murskej Soboty a Szécsiszigetu. Jeho otcom bol gróf Anton Sapáry (1802 - 1883 ) a matka Augusta Keglevičová ( 1808 - 1879 ).

Ako 19 ročný narukoval do armády v hodnosti poručíka a zúčastnil sa uhorskej revolúcie v oddieloch Národnej gardy (honvédi). Po porážke revolúcie bol zajatý, následne oslobodený. Hneď potom ušiel do Paríža. V roku 1861 bol zvolený za poslanca uhorského snemu.

V roku 1868 bol zvolený za hlavného župana župy Zala a v roku 1873 sa stal guvernérom mesta Rijeka a jeho okolia. V roku 1883 rezignoval na post guvernéra a následne bol vymenovaný za uhorského kráľovského dvorníka.

V roku 1861 sa v Pešti oženil s Máriou Győriovou (1840 - 1908), dcérou grófa Ladislava Győriho ( 1807 - 1882 ) a grófky Márie Agnes von Lichnowsky ( 1815 - 1845 ). Mali spolu dvoch synov Ladislava a Pavla, ktorí obaja sa stali guvernérmi Rijeky.

Referencie
----------

1. ↑  SAPÁRY, Gejza. In:  *Slovenský biografický slovník*. Zväzok V. R – Š. Martin : Matica slovenská, 1992. 560 s. ISBN 80-7090-216-7. S. 176 – 177.

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Gejza Sapáry**

Zdroj
-----

* *Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Szapáry Géza na maďarskej Wikipédii.*
* Záznam o narodení a krste v matrike záznam číslo 512; pokrstený ako Geysa Antonius Augustus Nicolaus Szapáry

Autoritné údaje: * PIM: PIM71004
**Rudolf Ritter von Feistmantel** (\* 22. júl 1805, Ottakring, Viedeň – † 7. február 1871, Viedeň, Rakúsko) bol významný rakúsky lesník, ktorý sa podieľal na slovenskom lesníckom školstve. Feistmantel bol aj známy ochranár, lesný hospodár a entomológ.

Biografia
---------

Rudolf von Feistmantel študoval na Viedenskej univerzite a v rokoch 1825 - 1827 navštevoval k. k. Forstakademie v rakúskom Mariabrunne. Po absolvovaní štúdií tam pôsobil ako privátny docent. V roku 1835 odchádza pracovať ako profesor lesníctva do Banskej Štiavnice, kde pôsobí ako vedúci Lesníckeho ústavu. Profesora Rudolfa Feistmantela pokladáme za skutočného zakladateľa botanickej záhrady v Banskej Štiavnici, lebo zabezpečil pre potreby Lesníckeho ústavu pri Banskej akadémii v Banskej Štiavnici kúpu budovy bývalej reštaurácie Fortuny aj s priľahlou záhradou, v ktorej v rokoch 1838 - 1839 boli urobené terénne úpravy, vybudovali sa zavlažovacie zriadenia, jazierka a položili sa základy botanickej záhrady. Táto tzv. dolná botanická záhrada  nie je totožná so súčasnou Banskoštiavnickou botanickou záhradou (medzi ulicami Botanická a Akademická) založenou v rokoch 1807-1810.

V roku 1847 sa vracia nazad do Viedne, kde pôsobil ako ministerský radca novozriadeného Ministerstva poľnohospodárstva a baníctva. Od roku 1848 pôsobil v štátnej správe. Zaslúžil sa o reorganizáciu štátnej lesníckej služby, podieľal sa na príprave Lesného zákona č. 250/1852, ako i zavádzaní štátnych lesníckych skúšok. Zostavil rastové tabuľky podľa podkladov rakúskych a nemeckých lesníkov. Od roku 1853 bol pridelený na ministerstvo financií, kde pôsobil až do roku 1868, kedy odišiel do výslužby.

V roku 1865 bol vyznamenaný Leopoldovým rádom (nem. *Leopoldsorden*), ktorý dostávali významní rakúski občania za civilné, ale i vojenské zásluhy. Zomrel roku 1871 vo Viedni vo veku 66 rokov.

Entomologické aktivity
----------------------

V rámci svojho pôsobenia v lesníckej profesii sa venoval i entomológii. Najvýznamnejšou jeho prácou bola štvordielna encyklopédia lesníctva: "*Die Forstwissenschaft nach ihrem ganzen Umfange mit besonderer Rücksicht auf die österreichischen Staaten*", ktorá sa na dlhé roky stala hlavnou učebnicou pre poslucháčov lesníckej akadémie v tej dobe. V tejto práci uviedol v dosť rozsiahlych kapitolách významný hmyz pre lesníctvo z radov chrobákov, motýľov a blanokrídlovcov.

Referencie
----------

1. ↑  Tibenský J.: Priekopníci vedy a techniky 2, Obzor, Bratislava, 1988 str. 190,

Bibliografia
------------

* *Die Forstwissenschaft nach ihrem ganzen Umfang*. Viedeň, 1835 - 37, 4 diely.
* *Allgemeine Waldbestandstafeln*. Viedeň, 1854.
* *Die politische Ökonomie mit Rücksicht auf das forstliche Bedürfnisse*. Viedeň, 1856.
* *Der Streit über die Bewirtschaftung des Wienerwaldes*. Viedeň, 1870.

Zdroje informácií o autorovi
----------------------------

* Ratzeburg, J. T. C.: 1874, Forstwissenschaftliches Schriftsteller-Lexikon. Berlin, Nicolai'sche Buchhandlung: X + 1 - 516, p. 175 - 178.
* Neue Deutsche Biographie, 5, p. 64.

Autoritné údaje: * GND: 120263173
* ISNI: 000000008090427X
* NK ČR: ola2003162773
* VIAF: 10673096
**Pavel Stepanovič Nachimov** (\* 5. júl 1802, Gorodok, Smolenská gubernia, Ruská ríša – † 12. júl 1855, Sevastopoľ, Ruská ríša) bol ruský admirál, jeden z najznámejších veliteľov v histórii Ruského námorníctva.

Narodil sa v roku 1802 v obci Gorodok Spas-Volžinskej volosti Vjazemského ujezdu v Smolenskej gubernii. V roku 1815 Nachimov vstúpil do námornej akadémie pre šľachtu v Petrohrade. V roku 1817, uskutočnil svoju prvú cestu na more na palube fregaty *Feniks*, plachtil na pobreží Švédska a Dánska.

V rokoch 1854 – 1855 bol veliteľom ruských námorných a pozemných síl v bitke o Sevastopoľ počas Krymskej vojny. Dňa 30. novembra 1853, porazil osmanské vojská v Bitke o Sinope.

Zomrel 12. júl 1855, dva dni po tom, čo bol zranený guľkou odstreľovacej pušky v obliehanom Sevastopole na Malchovskom kurgane.

Pochovaný v krypte Vladimirského chrámu v Sevastopoli.

Počas druhej svetovej vojny boli na jeho počesť zriadené vyznamenania Rad Nachimova 1. a 2. triedy a tiež Medaila Nachimova, určené ako vysoké vyznamenania pre príslušníkov námorných síl ZSSR. V roku 2008 bol zvolený za jednu z 50 najvýznamnejších osobností ruských dejín.

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Pavel Stepanovič Nachimov**

Autoritné údaje: * GND: 119529769
* ISNI: 0000000066766878
* LCCN: nr88000370
* NK ČR: xx0101187
* VIAF: 37728672
* WorldCat: lccn-nr88000370
**Guy Antony Chambers** (\* 12. január 1963, Londýn, Spojené kráľovstvo) je anglický skladateľ a producent hudby, známy svojou dlhoročnou umeleckou spoluprácou s Robbie Williamsom.

Spolupráca s Robbie Williamsom
------------------------------

Chambers spolupracoval ako skladateľ a producent na prvých piatich albumoch Robbieho Williamsa. Všetky sa umiestnili na prvej pozícii v britskom rebríčku a dosiahli globálne predaje viac ako 40 miliónov kópií. Chambers napísal väčšinu najznámejších piesní Williamsa, vrátane „Rock DJ", „Feel", „Millenium", „Let Me Entertain You" a „Angels".

Ostatné spolupráce
------------------

Chambers a Williams ukončili svoju spoluprácu po nahrávaní piateho albumu *Escapology* v roku 2002. Následne pracoval s umelcami ako INXS, pričom produkoval a napísal piesne pre ich album *Switch* z roku 2005.

Chambers tiež napísal piesne pre londýnsku pop rockovú skupinu Busted, ako „Fake and Better Than This" z ich druhého albumu A *Present For Everyone*.

V roku 2022 spolupracoval Chambers s rakúskym hudobníkom Tricksterom na písaní a produkcii vianočnej skladby plnej nadávok, ktorá odrážala napätie a stres toho roku (a ktorá sa stala virálnou).

Referencie
----------

1. ↑  Lydia Venn. *Robbie Williams: What is his relationship with Guy Chambers like now?* [online]. Cosmopolitan, [cit. 2024-03-11]. Dostupné online. (po anglicky)
2. ↑   *INXS – Switch* [online]. Discogs, [cit. 2024-03-11]. Dostupné online. (po anglicky)
3. ↑   *Busted (3) – A Present For Everyone* [online]. Discogs, [cit. 2024-03-11]. Dostupné online. (po anglicky)
4. ↑   *Robbie Williams' songwriter aiming for Christmas Number One with expletive-ridden tune* [online]. Daily Mirror, [cit. 2024-03-11]. Dostupné online. (po anglicky)
**Nikoleta Stehlíková** (\* 13. júl 1971, Bratislava) je slovenská baletná tanečnica, od roku 1995 vedúca sólistka Baletu Slovenského národného divadla.

Začiatky
--------

V štyroch rokoch začala s tancom v ľudovom súbore Vienok. V desiatich rokoch bola prijatá na Tanečné konzervatórium Evy Jaczovej (vtedy Hudobná a tanečná škola). V rámci štúdia v jedenástich účinkovala v SND v roli malej Mášenky z baletu Luskáčik. Neskôr účinkovala v ďalších úlohách. Konzervatórium ukončila v roku 1989 a prijala angažmán v Narodnom divadle Brno. Profesionálny debut v roli dospelej Máši uskutočnila 17. decembra 1989 v Janáčkovom divadle.

V Slovenskom národnom divadle
-----------------------------

Členkou Baletu SND je od roku 1990. Od roku 1992 bola sólistkou a od roku 1995 vedúcou sólistkou. Podľa SND je „*výrazná predstaviteľka interpretačnej školy klasického tanca so širokou paletou postáv*". V SND stvárnila klasické i neoklasické postavy: Princezná Auróra v *Spiacej krásavici*, Odetta/Odille v *Labuťom jazere*, Giselle v *Giselle* a iné. Predstavila sa tiež v choreografii Mária Radačovského *Inšpirácia* a *68*. V diváckom prieskume uskutočnenom v roku 2015 sa umiestnila na druhom mieste obľúbenosti v kategórii baletných umelkýň.

Ocenenia
--------

* 2000: Phillip Morris Kvet baletu „najlepší baletný umelec"
* 2006: Medaila Anny Pavlovej od Spoločnosti Anny Pavlovej

Referencie
----------

1. 1 2 3 4 5 6   *Nikoleta Stehlíková* [online]. Slovenské národné divadlo, [cit. 2016-09-10]. Dostupné online.
2. 1 2 3   *Profil* [online]. Nikoleta Stehlíková, [cit. 2016-09-10]. Dostupné online. Archivované 2021-05-14 z originálu.
3. ↑   *SND zverejnilo výsledky diváckeho prieskumu* [online]. aktuality.sk, 2015-07-23, [cit. 2016-09-10]. Dostupné online.
4. ↑   *Úspechy žiakov TKEJ v Bratislave* [online]. Tanečné konzervatórium Evy Jaczovej, [cit. 2016-09-10]. Dostupné online.

Externé odkazy
--------------

* profil na stránke Slovenského národného divadla
* profil na stránke Národního divadla Brno
Blahoslavený **Ján z Fiesole**, lepšie známy ako **Fra Angelico** alebo **Angelik** (tal. *il Beato Angelico*), krstným menom ***Guido*** alebo ***Guidolinus*** (\* koniec 14. storočia, Vicchio – † 18. február 1455, Rím) bol florentský rehoľník – dominikán a maliar. Preslávil sa nezvyčajným nadaním, ale aj svätým spôsobom života; bol pokorný, prostý a skromný.

Život
-----

Narodil sa koncom 14. storočia v dedine Vicchio ako Guido alebo Guidolinus. V mladom veku sa vyučil maliarstvu vo Florencii. Neskôr so svojím bratom Benediktom vstúpil do konventu Rehole kazateľov – dominikánov vo Fiesole. Okolo roku 1420 prijal rehoľný habit z rúk bl. Jána Dominiciho.

Po kňazskom svätení bol dva razy vikárom a potom prior konventu vo Fiesole. V tomto konvente zanechal mnoho oltárnych obrazov z rokov 1425 – 1438, keď tu pôsobil. Po prosbe priora konventu sv. Marka vo Florencii tiež vyzdobil celú budovu tohto kláštora (1439 – 1445).

Pápež Eugen IV. ho pozval do Ríma, aby vymaľoval jednu kaplnku v Bazilike svätého Petra (starej) a v Apoštolskom paláci. Taktiež vyzdobil súkromnú kaplnku (Kaplnka Mikuláša V.) a pracovňu pápeža Mikuláša V. ktorý mal Angelika vo veľkej úcte. Jeho ďalšie diela môžeme nájsť v konvente sv. Dominika v Cortone (1438) a v katedrále v Orviete (1447).

Pápež Eugen IV. ho chcel vymenovať za arcibiskupa Florencie, ale Angelik namiesto seba navrhol sv. Antonína Florentského.

Fra Angelico zomrel v dominikánskom konvente pri bazilike Santa Maria sopra Minerva v Ríme v povesti svätosti 18. februára 1455. V tomto kostole je tiež pod mramorovým náhrobkom s jeho podobizňou pochovaný.

Úcta
----

Po smrti Fra Angelica ho nazvali blahoslaveným Angelikom, napriek tomu, že oficiálne blahorečený v tom čase nebol. Jeho liturgickú úctu potvrdil až pápež sv. Ján Pavol II. 3. októbra 1983 pre Rehoľu kazateľov (dominikánov).

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Fra Angelico**

Zdroj
-----

* *Liturgia hodín – 18. februára 2017; Bl. Jána (Angelika) z Fiesole, kňaza; ľubovoľná spomienka (pre Rehoľu kazateľov — dominikánov (OP))* [online]. lh.kbs.sk, [cit. 2017-08-25]. Dostupné online.

Autoritné údaje: * abART: 30820
* BnF: 119381778
* GND: 118503081
* ISNI: 0000000122424267
* LCCN: n50083291
* NK ČR: jn20000720009
* SNK: 157960
* ULAN: 500029319
* VIAF: 88038345
* Web umenia: 173
* WorldCat: lccn-n50083291