recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
*Zobrazenie hradu v* Prebohatých hodinkách vojvodu z Berry
**Hrad Lusignan** v meste Lusignan bol hrad vo Francúzsku. Dnes sú z neho len zrúcaniny, v minulosti bol však jedným z najväčších *châteaux-forts* (hradov) vo Francúzsku. Sídlil v ňom šľachtický rod Lusignanovcov, ktorý zažil svoj najväčší spoločenský i politický význam po prvej križiackej výprave. Rod panoval v troch križiackych kráľovstvach - Jeruzalemské kráľovstvo, Cyperské kráľovstvo a Arménske kráľovstvo.

Dejiny
------

Hrad bol vybudovaný na strategicky významnom mieste v Poitou na úzkom ostrohu nad príkrymi svahmi údolia. Jeho poloha bola tak pôsobivá, že v 12. storočí vznikla legenda, podľa ktorej dala hrad s kostolom postaviť bytosť s čarovnou silou - Meluzína, ako dar svojmu manželovi Raymondinovi.

Lusignan je zobrazený v celej svojej veľkosti v podobe zo začiatku 15. storočia v manuskripte Prebohaté hodinky vojvodu z Berry. Na pozadí miniatúry pre mesiac marec je namaľovaný v perspektíve, s barbakánom vľavo, hodinovou vežou a vežou Poitevine vpravo, nad ktorou je zobrazený letiaci zlatý drak - strážny duch Marca Lacombeho. Manuskript patril vojvodovi Jánovi z Berry, pre ktorého bol hrad obľúbeným sídlom až do jeho smrti v roku 1416. 

Po smrti vojvodu z Berry bol Lusignan krátky čas majetkom Jeana de France (zomrel v máji 1417), potom pripadol jeho bratovi Karolovi, budúcemu Karolovi VII.. Najprv dedina, neskôr mesto Lusignan, vyrástlo za bránami hradu pozdĺž svahu; to vytváralo ďalšie opevnenie mesta. Lusignan zostal strategicky dôležitým miestom v Poitu, v srdci Francúzska: počas francúzskych náboženských vojen, okolo roku 1574, bol vytvorený plán na obranu hradu - je uložený v Národnej knižnici v Paríži. V 17. storočí Lusignan opevnil moderným spôsobom vojenský architekt Ľudovíta XIV. markíz Vauban. Pre svoju polohu sa hrad využíval ako väzenie, neskôr v ňom sídlila škola. Kým dal v 19. storočí hrad zbúrať gróf de Blossac, aby uvoľnil miesto na stavbu zábavného parku, používal sa ako miestny lom na kameň.

Súčasnosť
---------

Dnes z hradu ostala rozsiahla časť základov vybudovaných v príkrom svahu, časť donjonu, základy veže Poitevine, nádrže, pivnice a zvyšky podzemnej chodby, ktorá pravdepodobne viedla ku kostolu.

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Château de Lusignan na českej Wikipédii.*
**Detektív** (z angl. *detective*) je profesionálny vyšetrovateľ trestných činov vo verejnej (obvykle policajnej) alebo v súkromnej službe (súkromný detektív). Detektívi v súkromnej službe sa zaoberajú aj vyšetrovaním prípadov, ktoré nie sú predmetom trestného práva, napr. zisťovaním skutočností, ktoré môžu slúžiť ako dôkazný prostriedok pri súdnom alebo správnom konaní, získavaním údajov o protiprávnom konaní ohrozujúcom obchodné tajomstvo a pod.

Etymológia
----------

Výraz „detektív" pochádza z ang. podstatného mena „detective" (skrátený tvar pre *detective police*, zaužívaný v 50. rokoch 19. storočia), pôvodne prídavného mena (30. – 40. roky 19. storočia) utvoreného od slovesa „detect" príponou „-ive", Sloveso „detect" bolo do angličtiny prebraté začiatkom 15. storočia z lat. „detectus", ktoré je patricípiom perfekta pasíva od slovesa „detegere" (odkrývať, odhaľovať, obnažovať; metaforicky: odhaľovať, objavovať – napr. „detecta fides" - odhalená zrada).

Detektívi vo verejnej službe
----------------------------

### Slovensko

Štatút Mestskej polície Šahy umožňoval v rokoch 2004 – 2012 používať príslušníkovi vyšetrovacieho oddelenia pred hodnosťou oslovenie „detektív".

Detektívi v súkromnej službe
----------------------------

### Slovensko

Možnosť prevádzkovania detektívnej služby na Slovensku upravuje zákon č. 473/2005 Z. z. o poskytovaní služieb v oblasti súkromnej bezpečnosti a o zmene a doplnení niektorých zákonov (zákon o súkromnej bezpečnosti), ktorý ju zaraďuje k druhom bezpečnostnej služby. § 4 ods. 1 uvedeného zákona do náplne činnosti detektívnej služby zaraďuje:

* hľadanie osoby,
* hľadanie majetku,
* získavanie údajov, ktoré môžu slúžiť ako dôkazný prostriedok v konaní pred súdom alebo správnym orgánom,
* získavanie údajov o osobnom stave fyzickej osoby a získavanie informácií o konaní fyzickej osoby alebo právnickej osoby alebo o ich majetkových pomeroch,
* získavanie informácií v súvislosti s vymáhaním pohľadávky,
* získavanie údajov o protiprávnom konaní ohrozujúcom obchodné tajomstvo.

Referencie
----------

1. ↑  Rejzek, Jiří, ed. (2001), „detektiv", *Český etymologický slovník*, Vozice: Leda, str. 129, ISBN  8085927853
2. ↑  Harper, Douglas R. ed. (2001-2014), „detective", *Online Etymology Dictionary*, Lancaster, PA: Douglas R. Harper, OCLC 51773921 .
3. ↑  Harper, Douglas R. ed. (2001-2014), „detect", *Online Etymology Dictionary*, Lancaster, PA: Douglas R. Harper, OCLC 51773921
4. ↑  Pražák, Josef M.; Novotný, František; Sedláček, Josef (1955), *Latinsko-český slovník*, 1. (A – K), Praha: Státní pedagogické nakladatelství, str. 389, OCLC 247199643
5. ↑  Špaňár, Július; Hrabovský, Jozef (2012), *Latinsko-slovenský slovensko-latinský slovník* (8. vyd.), Bratislava: Slovenské pedagogické nakladateľstvo, str. 174, ISBN  9788010022335
6. ↑  čl. 12 ods. 2 Štatútu Mestskej polície Šahy (Všeobecné záväzné nariadenie mesta Šahy č. 6/2004 o mestskej polícii). V novelizovanom znení VZN z roku 2012 oslovenie detektív už nie je uvedené.
**Stetoskop** je jednoduchý prístroj v podobe trubice, ktorá privádza zvuk priamo do ucha lekára. Slúži na vyšetrenie činnosti srdca a pľúc auskultáciou.

Vznik
-----

Laënnecov stetoskop z roku 1820.
Ide o prvý lekársky diagnostický prístroj, ktorý je aj po mnohých rokoch stále dôležitá pomôcka. Stetoskop vyvinul francúzsky lekár René Laënnec v roku 1816. Laënnec považoval za obtiažnu a trápnu situáciu, keď potreboval počuť srdcovú činnosť mladej (obéznej) ženy. Vtedy sa podobný úkon robil prostým priložením ucha lekára na hruď vyšetrovaného. Laënneca napadlo zrolovať listy papiera do tuhého valca. Jeden koniec priložil na hruď pacientky a druhý k svojmu uchu. Takto prenesený zvuk bol jasný a hlasný. Tri roky pokračoval v pozorovaniach (ktorých vykonal enormné množstvo a robil aj pitvy pacientov, takže bol schopný dať do súvisu vypočuté zvuky a zodpovedajúci patológiu v tele) a v roku 1819 uverejnil knihu s názvom *De l’auscultation mediate ou traite du diagnostic des maladies des poumon et du coeur, fonde principalement sur ce nouveau moyen d’exploration*. Kniha stála 13 frankov a za ďalších 2,5 franka k nej bolo možné dostať aj drevený stetoskop.

Laënnecom navrhnutý stetoskop sa s malými obmenami používal do konca 19. resp. začiatku 20. storočia.

Referencie
----------

1. ↑  stetoskop. In:  *Slovenský náučný slovník : príručná encyklopedia vedomostí v troch dieloch*. Ed. Pavel Bujnák. Zväzok III N – Ž. Bratislava; Praha : Litevna, 1932. 348 s. S. 215.
2. ↑  stetoskop. In: ŠALING, Samo; IVANOVÁ-ŠALINGOVÁ, Mária; MANÍKOVÁ, Zuzana. *Veľký slovník cudzích slov*. 5. revid. a dopl. vyd. Bratislava – Prešov : SAMO, 2008. 1184 s. ISBN 978-80-89123-07-0. S. 1028.
3. ↑  NAVRÁTIL, Leoš; ROSINA, Jozef, a kol. *Medicínská biofyzika*. Praha : Grada, 2005. 524 s. ISBN 80-247-1152-4. S. 297.
4. 1 2  HEART SOUNDS AND STETHOSCOPES. In:  *Wiley Encyclopedia of Biomedical Engineering*. Ed. Metin Akay. Hoboken, N.J. : John Wiley & Sons, 2006. ISBN 978-0-471-24967-2. S. 1826 – 1827.
5. 1 2  LUNG SOUNDS. In:  *Encyclopedia of Medical Devices and Instrumentation*. Ed. John G. Webster. 2nd ed. Zväzok 4. Hoboken, N.J. : John Wiley & Sons, 2006. ISBN 978-0-470-04069-0. S. 278.

Pozri aj
--------

* fonendoskop

Iné projekty
------------

CommonsWikislovník
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Stetoskop**
* Spolupracuj na Wikislovníku Wikislovník ponúka heslo ****Stetoskop****
**Vojtech Lukáči** (maď. *Lukácsy Béla*; \* 10. jún 1838, Bytča – † 2. november 1881, Moravský Svätý Ján) bol uhorský rímskokatolícky kňaz a poslanec.

Životopis
---------

Pochádzal zo zemianskej rodiny Ľudovíta Lukácsy a jeho manželky Márie Belloni de Renkatto. Gymnázium absolvoval v Trnave, teológiu na Viedenskej univerzite. Vysvätený za kňaza bol 28. júla 1861. Následne bol kaplánom v maďarskej obci Márianostra a v Moravskom Svätom Jáne. V roku 1875 sa stal dekanom farnosti v Borskom Svätom Jure. Vo voľbách do uhorského snemu v rokoch 1872 a 1875 bol zvolený za poslanca.

Knižne mu vyšli jeho snemovné reči a publikácia o vzťahu cirkvi a štátu (*Az állam és egyház közti viszony*. Budapest, 1875)

Referencie
----------

1. ↑  LUKÁČI, Vojtech. In:  *Slovenský biografický slovník : (od roku 833 do roku 1990)*. Zväzok III. K – L. Martin : Matica Slovenská, 1989. Dostupné online. ISBN 80-7090-019-9. S. 439. Archivované z originálu.
2. ↑  Vojtech Lukáči [Lukácsy]. In:  *Historický schematizmus slov. farností* [online]. [Cit. 2023-04-21]. Dostupné online.

Externé odkazy
--------------

* Záznam o narodení a krste v matrike; pokrstený ako Adalbertus Geisa Josephanus Lukatsy

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Lukácsy Béla na maďarskej Wikipédii.*

Autoritné údaje: * PIM: PIM63767
**Vojtech Danko** (\* 6. september 1919, Ladomerská Vieska – † 25. december 1991, Bad Wörishofen) bol slovenský vojenský dôstojník a technik, účastník Slovenského národného povstania.

Život
-----

Narodil sa 6. septembra 1919 v Ladomerskej Vieske v rodine Gabriela Danka a jeho manželky Augusty, rod. Urblíkovej. Vyštudoval gymnázium a v roku 1943 úspešne ukončil štúdium na vojenskej akadémii. Od roku 1943 tak pôsobil ako vojenský dôstojník v Slovenskej armáde, spočiatku v hodnosti poručíka a od roku 1944 v hodnosti nadporučíka. Zapojil sa do domáceho odboja a Slovenského národného povstania (15. augusta 1944 prešiel k partizánom v Sklabini). Vo februári až septembri 1945 pôsobil v radoch Československej armády. Za svoje zásluhy bol vyznamenaný *Československým vojnovým krížom 1939*. Po roku 1945 pracoval ako notár v Detve.

Po februárovom prevrate bol perzekvovaný komunistickým režimom. V rokoch 1948 – 1949 bol väznený až napokon v roku 1949 emigroval do Západného Nemecka, kde v 50. rokoch pôsobil ako veliteľ slovenských strážnych oddielov pri United States Army, Europe. V Nemecku absolvoval štúdium na technickej škole a následne odišiel do Spojených štátov, kde pôsobil ako technický odborník. Po návrate do Nemecka pracoval v spoločnosti Siemens v Mníchove. Pôsobil tiež ako administrátor slovenského časopisu *Horizont* vydávaného v Zürichu. Po odchode do penzie žil v Bad Wörishofene, kde zomrel 25. decembra 1991.

Referencie
----------

1. ↑  „Danko, Vojtech", *Biografický lexikón Slovenska*, II. C – F (1. vyd.), Martin: Slovenská národná knižnica, Národný biografický ústav, 2004, str. 203, ISBN  80-89023-44-4
2. ↑  „Danko, Vojtech", *Biografický lexikón Slovenska*, II. C – F (1. vyd.), Martin: Slovenská národná knižnica, Národný biografický ústav, 2004, str. 203-204, ISBN  80-89023-44-4

Autoritné údaje: * SNK: 167269
Súradnice: 50° 2' 16" s. š. 13° 52' 19" v. d.

Hrad Křivoklát
**Křivoklát** je jeden z najznámejších gotických hradov v Čechách. Nachádza sa nad rovnomennou obcou Křivoklát v okrese Rakovník v Stredočeskom kraji.

Hrad, v stredoveku obľúbené kráľovské sídlo, stojí na ostrohu nad Rakovníckym potokom neďaleko jeho ústia do Berounky v romanticky ladenej lesnej krajine.

Dejiny
------

V prvej písomnej správe z roku 1110 sa spomína ako lovecký drevený hrad českých kniežat. Jeho prestavbu na kamenný hrad podnietili časté návštevy kráľa Václava I. a jeho syna Přemysla Otakara II. V rokoch 1319 - 1323 tu svoje detstvo prežíval budúci kráľ Karol IV. I jeho syn Václav IV. sa na hrade s obľubou zdržiaval a podnikal lovecké výpravy do okolia. 

Posledná výrazná prestavba, ktorej výsledkom je dnešný vzhľad prebehla na konci 15. storočia, kedy v roku 1471 hrad vykúpil kráľ Vladislav II. Jagelovský a dal ho neskorogoticky prestavať.

Ako bol hrad významným sídlom českých kráľov, býval i väzením (napr. za Habsburgovcov). V roku 1643 hrad vyhorel a po nutnej oprave prišiel o svoju výstavnosť a klesol i jeho význam; stal sa iba správnym centrom panstva. V roku 1658 sa majiteľmi hradu stali Schwarzenbergovci, v rokoch 1685 - 1733 Valdštejnovci.

Hrad bol častým cieľom romantických maliarov a spisovateľov. Na prelome 19. a 20. storočia sa uskutočnila veľká rekonštrukcia hradu. V roku 1897 bolo v hradnej veži zriadené zemské múzeum, v roku 1929 sa Křivoklát po predaji poslednými majiteľmi Fürstenbergovcami stal majetkom štátu.

Opis
----

Poloha hradu v krajine je neprehliadnuteľná. Exteriéru hradu výrazne dominujú štyridsaťdva metrov vysoká valcovitá Veľká veža (priemer 12 metrov) a hranolová tzv. Poschodová veža. Medzi nimi je trojkrídlový hradný palác s kaplnkou uzatvárajúcou hlavné nádvorie. Na dolnom nádvorí sa nachádza tzv. Hajtmanský dom. Priestoru dolného nádvoria dominuje priečelie hradného paláca s neskorogotickými obdĺžnikovými oknami a arkierom. 

Do interiéru je vstup z nádvoria vnútorného hradu. V severnom, tzv. kráľovninom krídle hradu sa nachádza unikátna fürstenberská knižnica s 27 000 zväzkami kníh. Najväčším priestorom hradu je tzv. kráľovská alebo veľká sieň, pochádzajúca z 13. storočia a prestavaná v 15. storočí, druhá najväčšia gotická sála v Čechách (po Vladislavskej sále na Pražskom hrade). K ďalším zaujímavým priestorom patrí rytierska sieň s expozíciou zbraní a neskorogotická hradná kaplnka so sieťovou klenbou a cenným mobiliárom (vzácny krídlový oltár a plastiky apoštolov).

Pre svoj nezastupiteľný vklad do histórie Čiech bol hrad Křivoklát v roku 1989 zaradený do zoznamu národných kultúrnych pamiatok.

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Hrad Křivoklát**

Pozri aj
--------

* Zoznam národných kultúrnych pamiatok Českej republiky
**Steropé** alebo **Steropa** (starogr. *Στερόπη*  – *Steropé*) je v gréckej mytológii dcéra Portaóna a jeho manželky Euryty.

Steropé bola dcérou kalydónskeho kráľa Porthaóna a sestrou Oinea, Agria, Alkathoa, Mela a Leukópea.

Podľa antického autora Apollodora z Atén, Steropé a riečny boh Achelóos, splodili Sirény. Keď na trón po jej otcovi Porthaónovi zasadol brat Oineus, po krátkodobej vláde ho z trónu zosadil a uväznil Agrios so svojimi šiestimi synmi a následne v krajine prevzal moc. Oinea ale po rokoch oslobodil argejský kráľ Diomédes, ktorý Agria a jeho synov (s výnimkou Onchésta a Thersita, ktorí včas utiekli) pobil a Oineovi trón vrátil.

Apollodoros z Atén zaznamenal, že sa tieto udalosti odohrali pred trójskou vojnou, zatiaľ čo iní autori uvádzajú, že Diomédes oslobodil Oinea po návrate z Tróje.

Referencie a bibliografia
-------------------------

1. 1 2 3  Apollodoros, *Bibliotheca*, 1,7,10.
2. 1 2  Hyginus, *Fabulae* 175.
3. ↑  Lesley Adkins & Roy A. Adkins. *Starověké Řecko*. Praha : Slovart, 2011. ISBN 978-80-7391-580-3. S. 344.
4. 1 2  Apollodoros, *Bibliotheca*, 1,8,6.
5. ↑  Antoninus Liberalis, *Metamorphoses*, 1,37.
6. ↑  Pausanias, *Periégésis tés Hellados*, 2,25,2.
7. ↑  Pausanias, *Periégésis tés Hellados*, 4,35,1.
Prof. PhDr. **Vojtěch Ondrouch** (\* 6. apríl 1891, Smržice – † 15. jún 1963, Bratislava) bol slovenský vysokoškolský pedagóg, numizmatik a historik, ktorý sa venoval dejinám staroveku a dejinám osídlenia územia Slovenska v dobe rímskej.

Život
-----

Narodil sa 6. apríla 1891 v Smržiciach, v okrese Prostějov na Morave. Študoval na gymnáziu v Olomouci a Prostějove, vysokoškolské štúdium začal na teologickej fakulte v Olomouci, ale neskôr prestúpil na štúdium dejepisu a zemepisu na Filozofickej fakulte Karlovej univerzity v Prahe (štúdium ukončil v roku 1924).

Po skončení štúdia pôsobil na viacerých stredných školách na Slovensku: 1924 – 1929 gymnázium v Skalici, 1929 – 1938 stredná priemyselná škola v Bratislave. V r. 1930 získal titul PhDr. v roku 1934 sa habilitoval pre odbor staroveké dejiny na Filozofickej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave, v roku 1939 bol vymenovaný za profesora starovekých dejín. Od roku 1938 do roku 1950 prednášal dejiny staroveku na FF UK v Bratislave. V školskom roku 1947/48 bol dekanom Filozofickej fakulty UK, v roku 1948/49 prodekanom fakulty. V roku 1950 musel z fakulty odísť.

V rokoch 1950-55 pôsobil v Slovenskom múzeu v Bratislave (dnes Slovenské národné múzeum v Bratislave), kde v r. 1951 spolupripravil výstavu Antické zbierky v Československu a pripravil projekt na vytvorenie Rímskeho múzea v Bratislave, ktorý sa však nikdy nerealizoval. V roku 1955 odišiel pracovať do Historického ústavu SAV v Bratislave, v roku 1956 sa nakrátko vrátil prednášať na Filozofickú fakultu UK, v roku 1958 odišiel na dôchodok.

Zomrel 15. júna 1963 v Bratislave.

Dielo
-----

Pôvodne sa venoval dejinám staroveku, ale čoskoro sa začal venovať otázke osídlenia Slovenska v dobe rímskej. V r. 1938 vydal prácu *Limes Romanus na Slovensku*, kde zhrnul dovtedajšie poznatky a pramene o dobe rímskej na Slovensku. Venoval sa antickej numizmatike, dlhé roky bol členom a funkcionárom Československej numizmatickej spoločnosti. V roku 1934 publikoval nález rímskych mincí vo Vyškovciach pod názvom *Der römische Denarfund von Vyškovce aus Frühkeiserzeit*. Nálezy starovekých mincí publikoval v práci *Nálezy keltských, antických a byzantských mincí na Slovensku* (Bratislava 1964). 
Súborne publikoval aj nálezy luxusných predmetov zo zachránených hrobových celkov na Záhorí a v Strážach pri Piešťanoch v práci *Bohaté hroby z doby rímskej na Slovensku* (Bratislava 1957).
V početných štúdiách sa venoval čiastkovým problémom, ktoré súviseli s interpretáciou správ antických autorov o zadunajských obyvateľoch v prvých štyroch storočiach po Kr.

Bibliografia knižných prác
--------------------------

* *Der römische Denarfund von Vyškovce aus Frühkeiserzeit*, Bratislava 1934
* *Limes Romanus na Slovensku*, Bratislava 1938
* *Rímska stanica v Stupave a rímske stavebné stopy v Pajštúne*, Bratislava 1941
* *Bohaté hroby z doby rímskej na Slovensku*, Bratislava 1957
* *Nálezy keltských, antických a byzantských mincí na Slovensku*, Bratislava 1964

Autoritné údaje: * GND: 1089866402
* ISNI: 0000 0001 0887 4675
* LCCN: nr93005646
* NK ČR: jk01091119
* SNK: 160693
* VIAF: 35491223
* WorldCat: lccn-nr93005646
Súradnice: 18° 33′ 46.61″ j.š. 12° 20′ 55.08″ v.d.

Satelitná snímka pobrežia
**Kostrové pobrežie** je časť pobrežia Atlantického oceána v severnej Namíbii a v južnej Angole od rieky Cunene po rieku Swakop. Týmto názvom sa niekedy označuje aj pobrežie púšte Namib alebo celé pobrežie Namíbie. Miestni krováci túto oblasť nazývajú „Zem, ktorú Boh stvoril v hneve", zatiaľ čo portugalskí námorníci ju označili ako „Brány pekla".

Opis
----

Klíma tejto oblasti je nehostinná. Na pobreží sa vydúva studený Benguelský prúd, ktorý umožňuje vznik hustej oceánskej hmly (Angolčanmi nazývaná „cassimbo"). Tento jav vzniká po značnú časť roka. Vietor fúka z pevniny do oceánu, prší iba zriedka a zrážky málokedy prevyšujú 10 mm ročne. Na pláži je neustály silný príboj. Ľudskou silou poháňané plavidlá sa dokážu počas príboja dostať na pobrežie ale z pobrežia na oceán je to nemožné. V minulosti bola jediná možná cesta cez stovky kilometrov vzdialené močarisko, dostupná skrz suchú púšť.

Vrak lode Eduard Bohlen
Pobrežie je pomenované podľa vybielených veľrybích a tuleních kostier, ktoré pokrývajú pobrežie z dôb, keď bol v tejto oblasti aktívny ich lov. Názov je vystihujú aj vraky lodí, ktoré v hustej hmle uviazli na pobreží. Pobrežie je znečistené viac ako tisíckou vrakov rôznych veľkostí. Medzi známe vraky patria Eduard Bohlen, Otavi, Dunedin Star a Tong Taw.

Povrch je tvorený pieskom s príležitostným odkrytom skál. Južnú časť tvoria pieskové pláne, zatiaľ čo severnú tvoria vysoké pieskové duny.

Bývalé ľudské osídlenie dokladajú plytké hromady odpadkov z lastúr pozdĺž celého Kostrového pobrežia.

Príroda
-------

Namíbia vyhlásila v roku 1971 16 000 km² územia, od rieky Ugab po Kunene, za *Národný park Kostrové pobrežie*. Severnejšia polovica parku je prírodná rezervácia so zakázaným vstupom. Medzi významné črty parku patria hlinené hrady domorodcov, sošné panvy a veľká kolónia tuleňov pri Cape Fria

Pobrežie bolo predmetom viacerých dokumentárnych filmov, zameraných najmä na prežitie vo vyprahnutom prostredí. Viaceré rastliny a druhy hmyzu žijúcich na pieskových dunách, sú závislé na vlhkosti a hustých hmlách z oceánu a vetrom nafúkaného detritu z vnútrozemia. Vtáky žijúce v tejto oblasti boli skúmané pre ich termoregulačné vlastnosti, spoluprácu, stratégie rozmnožovania a kočovníctvo.

Riečisko, nachádzajúce sa ďalej vo vnútrozemí, je domovom paviánov, žiráf, levov, nosorožca ostronosého a antilop skákavých. Zvieratá získavajú vodu najmä zo studní vykopaných slonmi alebo antilopami.

Referencie
----------

1. ↑  SCHOEMAN, Amy. *Skeleton Coast*. [s.l.] : Struik, 2003. Dostupné online. ISBN 1868728919. S. 148.
2. ↑  MCGREGOR, Ewan; BOORMAN, Charley. *Long Way Down: An Epic Journey by Motorcycle from Scotland to South Africa*. [s.l.] : Simon and Schuster, 2009. Dostupné online.  s. 315

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Kostrové pobrežie**

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Skeleton Coast na anglickej Wikipédii.*
**Eldest** je druhým dielom edície Odkaz Dračích jazdcov, autora Christophera Paoliniho. V preklade znamená Prvorodený, v slovenskom vydaní však názov preložený nie je.  

Edícia mala byť pôvodne trilógiou, no Paolini sa rozhodol, že napíše aj štvrtú knihu, pretože zakončenie knihy je príliš rozsiahle. V súčasnosti pracuje na tretej časti menom Brisingr, ktorá v Amerike vyjde 23. septembra 2008 a na Slovensku 11. novembra 2008.

O knihe
-------

Eldest bol prvýkrát v anglickej verzii publikovaný 23. augusta 2005. Doteraz kniha vyšla i vo formáte audioknihy a e-knihy. Kniha obsahuje sprievodcu Starovekým jazykom, slovník pojmov a stručný obsah o prvej knihe tetralógie s názvom Eragon.

Obsah
-----

Preskočiť obsah diela **Upozornenie.** Článok alebo jeho časť prezrádza zápletku, pointu alebo rozuzlenie diela!

Dej prvého dielu končí, keď Eragon spolu s Vardenmi zvíťazí v pevnosti Farthen Dûru nad urgalskou armádou a v záverečnom súboji porazí Tieň. Eragonovo poslanie však ešte len začína. V druhom dieli sa Eragon so Zafirou vydá na cestu do elfského mesta Ellesméry, kde podstupuje výcvik vo vytváraní kúziel a v boji, čo sú životne dôležité schopnosti Dračieho jazdca. Medzitým musí aj jeho bratranec Roran vybojovať svoju vlastnú bitku. Eragon sa musí vysporiadať so svojou prvou láskou, bojovať s trvalými následkami zranenia, ktoré utŕžil v súboji s Tieňom a nájsť pre seba i pre Zafiru správnu cestu vo svojom živote. Od prvého dielu však Eragon dospel a zmúdrel, takže svet pre neho nie je tak čiernobiely ako kedysi. Rozhodne sa teda zasvetiť svoj život boju proti Galbatorixovej krutovláde. V boji sa stretne s ďalším jazdcom, ktorý nie je nik iný ako jeho brat-Murtagh. Murtagh mu zoberie Zar'rok, ale nezabije ho. Namiesto toho ho pustí, ale až keď Eragon žiada o zmilovanie. Zato si vyslúži u Galbatorixa trest.

 Opis zápletky alebo rozuzlenia príbehu sa tu končí.

Pozri aj
--------

* Odkaz Dračích jazdcov
* Eragon
* Brisingr
* Christopher Paolini

Externé odkazy
--------------

* Oficiálne stránky edície
* Stránky vydavateľstva na Slovensku
* Stránky nakladateľstva v Česku
Doc. Dr. **Vojtech Illenčík** (\* 22. november 1902, Spišská Teplica – † 11. január 1992, Bratislava) bol slovenský matematik.

Narodil sa 22. novembra 1902 v Spišskej Teplici, okr. Poprad. Študoval na gymnáziách v Levoči, v Košiciach a v Ružomberku, kde v r. 1920 maturoval. V r. 1920– 1924 študoval na univerzite v Prahe. V šk. roku 1924/25 bol na študijnej ceste na univerzite v Štrasburgu a v Paríži. V r. 1925– 1929 študoval na Filozofickej fakulte Karlovej univerzity v Prahe. V r. 1929– 1933 vyučoval na učiteľskom ústave v Spišskej Kapitule. V r. 1933– 1937 vyučoval na meštianskej škole v Spišskom Podhradí. V r. 1937– 1939 vyučoval na štátnom dievčenskom gymnáziu v Košiciach. V šk. roku 1939/40 vyučoval na gymnáziu v Spišskej Novej Vsi. V r. 1940– 1950 vyučoval na gymnáziách v Bratislave. V r. 1950– 1954 pôsobil na Pedagogickej škole v Bratislave. V r. 1954 odišiel na Vyššiu pedagogickú školu v Bratislave. Táto po pretvorení sa na Pedagogickú fakultu prešla do Trnavy. dr. Illenčík sa tu habilitoval na docenta a ako vedúci Katedry matematiky pôsobil tu až do svojho odchodu do dôchodku (22. novembra 1967). Zverejnené články Metóda rozlišujúcej redukcie, O logickej stavbe jazyka, Kružnice s nekonečným polomerom (zo štyridsiatych rokov) svedčia o jeho záujmoch o filozofickú problematiku. Je autorom učebnice Aritmetika pre III. triedu gymnázií (Bratislava 1953). Napísal skriptá z aritmetiky a články z metodiky matematiky a sférickej trigonometrie. Členom JČSMF bol ešte počas štúdia v Prahe. Zomrel 11. januára 1992 v Bratislave.

Externé odkazy
--------------

* Matematický ústav SAV – zdroj, z ktorého pôvodne čerpal tento článok. Vzhľadom na to, že tento zdroj ešte nemá vyriešené autorské práva podľa licencie CC-BY-SA 3.0, nie je zatiaľ vhodné preberať články označené touto šablónou.

Autoritné údaje: * ISNI: 0000 0000 5843 3731
* NK ČR: ola2003175132
* SNK: 154670
* VIAF: 84982866
**Ovplyvňovanie** alebo **pôsobenie** alebo **vplývanie** alebo **spôsobovanie** je taká závislosť medzi entitami, že pohyb jednej alebo jedných z nich je príčinou pohybu inej alebo iných z nich. Výsledok pôsobenia je vplyv. 

Entita, ktorá pôsobí, je ovplyvňujúca entita, entita, na ktorú sa pôsobí, je ovplyvňovaná entita. Existuje obrovské množstvo foriem pôsobenie/ovplyvňovania, ktoré možno rozdeliť napríklad podľa kritéria uvedomenosti na vedomé pôsobenie/ovplyvňovanie a nevedomé pôsobenie/ovplyvňovanie. Dôležitým druhom pôsobenia je činnosť, vzájomné pôsobenie, správanie atď.

Pri ovplyvňovaní majú rozhodujúcu úlohu vzťahy, ktoré má systém k svojmu okoliu, i vzťahy vnútri systému, pretože práve v rámci vzťahov vznikajú príčiny pohybov.

Ovplyvňovanie je spojené s pôsobením síl ovplyvňujúceho systému na systém ovplyvňovaný. Ťažiskový význam má kvalita sily, ktorú ovplyvňujúci systém uplatňuje voči ovplyvňovanému systému. Jednotlivé ovplyvňujúce systémy disponujú silami rôznej kvality - od tých, ktorých účinok je u ovplyvňovaného systému nulový alebo zanedbateľný, až po také, ktorých účinok je zreteľný.

Zdroj
-----

* FILIT – zdroj, z ktorého pôvodne čerpal tento článok.
* FILIT – zdroj, z ktorého pôvodne čerpal tento článok.

Iné projekty
------------

Wikicitáty
* Spolupracuj na Wikicitátoch Wikicitáty ponúkajú citáty od alebo o **Ovplyvňovanie**
Súradnice: 46°54′20″S 6°51′32″V﻿ / ﻿46,90556°S 6,85889°V﻿ / 46.90556; 6.85889

**Neuchâtelské jazero** (franc. Lac de Neuchâtel, nem. Neuenburgersee) je jazero v západnom Švajčiarsku na juhovýchodnom úpätí Švajčiarskej Jury. 

Leží prevažne na území kantónu Neuchâtel, ten sa oň ale delí aj s kantónmi Fribourg, Vaud a Bern. Je to najväčšie jazero, ktoré leží celé vo Švajčiarsku a 59. najväčšie jazero v Európe. Má rozlohu 217,9 km² a je 38,3 km dlhé (zo severovýchodu na juhozápad) a maximálne 8,2 km široké. Dosahuje maximálnu hĺbku 152 m a jeho objem vody je 14 km³. Rozloha povodia je 2 670 km² a nadmorská výška 432 m n. m.

Neuchâtelské jazero bolo domovom dnes vyhynutého druhu *Salvelinus neocomensis*, ktorého prítomnosť vo vodách jazera bola naposledy zaznamenaná v roku 1904.

Opis
----

Západné brehy sú hornaté a príkre, zatiaľ čo východné sú mierne sklonené. Jazero zamŕza iba výnimočne, počas najstudenších zím.

Jediným odtokom z jazera je 9 km dlhý Canal de la Thielle/Zihlkanal, ktorý vteká do neďalekého Bielskeho jazera a ďalej do rieky Aare (povodie Rýnu). Hlavnými prítokmi jazera sú rieky La Thielle, La Mentue, L’Areuse a kanál Canal de la Broye z Murtensee.

Na jazere je rozvinutá miestna lodná doprava.

Na severnom brehu leží mesto Neuchâtel. Na západnom pobreží ležia mestá Yverdon-les-Bains a Grandson. Na južnom brehu leží mesto Estavayer-le-Lac.

Referencie
----------

1. ↑  väčšie Ženevské jazero leží čiastočne vo Francúzsku a Bodamské jazero v Nemecku a Rakúsku
2. ↑   *IUCN Red list* [online]. IUCN, [cit. 2013-04-20]. Dostupné online. (po anglicky)

Pozri aj
--------

* Zoznam najväčších jazier vo Švajčiarsku

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Neuchâtelské jazero**

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článkov Lake Neuchâtel na anglickej Wikipédii a Neuchâtelské jezero na českej Wikipédii.*
**Odborná evidencia knižničných dokumentov** je v slovenskom práve označenie pre evidenciu knižničných dokumentov (zaradených do knižničného fondu) v podobe prírastkového zoznamu, zoznamu úbytkov, evidencie výpožičiek, evidencie došlých čísiel periodík a podobných zoznamov. Podrobnosti ustanovuje vyhláška 201/2016 Z.z. 

V odbornej evidencii knižničných dokumentov sa vedie každý knižničný dokument zaradený do knižničného fondu bez ohľadu na spôsob nadobudnutia a formu nosiča. Knižnice vedú odbornú evidenciu buď v elektronickej alebo papierovej podobe. Ak knižnica používa elektronický záznam evidencie, po skončení roka je povinná vyhotoviť tlačený výstup odbornej evidencie. Základnými prvkami odbornej evidencie tvorí prírastkový zoznam a zoznam úbytkov. Tieto zoznamy knižnica uchováva po celý čas jej existencie.

Základná odborná evidencia knižničných dokumentov
-------------------------------------------------

### Prírastkový zoznam

Obsahuje prírastkové číslo, signatúru (pokiaľ sa nezhoduje s prírastkovým číslom), meno a priezvisko autora a názov, vydavateľské údaje (miesto, vydavateľ, rok), cenu, spôsob nadobudnutia a dátum zápisu. Podľa potreby môže knižnica doplniť prírastkový zoznam o štandardné číslo (ISBN, ISSN, ISMN), jazyk dokumentu, údaje o prílohách alebo poznámku o vyradení. Platí, že každý nadobudnutý dokument sa zaeviduje pod jedno prírastkové číslo.

Prírastkové číslo a signatúra sú výsledkom fyzického spracovania v akvizičnom procese. 

### Zoznam úbytkov

Obsahuje poradové číslo, prírastkové číslo, signatúru (ak je nezhodná s prírastkovým číslom), meno a priezvisko autora a názov, dátum zápisu do zoznamu úbytkov, pričom podľa potreby môže knižnica doplniť dôvod vyradenia, odkaz na doklad o vyradení a cenu. Zoznam úbytkov obsahuje tie dokumenty, ktoré sa knižnica rozhodla z fondu vyradiť. Vyraďovanie je hlavným výstupom revízie knižničného fondu.

Pomocná odborná evidencia knižničných dokumentov
------------------------------------------------

Knižnica môže viesť ďalšie evidenčné zoznamy. 

Pomocná odborná evidencia sa člení na evidenciu výpožičiek, evidenciu došlých čísiel periodík a inú odbornú evidenciu. 

Iná odborná evidencia môže byť napr.: [chýba zdroj]

* evidencia deziderát
* evidencia objednávok
* evidencia povinných výtlačkov
* evidencia výmeny

Referencie
----------

1. 1 2 3 4 5  SLOV-LEX. *126/2015 Z.z. - Zákon o knižniciach a o zmene a dop... - SLOV-LEX* [online]. Slov-lex, [cit. 2018-06-06]. Dostupné online.
2. 1 2  201/2016 Z.z. - vyhláška Ministerstva kultúry Slovenskej republiky z 8. júna 2016, ktorou sa ustanovujú podrobnosti o spôsobe vedenia odbornej evidencie knižničných dokumentov a o revízii a vyraďovaní knižničného fondu v knižniciach
Súradnice: 43°20′S 42°27′V﻿ / ﻿43,333°S 42,450°V﻿ / 43.333; 42.450

**Elbrus** alebo **Eľbrus** je najvyšší vrch Kaukazu, Ruska (5 642 m). Podľa niektorých názorov na vedenie hranice medzi Európou a Áziou, sa nachádza ešte v Európe, čo by z neho robilo aj najvyšší vrch Európy. Vrchol sa nachádza asi 40 km juhozápadne od mesta Kislovodsk blízko hraníc s Gruzínskom. V staroveku ho ľudia poznali pod názvom *Strobilus*.

Je to neaktívny stratovulkán s dvoma centrami (západný štít 5 642 m, východný 5 621 m) pokrytý ľadovcami a trvalým snehom. Na bokoch hory sa však nachádzajú termálne pramene a aktívne solfatáry.

Elbrus 3D

Výstup
------

V roku 1976 bola daná do užívania kabínová lanovka, ktorá končí vo výške 3 400 m. Odtiaľ premáva jednosedačková lanovka do výšky asi 3 600 m. Odtiaľ na vrchol vedie široká cesta po ktorej premávajú ratraky. Do výšky 4 700 metrov (*Pastuchove skaly*) je možné zaplatiť si ratrak.

Ďalším významným bodom je stanica *Priut* vo výške 4 100, oproti ktorej sú tzv. *Skaly spasatelie*, kde majú ubytovňu záchranári. Z Pastuchových skál sa ide do výšky 5 000 m strmým svahom. V tejto výške sa cesta stáča doľava a stupajúcim traverzom sa ide až do sedla, ktoré je vo výške 5 300 m, kde je možné rozhodnúť sa pre výstup na vyšší, alebo nižšší z vrcholov Elbrusu. Za pekného počasia vystúpi na vrchol denne niekedy až 200 ľudí. Samotný výstup nie je technicky náročný, ale hora si každoročne vyžiada 15 až 30 obetí, nakoľko horolezci bývajú často veľmi slabo vybavení a správajú sa nedisciplinovane.

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Elbrus**

Externé odkazy
--------------

* www.volcano.si.edu – stratovulkán Elbrus na Global Volcanism Program (po anglicky)

| * z
* d
* u
Vrcholy Koruny Zeme |
| --- |
| 
* Ázia – Everest (8 848)
* Južná Amerika – Aconcagua (6 962)
* Severná Amerika – Denali (6 168)
* Afrika – Kilimandžáro (5 895)
* Európa – Elbrus (5 642)
* Antarktída – Vinson Massif (4 892)
* Austrália a Oceánia – Puncak Jaya (4 884) / Kościuszkov vrch (2 228) (iba Austrália)

 |


|  |  |
| --- | --- |
| Portal | Ruský portál |
Kosák
**Kosák** alebo **srp** je poľnohospodárske náradie, oblúkovite zahnutý nôž na krátkej rúčke určený na kosenie rastlín.

Konštrukcia a použitie
----------------------

Tvorí ho zakrivená polmesiacovitá čepeľ s hladkým ostrím na vnútornej strane. Na jednej strane s hrotom, na druhej s rúčkou, ktorá je obvykle z dreva alebo plastu. Ostrie je potrebné pravidelne brúsiť, najlepšie jemným brúsnym kameňom (oslou), pri väčšom opotrebovaní sa ostrie naklepáva podobným spôsobom ako na kose.

Kosec, ktorý používal kosák ho držal v jednej obyčajne pravej ruke a ľavou uchopoval stonky rastlín, ktoré vyžínal. Za koscom išli žnice, ktoré zbierali pokosené rastliny.

História
--------

Muži pri vyžínaní kosákmi
Kosák (srp) je jedným z najstarších známych nástrojov. Pred objavením kovov sa čepeľ vyrábala z kostí alebo kameňa. Srpy si pôvodne roľníci vyrábali podomácky, neskôr sa ich výrobou zaoberali remeselníci. Asi v 18. storočí sa na Slovensko dostali v manufaktúrach vyrábané kosáky z Rakúska. Neskôr na začiatku 20. storočia boli kosáky pri žatve obilia nahradené kosami.

Mytológia a symbolika
---------------------

Kosák bol od nepamäti symbolom poľnohospodárstva. Bohyňu Demeter starovekí Gréci zobrazovali s kosákom v ruke. V gréckej mytológii ho ako zbraň použili Cronus a Perseus.

V komunistickej symbolike mal skrížený kosák s kladivom symbolizovať spojenectvo robotníkov a roľníkov (kosák a kladivo).

Referencie
----------

1. ↑   *kosák* [online]. uluv.sk, [cit. 2010-07-03]. Dostupné online.

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Kosák (nástroj)**
Súradnice: 5° j.š. 110° v.d.

Mapa Javského mora
**Jávske more** (indonézsky Laut Jawa) je veľké (310 000 km²), plytké more. Nachádza sa medzi indonézskymi ostrovmi Borneo na severe, Jáva na juhu, Sumatra a Celebes na západe. Ako morský rovný svah sa utvorilo na konci poslednej doby ľadovej. 

Dôležitou ekonomickou aktivitou v Jávskom mori je rybárčenie. Nachádza sa tam asi 3 000 druhov morských živočíchov. Oblasť okolo mora je vyhľadávanou turistickou atrakciou. Potápanie sa ponúka šancu objavovať a fotografovať podvodné jaskyne, vraky, koraly, huby a ďalšie.

Bitka v Jávskom mori, ktorá sa odohrala 27. februára 1942, bola jedna z najväčších námorných bitiek druhej svetovej vojny. Námorné jednotky Holandska, Spojeného kráľovstva, Austrálie a USA boli takmer zničené, keď sa snažili brániť Jávu pred japonským útokom.

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Java Sea na anglickej Wikipédii.*

| * z
* d
* u
Tichý oceán |
| --- |
| Moria | 
* Arafurské more
* Bandské more
* Beringovo more
* Bismarckovo more
* Filipínske more
* Floreské more
* Japonské more
* Jávske more
* Juhočínske more
* Koralové more
* Ochotské more
* Sulaweské more
* Suluské more
* Šalamúnovo more
* Tasmanovo more
* Timorské more
* Vnútorné more
* Východočínske more
* Žlté more

 |  |
| Zálivy | 
* Kalifornský záliv
* Karpentarský záliv
* Spencerov záliv
* Svätovincentský záliv
* Thajský záliv
* Tonkinský záliv

 |
| Prielivy | 
* Bassov prieliv
* Cookov prieliv
* Cugarský prieliv
* Golden Gate
* Karimatský prieliv
* Prieliv Kanmon
* Makasarský prieliv
* Taiwanský prieliv
* Torresov prieliv

 |
| Prúdy | 
* Aleutský prúd
* Antilský prúd
* Humboldtov prúd
* Kalifornský prúd
* Kurošio
* Peruánsky prúd
* Západný príhon

 |
**Lysippos** (starogr. *Λύσιππος* – *Lysippos*) bol olympijský víťaz v zápasení dorastencov v 2. stor. pred Kr.

Lysippos z Élidy zvíťazil v zápasení dorastencov pravdepodobne na 154. olympijských hrách v roku 164 pred Kr.  V Olympii sa zápasenie dorastencov zaradilo do programu na 37. hrách v roku 632 pred Kr. Zápasenie (*palé*) sa podobalo nášmu „*grécko-rímskemu"*; aby súťažiaci zvíťazil, musel súpera trikrát zvaliť na zem, takže sa jej dotkol kolenom, alebo ho prinútiť, aby sa vzdal. Súperi sa od prvého až do posledného kola určovali žrebom a zápasili vylučovacím systémom.

Staroveký cestovateľ a spisovateľ Pausanias zaznamenal, že Lysippovi dali na počesť jeho olympijskeho víťazstva zhotoviť sochu, ktorú umiestnili v posvätnom okrsku olympijskej *Altidy*. Autorom jeho sochy bol sochársky majster Andreas z Argosu.

Referencie a bibliografia
-------------------------

1. 1 2  Federico Rausa, Fondazione Benetton, *L'immagine del vincitore*, str. 153.
2. 1 2  Pausanias, *Periégésis tés Hellados*, 6,16,7.
3. ↑  Pausanias. *Pausaniás, cesta po Řecku I.*. Praha : nakladatelství Svoboda, 1973. 25-039-73. S. 378.
4. ↑  Eusebios, *Kronika* 2,193.
5. ↑  Vojtech Zamarovský. *Vzkriesenie Olympie*. Bratislava : Šport, 1986. 77-043-86. S. 247.
6. ↑  Vojtech Zamarovský. *Vzkriesenie Olympie*. Bratislava : Šport, 1986. 77-043-86. S. 113.

Pozri aj
--------

* Zoznam olympijských víťazov staroveku
**Laurentius Petri** (\* 1449 Örebro, Švédsko - † 26. október 1557 Uppsala) bol švédsky luteránsky duchovný, biskup, teológ, reformátor, diplomat a prvý uppsalský arcibiskup ktorý vyznával luteranizmus.

Skorý život
-----------

Laurentius Petri rodným menom Lars Persson sa narodil v Örebro. Študoval v roku 1520 v Nemecku, pravdepodobne spolu so svojím bratom. Tu boli ovplyvnení luteranizmom, okrem iného sa stretli so samotným Martinom Lutherom. Po návrate domov do Štokholmu takmer prišli o život, keď čln narazil na brehu na ostrove Gotland. Obaja však prežili a usadili sa na ostrove. Laurentius sa stal riaditeľom školy, zatiaľ čo jeho brat Olaus asistentom kňaza. Krátko nato Olaus odcestoval s kňazom do Štokholmu na korunováciu kráľa Gustáva Vasu. Následne sa mu podarilo nadviazať priateľské vzťahy s kráľom a čoskoro sa presťahoval do Štokholmu, kde pracoval v blízkosti kráľa.

Arcibiskup
----------

Na koncile v Uppsale v roku 1531 urobil švédsky kráľ Gustav Vasa posledný krok v rozchode s rímskokatolíckou cirkvou tým, že osobne vymenoval Laurentia za nového uppsalského arcibiskupa. 22. septembra toho roku bol Laurentius vysvätený za biskupa Pederom Månssonom, ktorý bol katolícky biskup. Vďaka tomuto aktu si Švédska cirkev nárokuje apoštolskú postupnosť. Aj keď sa Petriho svätenie konalo podľa katolíckeho obradu, svätiaci biskupi vydali vyhlásenie že konajú pod nátlakom. 

Neskôr v tom roku sa Laurentius oženil s Elisabeth Didriksdotterovou, dcérou kráľovho bratranca. 

Stal sa prvým švédskym biskupom, ktorý sa oženil. Jeho brat Olaus sa už v roku 1525 stal prvým kňazom, ktorý sa oženil.

Kráľ zakázal Laurentiovi zasahovať do reformačných plánov. Laurentius múdro bránil nezávislosť cirkvi proti rôznym myšlienkam Gustáva, ako napríklad jeho želanie zrušiť všetkých biskupov. Jeho hlavným prínosom boli jeho bohaté spisy, ktoré položili základ pre švédske cirkevné zriadenie ustanovené na koncile v Uppsale v roku 1571 .

Bol arcibiskupom 42 rokov a počas svojho pôsobenia bol často v konfliktoch s panovníkmi. V roku 1539 bol jeho brat Olaus kráľom odsúdený na trest smrti, pretože bol obvinený z toho že pri spovedi sa od kajúcnika dopočul o vzbure proti kráľovi a nenahlásil to. Historici sa domnievajú že dôvodom jeho zatknutia boli jeho kritické spisy na adresu kráľa. Rozsudok bol nútený podpísať aj Laurentius. Je sporné, či to Laurentius urobil pre slabý charakter, alebo či si myslel, že je lepšie formálne sa podriaďovať, aby mohol pokračovať v šírení reformačných myšlienok. Olaus bol nakoniec v roku 1542 omilostený, a to najmä kvôli jeho vplyvným priateľom. Bol však prinútený utiahnúť sa a úlohu hlavného reformátora prenechal výlučne Laurentiovi.

Lauretius ako arcibiskup ponechal mnoho katolíckych prvkov ako rúcha, biskupské insígnie, sviatky svätých a podobne.

Zdroje
------

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Laurentius Petri na anglickej Wikipédii (číslo revízie nebolo určené).*

Autoritné údaje: * BnF: 12091443x
* GND: 118790595
* ISNI: 0000 0000 8016 8575
* LCCN: n90701459
* VIAF: 106968064
* WorldCat: lccn-n90701459
Odeon (divadlo)

Kláštor a kostol Shën Mëri (Svätá Mária) – pollinský kláštor stojí na kopci, ktorý bol pravdepodobne súčasťou starého mesta.
**Apollónia** alebo **Apollonia** (po grécky: κατ' Εριδαμνον alebo προς Εριδαμνω) bolo antické mesto, ktoré sa nachádzalo na pravom brehu rieky Aoos, a ktorého ruiny sú dnes v kraji Fier, blízko dediny Pojan (*Pojani*). 

Bolo založené v roku 588 pred Kr. gréckymi kolonistami z Kerkýry (Korfu) a Korintu a bolo pravdepodobne najdôležitejším z početných miest tohto obdobia, ktoré mali názov Apollonia. Na tomto mieste už existovalo osídlenie korintskými obchodníkmi a ilýrskeho kmeňa Taulantov, ktorí sa potom aj v ďalších storočiach zúčastnili na osídľovaní a žili spoločne s gréckymi osadníkmi. Hovorí sa, že mesto bolo najprv pomenované *Gylaceia* podľa Glyaxa, jeho zakladateľa, ale neskôr sa premenovalo na počesť boha Apolóna.

Aristoteles považoval Apolloniu za významný príklad oligarchického systému, pretože potomkovia gréckych osadníkov riadili mesto a dokázali si podvoliť veľkú časť pôvodného ilýrskeho obyvateľstva. Mesto bohatlo predovšetkým vďaka obchodu s otrokmi a miestnemu poľnohospodárstvu, ale aj vďaka veľkému prístavu, o ktorom sa hovorilo, že v ňom mohlo naraz byť aj sto lodí. Apollonia, podobne ako Dyrrhachium, ktoré sa nachádza ďalej na severe, bola dôležitou súčasťou ilýrského pobrežia, pretože poskytovala pohodlnú dopravu do Brundusia a severného Grécka. Bola aj jedným zo západných koncov Via Egnatia, ktorá viedla na východ do Solúni a Byzantie v Trácii. Mala vlastné mincovne, ktoré razili mince nájdené až v povodí Dunaja.

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Apollónia (Albánsko)**

| * z
* d
* u
Mestá v Albánsku |
| --- |
| 
* Apollonia
* Bajram Curri
* Ballsh
* Berat
* Bilisht
* Bulqizë
* Burrel
* Butrint
* Cërrik
* Çorovodë
* Delvinë
* Drač
* Elbasan
* Ersekë
* Fier
* Fushë-Krujë
* Gjirokastër
* Gramsh
* Has
* Himarë
* Kamzë
* Kavajë
* Këlcyrë
* Klos
* Konispol
* Koplik
* Korçë
* Krujë
* Krumë
* Kuçovë
* Kukës
* Laç
* Lezhë
* Libohova
* Librazhd
* Lushnjë
* Maliq
* Mamurras
* Mavrovë
* Memaliaj
* Patos
* Peqin
* Peshkopi
* Përmet
* Pogradec
* Poliçan
* Pukë
* Rrëshen
* Rrogozhinë
* Roskovec
* Sarandë
* Selenicë
* Shëngjin
* Shijak
* Shkodër
* Tepelenë
* **Tirana**
* Tropojë
* Valbonë
* Vlorë

 | Vlajka Albánska |

Súradnice: 40°43′17″S 19°28′20″V﻿ / ﻿40,721351°S 19,472203°V﻿ / 40.721351; 19.472203
**Apollónios** (starogr. *Ἀπολλώνιος* – *Apollónios*) bol olympijský víťaz v behu na jedno stadion v roku 93.

Apollónios alebo aj Héliodóros z Alexandrie bol na 218. olympijských hrách korunovaný olivovým vencom za víťazstvo v behu na jedno stadion. Beh na vzdialenosť jedného stadia sa v Olympii zaviedol už na počiatku hier, t. j. podľa tradície v roku 776 pred Kr. a bol hlavným pretekom aj po zavedení ďalších súťažných disciplín. Apollónios dal 218. olympiáde meno, pretože menom víťazov v behu na jedno stadion sa olympiády označovali.

Olympijské víťazstvo Apollónia uvádza staroveký historik Eusebios z Kaisareie vo svojom diele Kronika (gr. Chronografia), a to v zozname olympijských víťazov, ktorý vyhotovoval z písomnosti Iulia Africana, autora diel, zachovaných prevažne len vo fragmentoch.

Referencie a bibliografia
-------------------------

1. 1 2 3 4  Eusebios, *Kronika* 2,193.}
2. ↑  Apostle Arne Horn, *Eusebius of Caesarea*, str. 88
3. ↑  Pausanias. *Pausaniás, cesta po Řecku I.*. Praha : nakladatelství Svoboda, 1973. 25-039-73. S. 377.
4. ↑  Vojtech Zamarovský. *Vzkriesenie Olympie*. Bratislava : Šport, 1986. 77-043-86. S. 246.
5. ↑  Vojtech Zamarovský. *Vzkriesenie Olympie*. Bratislava : Šport, 1986. 77-043-86. S. 140.
6. ↑  Josef Šusta. *Dějepisectví*. Praha : Nákl. Historického klubu, 1933. S. 9.

Pozri aj
--------

* Zoznam olympijských víťazov staroveku
**Apollofanes** alebo aj **Papes** (iné názvy: **Apollofanés, Papés**; starogr. *Ἀπολλοφάνης, Πάπης*) bol olympijský víťaz v behu na jedno stadion v roku 85.

Apollofanes z Tarzu bol na 216. olympijských hrách korunovaný olivovým vencom za víťazstvo v behu na jedno stadion. Beh na vzdialenosť jedného stadia sa v Olympii zaviedol už na počiatku hier, t. j. podľa tradície v roku 776 pred Kr. a bol hlavným pretekom aj po zavedení ďalších súťažných disciplín. Apollofanes dal ako víťaz v behu na jedno stadion 199. olympiáde svoje meno, pretože menom víťazov jednotlivých pretekov v tejto disciplíne sa označovali všetky olympiády.

Olympijské víťazstvo Apollofana uvádza staroveký historik Eusebios z Kaisareie vo svojom diele Kronika (gr. Chronografia), a to v zozname olympijských víťazov, ktorý vyhotovoval z písomností Iulia Africana, autora diel, zachovaných prevažne len vo fragmentoch.

Referencie a bibliografia
-------------------------

1. 1 2 3 4  Eusebios, *Kronika* 2,193.}
2. ↑  Apostle Arne Horn, *Eusebius of Caesarea*, str. 87
3. ↑  Pausanias. *Pausaniás, cesta po Řecku I.*. Praha : nakladatelství Svoboda, 1973. 25-039-73. S. 377.
4. ↑  Vojtech Zamarovský. *Vzkriesenie Olympie*. Bratislava : Šport, 1986. 77-043-86. S. 246.
5. ↑  Vojtech Zamarovský. *Vzkriesenie Olympie*. Bratislava : Šport, 1986. 77-043-86. S. 140.
6. ↑  Josef Šusta. *Dějepisectví*. Praha : Nákl. Historického klubu, 1933. S. 9.

Pozri aj
--------

* Zoznam olympijských víťazov staroveku