recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Základy románskej rotundy a palisádové opevnenie na hradisku Kostolec pri Piešťanoch
**Hradisko** je terén opevnený valom alebo múrom, často aj priekopou pred pussy

, z praveku (v užšom zmysle až od mladej bronzovej doby), protohistorického obdobia alebo včasného stredoveku.

Najstaršie ohradené sídliská sú známe už z neolitu, ale obranná funkcia hradísk začala dominovať od eneolitu, čo pravdepodobne súviselo s vtedajším veľkým pohybom kmeňov. V ďalšom vývoji spoločnosti prebrali hradiská okrem obranných funkcií aj iné, napr. administratívne, stali sa sídlom sociálne vyčlenenej vrstvy, ktorú tvorilo knieža a jeho družina, niektoré hradiská slúžili výlučne ako útočiská a boli prechodne osídlené iba v dobe ohrozenia nepriateľom.

Podľa umiestnenia v teréne možno hovoriť o výšinných a nížinných hradiskách. Výšinné hradiská boli stavané na ťažko prístupných miestach horských masívov, nad roklinami alebo riekami. Ich veľkosť závisela od konfigurácie terénu. Nížinné hradiská využívali ako prirodzenú ochranu ramená riek, prípadne močariská či iné vodné plochy.

Hradisko bolo opevnené jednoduchým zemným valom, drevenou palisádou alebo kamenným múrom, niekedy kombináciou všetkých týchto stavebných techník; napr. hradisko z bronzovej doby v Spišskom Štvrtku kamenným múrom a zemným valom, v Nitrianskom Hrádku (dnes mestská časť Šurian) zemným valom s priekopou.

Počet hradísk na Slovensku výrazne stúpol na území nositeľov lužickej kultúry. V halštatskej dobe tvorili výšinné hradiská geograficky pevne ohraničený systém. Systematicky preskúmané hradisko Molpír pri Smoleniciach malo kamenné múry i valy spevňované drevenou komorovou konštrukciou vysypanou hlinou a kamením. Brány boli spevňované vežami. Hradiská sa vnútorne funkčne členili na priestory pre vládnucu kniežaciu vrstvu, vojenskú družinu a remeselníkov.

V laténskej dobe na sklonku 2. storočia pred Kr. vznikli na území Slovenska prvé opevnené útvary mestského typu – keltské oppidá. Za oppidum možno považovať Bratislavu, Nitriansky Hrádok, Zemplín.

Hradisko ako sídelné formy bolo typické i pre slovanské obdobie našich dejín v ranom stredoveku. Pre ich veľkú rozšírenosť sa v staršej literatúre toto obdobie nazývalo aj hradištným obdobím. Na Slovensku k doteraz preskúmaným veľkomoravským hradiskám patrí predovšetkým Nitra, Bratislava a Devín, ďalej Pobedim, Svätý Jur a ďalšie.

Na miestach viacerých hradísk začali začiatkom 13. storočia vznikať ranostredoveké hrady.

Zdroj
-----

* Kol. autorov: *Encyklopédia Slovenska*, Veda, Bratislava, 1978

Externé odkazy
--------------

* Štefanovičová, T.: Tisícročné hradiská Slovanov in: Historická revue
**Furán** je heterocyklická organická zlúčenina s jedným atómom kyslíka v päťčlánkovom cykle. Je to aromatická zlúčenina. Za normálnych podmienok je to priehľadná, veľmi prchavá, horľavá kvapalina s teplotou varu blízkej izbovej teplote (31,4 °C). 

Furán je toxický a karcinogénny. Jeho katalytickou hydrogenáciou v prítomnosti paládia vzniká tetrahydrofurán. V kyslom prostredí je nestabilný a polymerizuje.

Syntéza
-------

Bežne sa furán pripravuje Feistovou-Benaryho syntézou. Ide o reakciu α-halogénketónov s β-dikarbonylovými zlúčeninami. Vyjadruje ju nasledovná schéma:

Feist Benary synthesisFeist Benary synthesis
Veľmi jednoduchý spôsob výroby furánu je reakcia 1,4-diketónov s oxidom fosforečným podľa Paalovej-Knorrovej syntézy.

Reakcie
-------

Kvôli jeho aromatickosti reaguje furán veľmi odlišne od ostatných heterocyklických éterov, ako je tetrahydrofurán. V elektrofilných substitučných reakciách je podstatne reaktívnejší ako benzén. Substituenty sa prednostne naväzujú do polôh 2 a 5.

Furán môže vstupovať do Dielsovej-Alderovej reakcie, napríklad:

Furán možno katalyticky v prítomnosti paládia hydrogenovať na dihydrofurán a tetrahydrofurán.

Biochemický význam
------------------

Podľa furánu sú pomenované furanózy, cyklické formy sacharidov, ktoré majú päť atómov v kruhu. Furanózy však nemajú aromatický kruh a ich základom je v skutočnosti tetrahydrofurán.

Podobné zlúčeniny
-----------------

### Látky obsahujúce furánový cyklus

* BenzofuránBenzofurán
* IzobenzofuránIzobenzofurán
* DibenzofuránDibenzofurán
* Anhydrid kyseliny maleínovejAnhydrid kyseliny maleínovej

### Analógy furánu

* PyrolPyrol
* TiofénTiofén
* SelenofénSelenofén
* TelurofénTelurofén
* ArzolArzol

### Iné podobné zlúčeniny

* TetrahydrofuránTetrahydrofurán

Referencie
----------

1. ↑  BARAN, Phil. *Essentials of Heterocyclic Chemistry-I* [online]. [Cit. 2022-09-21]. Dostupné online. Archivované 2023-03-14 z originálu.
2. ↑  furán. In: BÍNA, Jaroslav. *Malá encyklopédia chémie*. Bratislava : Obzor, 1981. S. 268.
Súradnice: 49°08′14″S 18°46′49″V﻿ / ﻿49,1371°S 18,7804°V﻿ / 49.1371; 18.7804

**Turská dolina** je dolina v Lúčanskej Fatre pri obci Turie. Je dlhá približne 8 km a preteká ňou Turiansky potok.

Poloha
------

Nachádza sa v centrálnej oblasti pohoria, v geomorfologickom podcelku Lúčanská Fatra a jej časti Lúčanské Veterné hole. Dolina leží v Žilinskom kraji, v okrese Žilina a na katastrálnom území obce Turie.

Začína sa na hornom konci obce Turie a pokračuje juhovýchodným smerom na úpätie vrchu Krížava (1 457 m n. m.). Na severovýchode dolinu vymedzuje hrebeň, vedúci vrchom Mikušová (778 m n. m.), Dolná roveň (950,4 m n. m.), Horná roveň (997 m n. m.) a Skalnatá (1 126 m n. m.) na Minčol (1 363,9 m n. m.), pokračuje hlavným hrebeňom Lúčanskej Fatry cez Dlhú lúku (1 305 m n. m.) a Zázrivú (1 394 m n. m.) na Krížavu. Odtiaľ hranica údolia pokračuje bočným hrebeňom cez Skalku (1 308 m n. m.), Kobylie (1 066 m n. m.) a Ostrú (947 m n. m.) na Čipčie (920 m n. m.). Krajinársky dolina ústi do Žilinskej kotliny, resp. jej podcelku Rajecká kotlina už v oblasti zástavby obce Turie, v nadmorskej výške okolo 480 m n. m.

Dolinou vedie asfaltová cesta až na rázcestie Sačné v nadmorskej výške 1 030 m n. m. a do bočných dolín z nej odbočujú lesné cesty. Nad lokalitu Spoj troch dolín ňou vedie značený chodník na Minčol (1 364 m n. m.). Horská cesta umožňuje prístup až na Martinské hole, čo využívajú horskí cyklisti. V oblasti sú významné pramene pitnej vody. Ústie doliny zdobia skalné útvary „Síčeskala", o niečo vyššie sa nachádza aj Domov sociálnych služieb a niekoľko rekreačných chát. Cenným územím je *prales Skalnatá*, ktorý sa zachoval v severovýchodnej časti doliny na ploche 41 hektárov. Okrem statných bukov a jedlí sa tu vyskytujú bresty, smreky a javory.

Galéria
-------

* Horný koniec a ústie dolinyHorný koniec a ústie doliny
* Pohľad od kaplnkyPohľad od kaplnky
* DSS TurieDSS Turie

Referencie
----------

1. 1 2   *Názvy vrchov, dolín, priesmykov a sediel* [online]. Bratislava: Úrad geodézie, kartografie a katastra SR, [cit. 2023-03-27]. Dostupné online. Archivované 2023-03-27 z originálu.
2. 1 2 3  *Malá Fatra - Vrátna, Letná turistická mapa 1:50 000*, Vojenský kartografický ústav, š. p. Harmanec, 2000
3. ↑   *Mapový portál HIKING.SK* [online]. Denník N, [cit. 2023-03-27]. Dostupné online.
4. ↑  KOČICKÝ, Dušan; IVANIČ, Boris. *Geomorfologické členenie Slovenska* [online]. Bratislava: Štátny geologický ústav Dionýza Štúra, 2011, [cit. 2023-03-27]. Dostupné online.
5. ↑  Reportáž na stránke Rádiovíkendu

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Turská dolina**

Externé odkazy
--------------

* Cyklotrasa Turskou dolinou
* Poloha na turistickej mape

Autoritné údaje: * SNK: 92005
**Zálesie** (angl. Backwoods) je geografické označenie pôvodne hustých pralesov, obývaných len Indiánmi, medzi Atlantickým oceánom cez Allegheny ďalej na západ (po koniec v danom čase na západe už aj belochmi osídlených oblastí), neskôr označenie už len najvzdialenejších belochmi normálne neobývaných oblasti USA. Belošskí obyvatelia Zálesia, spravidla ťažko žijúci roľníci, sa nazývajú **zálesáci** (backwoodsmen) alebo **pioneers** alebo **squatters**. Pojem zálesáci sa vyskytuje napríklad v dielach Coopera a Karla Maya.

Text z 19. storočia charakterizuje zálesákov (backwoodsmen) takto: *Pod zálesákom (backwoodsman) rozumie Američan osobu, ktorá sa usadila v blízkosti indiánskej hranice a venuje sa najmä roľníctvu a chovu dobytka, vykonáva však aj pioniersku prácu a usilovne sa venuje lovu. Obýva so svojou rodinou zrub, ktorý obyčajne postaví na čistinke v lese alebo na mieste, kde prales pomaly prechádza v prériu. Ak hustota populácie časom narastie a všetko naznačuje tomu, že sa daná oblasť čoskoro stane súčasťou štátneho zväzku, čo najrýchlešie predá svoj pozemok a odoberie sa ďalej na západ. Veľká časť zálesákov sa narodila na východe Únie alebo v Európe, zatiaľčo ostatní zálesáci uzreli svetlo sveta v štátoch Západu alebo divočiny. Škóti, Angličania, Kanaďania, Nemci a Francúzi tvoria väčšinu obyvateľstva ďalekého Západu, zatiaľ čo všetky ostatné národy sú len slabo zastúpené.*

Referencie
----------

1. ↑  Joseph von Köller. *Nordamerikanische Schilderungen (1855-1865)*. [s.l.] : Im Selbstverlage des Verfassers, 1880. 147 s. Dostupné online. S. 64.
Hviezda V838 Monocerotis ako bola zachytená HST v januári 2002
**V838 Monocerotis** je hviezda v súhvezdí Jednorožec, jedna z najväčších známych hviezd. Objavená bola 6. januára 2002 istým amatérskym astronómom. Dnes je považovaná za jednu z najzaujímavejších premenných hviezd.

Jej presná povaha zatiaľ nie je jasná. Pôvodne sa predpokladalo, že ide o novu. Dnes sa astronómovia nazdávajú, že jej nedávny vývoj ju odklonil z hlavnej postupnosti a stáva sa z nej červený nadobor. Dovtedy sa však predpokladalo, že táto fáza trvá stoky až tisíce rokov, ale v prípade V 838 Monocerotis prebehla za niekoľko mesiacov. Môže tiež ísť o celkom nový druh eruptívnej premennej hviezdy. Hypotézy o príčine jej premennosti sú veľmi rôzne, niektoré naznačujú, že je súčasťou dvojhviezdy.

Prvé vzplanutie hviezdy bolo pozorované v januári 2002 a zopakovalo sa o niekoľko mesiacov neskôr, pričom jej jasnosť stúpla z 11. – 12. magnitúdy na 6,5 v priebehu jediného dňa. Bolo to približne deväťtisícnásobné zjasnenie. V 838 Monocerotis sa vtedy dočasne stala najjasnejšou hviezdou v Galaxii. Svetelné echá zo vzplanutí presvetlili priezračné obálky vyvrhnutého materiálu a v ich strede sa nachádza žiarivo červená hviezda spektrálneho typu K. Obálky boli vyvrhnuté hviezdou v minulosti, ale až do vzplanutí zostávali neviditeľné. Najväčšia obálka má priemer asi 6 svetelných rokov. Okrem toho odhodila hviezda počas vzplanutí aj časť vlastnej hmoty. V marci 2002 hviezda opäť zjasnela z magnitúdy 9 na 7,5 v priebehu niekoľkých dní. V súčasnosti má hviezda magnitúdu okolo 10 a je od nás vzdialená 20 000 svetelných rokov.

Galéria
-------

* 
* Zväčšujúca sa obálka hviezdy V838 MonocerotisZväčšujúca sa obálka hviezdy V838 Monocerotis
* Vzdialenosť od Slnka k jadru Galaxie a V838 MonocerotisVzdialenosť od Slnka k jadru Galaxie a V838 Monocerotis

Referencie
----------


|  |  |
| --- | --- |
| Portal | Astronomický portálHviezdny portál |

1. 1 2  PLAUCHOVÁ, Jana. *Súhvezdia od Andromedy po Žirafu*. Redakcia Eduard Koči; ilustrácie Peter Zimnikoval; Beata Zimnikovalová, Michal Mojžiš, Tibor Krátky. prvé vyd. Hurbanovo : Slovenská ústredná hvezdáreň Hurbanovo, 2023. 592 s. ISBN 978-80-89998-357. Kapitola Jednorožec, s. 434 – 435.
2. ↑
Súradnice: 49°13′10″S 18°44′07″V﻿ / ﻿49,21945°S 18,735257°V﻿ / 49.21945; 18.735257
**Malá Praha** je historická časť mesta Žilina. Po Starom meste je druhou najstaršou obytnou štvrťou v Žiline, postavená v čase prvej Česko-slovenskej republiky.

Poloha
------

Rozprestiera sa medzi Starým mestom a mestskou časťou Hliny.

História
--------

Výstavba Malej Prahy prebiehala približne od roku 1923. Domy boli stavané postupne.

Za výstavbu sa zaslúžil vtedajší starosta Štefan Tvrdý ml. (1863 – 1927), syn Štefana Tvrdého st. a Júlie Szégeňovej.

Ako prvé boli postavené domy na ulici Juraja Slottu, neskôr boli postavené aj na Daxnerovej ulici, Kollárovej ulici a ulici Ambra Pietra. Posledné domy boli dostavané v roku 1927.

Domy v historickej oblasti Malá Praha boli vychýrené svojou unikátnou štukatúrou na fasáde. 

V čase socializmu, s érou prichádzajúceho stavebného funkcionalizmu sa drvivá väčšina domov prestavovala, a tak zanikla aj ich jedinečná štuková výzdoba.

Referencie
----------

1. ↑   *Richtári, starostovia či primátori Žiliny: Tipnite si, historicky koľkým v poradí je na čele mesta jeho súčasný primátor?* [online]. zilina.dnes24.sk, [cit. 2019-05-09]. Dostupné online.
2. ↑  STRÁNSKA, Jana. *KŇAZ ALEBO PRÁVNIK?* [online]. motus.umb, 1/2012, [cit. 2019-04-27]. [www.motus.umb.sk/stiahnut-clanok/3 Dostupné online.]
3. ↑   *Žilina Gallery :: Fotogaléria mesta Žiliny* [online]. zilina-gallery.sk, [cit. 2019-05-09]. Dostupné online.
**Vladimir Viktorovič Aksionov** (rus. Владимир Викторович Аксёнов; \* 1. február 1935, Giblicy – † 9. apríl 2024, Moskva) bol sovietsky kozmonaut. V aktívnej službe pôsobil od 3. marca 1973 a do 17. októbra 1988. Roku 1976 sa zúčastnil na lete kozmickej lode Sojuz 22 a roku 1980 bol členom prvej posádky zdokonalenej kozmickej lode Sojuz T-2. Bol ženatý a mal dve deti. Je nositeľom vyznamenania Hrdina Sovietskeho zväzu.

Životopis
---------

Narodil sa v obci Giblicy v Riazanskej oblasti. Otec zahynul počas druhej svetovej vojny, matka mu zomrela, keď mal 14 rokov a tak vyrastal u starých rodičov. Obaja boli miestni učitelia. Vzdelanie získal najprv na priemyselnej škole v Mirišči pri Moskve, kam nastúpil rovno do druhého ročníka. Roku 1953 prešiel z podnetu Komsomolu na pilotnú prípravku a 1955 na Čugujevské letecké učilište. V roku 1957 začal pracovať v konštrukčnej kancelárii akademika Koroľova a miesto lietania sa stal starším inžinierom konštruktérom na kozmodróme. Neskôr bol presunutý do výskumného leteckého laboratória a odtiaľ sa prihlásil do oddielu pripravujúcich sa kozmonautov.. V roku 1973 začal v stredisku svoj výcvik. V aktívnej službe pôsobil od 3.marca 1973 do 17. októbra 1988.

Lety do vesmíru
---------------

V roku 1976 sa ako palubný inžinier zúčastnil týždenného letu kozmickej lode Sojuz 22 pod velením Valerija Bykovského so štartom z kozmodrómu Bajkonur. Zaoberali sa hlavne fotografovaním novým typom fotoaparatúry z NDR. Pristáli na území ZSSR.

V roku 1980 bol Aksionov členom prvej posádky zdokonalenej kozmickej lode Sojuz T-2. Jej veliteľom bol Jurij Malyšev. Štartovali z Bajkonuru. Spoločne sa pripojili k orbitálnej stanici Saľut 6, po troch dňoch sa odpojili a pristáli asi 200 km juhovýchodne od Džezkazganu na území Kazachstanu. Let trval 95 hodín..

* letový inžinier na lodi Sojuz 22, 15. september 1976 – 23. september 1976, posádka: Bykovskij, Aksionov
* letový inžinier na lodi Sojuz T-2, 5. jún 1980 – 6. jún 1980, posádka Malyšev, Aksionov

Referencie
----------

1. ↑  VÍTEK, Antonín; LÁLA, Petr. *Malá encyklopedie kosmonautiky*. Praha : Mladá fronta, 1982. Kapitola Kosmonauti-specialisté SSSR, s. 355.
2. ↑  CODR, Milan. *O kosmických dnech a nocích*. Praha : Práce, 1987. Kapitola Nový typ dopravní lodi, s. 133.
3. 1 2  CODR, Milan. *Sto hvězdných kapitánů*. Praha : Práca, 1982. Kapitola Vladimír Viktorovič Aksjonov, s. 36, 37. (po česky)

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Vladimir Aksjonov na českej Wikipédii.*

Autoritné údaje: * GND: 138369518
* VIAF: 89920151
**Občianske združenie Novum castrum** vzniklo 26. júna 2010 v Lipanoch s cieľom záchrany torzálnej architektúry na Slovensku s hlavným zameraním na Hanigovský hrad. Zakladajúcimi členmi boli Mgr. Igor Pribula a Mgr. Ján Barič, od roku 2014 je riaditeľom združenia Tomáš Čapistrák a jeho zástupcom Mgr. Mario Comisso.

Záchrana hradu
--------------

Od roku 2010 sa podarilo ruinu Hanigovského hradu, ktorá bola obrastená náletovými drevinami a areál mohutnými stromami, vyčistiť. Vykonali sa tiež počiatočné výskumy, ktoré slúžili ako podklad ku projektovej dokumentácii obnovy. V roku 2011 členovia združenia začali murovať na hradobnom múre čisto na dobrovoľníckej báze a od roku 2013 sa zapojili do projektu Ministerstva kultúry SR a ÚPSVaR a spolu s nezamestnanými sa podarilo odkopať pôvodný gotický portál, obnoviť oblúk brány s prejazdom a osadiť nájdený pôvodný gotický portál. Podarilo sa na hrade stabilizovať všetky vážne statické poruchy a v roku 2016 bola začatá záchrana palácovej okennej klenby - krajintotvorného prvku Hanigovského hradu.

Iné projekty
------------

Občianske združenie Novum castrum taktiež organizovalo prezentačné výstavy v obci Ľutina, workshopy a vystúpenia umeleckých súborov na Hanigovskom hrade.

Zdroje
------

* Článok o OZ
* Oficiálne stránky Archivované 2014-10-02 na Wayback Machine
**Aithalides** alebo **Aithalidés** (starogr. *Αἰθαλίδης* – *Aithalides*/iný prepis *Aithalidés*) je v gréckej mytológii syn boha Herma a Eupolemeie, dcéry Myrmidóna.

Aithalides bol hlásateľom Argonautov. Od svojho otca Herma dostal schopnosť pamätať si všetko, dokonca aj v podsvetí. Antický autor Apollónios Rodský zaznamenal, že Aithalides žil striedavo na zemi a v podsvetí a pamätal si všetko zo svojich minulých životov.

Grécky historik Diogenes Laertios vo svojom diele "Životopisy slávnych filozofov" píše aj o živote Pythagora zo Samosu. Pythagoras údajne podľa Hérakleida Pontského o sebe hovoril, že bol kedysi na svete ako Aithalides a svojho otca Herma požiadal, aby mu dal takú pamäť, aby si pamätal všetky svoje príhody za života i po smrti. A tak, v živote, ale aj po smrti si túto výnimočnú pamäť uchoval. Po nejakom čase sa potom na svet vrátil ako Euforbos a bol v trójskej vojne smrteľne zranený Menelaom. Keď umrel, jeho duša sa presťahovala do Hermotima. Po smrti Hermotima bol Pyrrhónom a následne sa stal Pythagorom, ktorý si zapamätal všetko čo v minulých životoch prežil.

Referencie a bibliografia
-------------------------

1. ↑  Hyginus, *Fabulae* 14.
2. ↑  Apollónios Rodský, *Argonautica*, 1,51–56.
3. ↑  Apollónios Rodský, *Argonautica*, 1,640–652.
4. ↑  Diogenes Laertios. *Životopisy slávnych filozofov*. Bratislava : Vydavateľstvo Spolku slovenských spisovateľov, 2007. ISBN 978-80-8061-286-3. S. 297–298.
**Menoitios** (starogr. *Μενοίτιος* – *Menoitios*, lat. *Menoetius*) je v gréckej mytológii syn fóckeho hrdinu Aktora, otec Achilleovho priateľa Patrokla.

Menoitios nastúpil na trón v Opunte. Za mlada sa zúčastnil slávnej výpravy Argonautov, plaviacich sa na lodi Argó pod vedením Iasóna do ďalekej Kolchidy pre zlaté rúno.

So svojou manželkou Polymélou, dcérou fthíjskeho kráľa Pélea, mali syna Patrokla, ktorý sa rozhodol odísť so svojim priateľom Achilleom do trójskej vojny. Menoitios vtedy synovi kládol na srdce, aby bol vo vojne Achilleovi ochrancom a radcom, pretože je starší a skúsenejší.

Ako to u otcov býva, Menoitios schopnosti svojho syna preceňoval. Vzťah medzi jeho synom a Achilleom sa vyvinul práve naopak. Patroklos slávneho hrdinu Achillea vo vojne na slovo poslúchal a vždy bojoval iba v jeho tieni. Iba raz ho neposlúchol a aj to z čírej šľachetnosti a stálo ho to život.

Referencie a bibliografia
-------------------------

1. 1 2  Apollodoros, *Kronika*, 1,9,16.
2. 1 2 3  Vojtech Zamarovský. *Bohovia a hrdinovia antických bájí*. Bratislava : Mladé letá, 1980. 66-048-80. S. 295.
3. ↑  Hyginus, *Fabulae* 14.
4. ↑  Apollodoros, *Kronika*, 3,13,8.
5. ↑  Homér, *Iliada*, 16, 843-855.
Concept motora J-2X
**J-2X** je motor, ktorý bude použitý v programe Constellation, u nosičov Ares I a Ares V, ktoré budú slúžiť ako dopravné prostriedky pre vynášanie nákladu a ľudskej posádky k vesmírnej stanici ISS, k Mesiacu a neskôr k planéte Mars. Názov motoru je odvodený od pôvodného názvu **J-2**, ktorý bol použitý pri letoch rakiet Saturn V v druhom a treťom stupni. Motor bude spalovať zmes kvapalného vodíka a kyslíka, bude označovaný ako LH2+LOX (Liquid H2 + Liquid OXygen). Dĺžka motora je približne 4,7 m a priemer 3 m. Hmotnosť motoru je 2,4 tony a použitých bude približne 1334 ton paliva na dosiahnutie orbity.

Ares I
------

Pri rakete Ares I bude motor J-2X použitý v druhom stupni. Motor začne pracovať v 120 sekunde letu ihneď po oddelení prvého stupňa rakety t. j. vo výške približne 60 km a bude pracovať po dobu 465 sekúnd a spotrebuje pritom 390 000 litrov paliva. Dohorí vo výške ~130 km nad povrchom Zeme, nasleduje oddelenie lode Orion od druhého stupňa a samotný druhý stupeň sa vráti opäť na Zem a dopadne do Indického oceánu. Motor nebude znovu použitý.

Ares V
------

V rakete Ares V bude motor použitý vo vrchnom stupni. Na rozdiel od rakety Ares I bude motor iniciovaný dvakrát. Prvýkrát na dosiahnutie obežnej dráhy Zeme a druhýkrát na dosiahnutie orbity Mesiaca. Najprv bude motor spustený 325 sekúnd po štarte vo výške 122 km taktiež nasledovaný oddelením prvého stupňa rakety. Motor bude horieť 442 sekúnd, spotrebuje pri tom približne 382 000 litrov paliva a dostane raketu na nízku orbitu. Druhýkrát bude motor použitý na dosiahnutie únikovej rýchlosti a dostane tak raketu na heliocentrickú obežnú dráhu.

Princíp
-------

Systém napájania a pumpovania paliva je prebratý a vylepšený systém ktorý bol pôvodne použitý v motore **J-2S**.
Turbopumpy dodávajú kvapalný vodík a kvapalný kyslík do spaľovacej komory, kde sa palivo a oxidizér zmiešavajú. Horia pod obrovským tlakom a teplotou, produkujú plyn, ktorý vychádza z trysky a vytvára tlak.

Súčiastky motoru J2-S, ktoré sú použité v motore J-2x boli predstavené v 90. rokoch na motore, aerospike, ktorého trysky sú netradičné ohnuté na rozdiel od klasických "zvonových" trysiek. Motor Aerospike mal byť použitý na zrušenom projeke X-33, čo bol projekt znovupoužitelnej návratovej lode.

Iné projekty
------------


|  |  |
| --- | --- |
| Portal | Kozmonautický portál |

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **J-2X (raketový motor)**
**Tifys** (starogr. Τῖφυς – Tifys, latinsky *Tiphys*) je v gréckej mytológii kormidelník lode Argó.

Pri prípravách lode Argó na cestu za zlatým rúnom do ďalekej Kolchidy, jej veliteľ Iasón z Iólku zhromaždil mužov z celého Grécka. Jej päťdesiat člennú posádku tvorili muži pri veslách, veštci, spevák a iní, všetko výkvet mužov, ktorí boli preslávení nezdolnou silou, duchom, odvahou a majstrovstvom, a tak sa aj ujali plnenia svojich povinností.

Dôležité miesto hlavného kormidelníka lode získal Tifys a svoje remeslo ovládal tak dobre, že týmto menom neskôr všeobecne označovali každého, kto bol výnimočne zdatným a obratným kormidelníkom.

Tifys bol pôvodom z Boiótie a na cestu do ďalekých krajov ho vyzvala sama bohyňa Aténa. Napriek tomu mu však osud nedovolil prežiť celú cestu a vrátiť sa so svojimi druhmi domov. Keď už cestou veľmi vzdialení od rodnej krajiny, opustili starého slepého Finea, ktorého Kalais a Zétes oslobodili od príšerných Harpyí a preplávali aj medzi nebezpečnými skalami Symplégadami, privítal ich vo svojej krajine kráľ Lykos.

Na nasledujúci deň, keď sa Argonauti chystali nalodiť, napadol veštca Idmóna divoký kanec a na rany, ktoré mu spôsobil, tento muž zomrel. Posádka za ním trúchlila tri dni.

A počas týchto dní ochorel kormidelník Tifys a po niekoľkých hodinách zomrel. Jeho druhovia ho tiež oplakali a navŕšili mu mohylu vedľa Idmóna.

Na voľné miesto kormidelníka sa hlásili najmenej štyria muži z posádky, vybraný bol nakoniec Ankaios a svojej novej práce sa zhostil k spokojnosti posádky takmer tak dobre ako Tifys.

Zdroje
------

* ZAMAROVSKÝ, Vojtech. *Bohovia a hrdinovia antických bájí*. [s.l.] : Perfekt, 2007. ISBN 80-8046-203-8. (slovenský jazyk)
* *Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Tífys na českej Wikipédii.*
**Talaos** (starogr. *Ταλαός* – *Talaos*, lat. *Talaus*) je v gréckej mytológii syn argejského kráľa Bianta a jeho manželky Péry.

Jeho otec Bias pochádzal z Iólku. S pomocou svojho brata Melampouda získal tretinu kráľovstva Proita, a tak sa stal spoluzakladateľom kráľovstva tesálskych Amythaónovcov v Argu..

Talaos sa stal potom jeho následníkom. Oženil sa s Lysianassou, dcérou sikyónskeho kráľa Polyba (podľa inej verzie s Lysimachou, dcérou Abanta). Jeho deťmi boli synovia Adrastos, Parthenopaios, Prónax, Mékisteus, Aristomachos a dcéra Erifylé, ktorá sa vydala za Amfiaraa.

Talaos sa zúčastnil výpravy Argonautov za zlatým rúnom do ďalekej Kolchidy. Po jeho smrti ho pochovali v Argu, jeho nástupcom sa stal syn Adrastos.

Referencie a bibliografia
-------------------------

1. 1 2  Apollónios Rodský, *Argonautica*, 1,118.
2. ↑  Vojtech Zamarovský. *Bohovia a hrdinovia antických bájí*. Bratislava : Mladé letá, 1980. 66-048-80. S. 93.
3. ↑  Pausanias, *Periégésis tés Hellados*, 2,6,6.
4. 1 2  Apollodoros, *Kronika*, 1,9,13.

Pozri aj
--------

* Zoznam kráľov Argu
Symbol rozcestia O iných významoch výrazu *Idmón* pozri *Idmón (rozlišovacia stránka)*.
*Príprava Argonautov na odchod*, autor:Dosso Dossi (1490–1542)
**Idmón** (starogr. Ίδμων – *Idmón*, lat. *Idmon*) bol v gréckej mytológii jeden z veštcov na lodi Argó plaviacej sa s Argonautami za zlatým rúnom do Kolchidy.

Idmón pochádzal z Argu a bol synom boha Apolóna. Druhý veštec na palube lode Argó sa volal Mopsos, pochádzal z kmeňa Lapithov a vyučil sa údajne u Apolóna.

Idmónovi nebolo súdené prežiť celú cestu slávnej výpravy Argonautov do Kolchidy. Keď Argonauti opustili hladujúceho Finea, ktorého od hrozných Harpyí oslobodili Kalais a Zétes a po mnohých dňoch plavby šťastne preplávali nebezpečnými skalami menom Symplégady, priplávali k zemi, kde žili Maryandynovia. Ich kráľ Lykos Argonautov priteľsky privítal. Kráľ Lykos bol z ich rozprávania o ich dobrodružstvách nadšený a preto ich požiadal, aby vzali na ďalšiu cestu so sebou aj jeho syna Daskyla. 

Na tomto mieste sa však stali dve smutné neočakávané udalosti. Pred naloďovaním posádky napadol veštca Idmóna divoký kanec a na rany, ktoré mu spôsobil, Idmos zomrel. Posádka za ním trúchlila tri dni. Potom nečakane ochorel kormidelník Tifys a po niekoľkých hodinách chorobe podľahol. Argonauti oboch plavcov oplakali a slávnostne ich v navŕšených mohylách pochovali.

Zdroje
------

* ZAMAROVSKÝ, Vojtech. *Bohovia a hrdinovia antických bájí*. [s.l.] : Perfekt, 2007. ISBN 80-8046-203-8. (slovenský jazyk)
* *Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Idmón na českej Wikipédii.*
*Hérakles kope priekopy k riekam Péneios a Alfeios*, rímska mozaika, cca z roku 250
**Augeias** alebo **Augiáš** (starogr. *Αὐγείας* – *Augeias*, lat. *Augeas*) je v gréckej mytológii syn boha Hélia a Hyrminy, dcéry kráľa Nélea.(podľa inej verzie syn Forba, alebo boha Poseidóna)

Élidský kráľ Augeias vlastnil obrovské stádo dobytka, ktorého počet dosahoval až tri tisíc kusov. Do mýtov sa však Augeias nedostal pre svoje bohatstvo, na ktorom si zakladal, ale pre hroznú špinu v jeho chlieve o ktorý sa nestaral.

Keďže vyčistiť tento chliev pokladali za nadľudský čin, touto úlohou bol mykénskym kráľom Eurystheom poverený hrdina Hérakles, ktorý mu musel slúžiť na príkaz najvyššieho boha Dia. Bola to jedna z dvanástich úloh, ktoré Hérakles mal splniť, aby mohol dosiahnuť slobodu.

Hérakles si však za prácu chcel aj niečo zarobiť, preto za vyčistenie chlieva od kráľa Augeia požiadal odmenu desať percent z ustajneného dobytka. Augeias, ktorý predpokladal, že túto úlohu nedokáže splniť, ochotne súhlasil. Hérakles sa nato dal do práce. Celé stádo vyhnal na lúku, od chlieva vykopal priekopy k neďalekým riekam Péneu a Alfeiu a pustil z nich do chlieva vodu, ktorá všetku špinu odniesla. Večer potom nahnal celé stádo späť.

Lenže Augeias aký bol bohatý, taký bol aj lakomý a namiesto odmeny Hérakla vyhnal. To sa mu však neskôr stalo osudným. Keď Hérakles splnil všetky úlohy a dosiahol slobodu, prišiel do Élidy s veľkým vojskom a Augeia zabil.

Referencie a bibliografia
-------------------------

1. 1 2 3 4 5  Vojtech Zamarovský. *Bohovia a hrdinovia antických bájí*. Bratislava : Mladé letá, 1980. 66-048-80. S. 88-89.
2. ↑  Apollodoros, *Bibliotheca*, 2,5,5.
3. ↑  Pausanias, *Periégésis tés Hellados*, 5,1,9.
4. ↑  Diodoros, *Bibliotheca historia*, 4,13,3.
5. ↑  Pausanias, *Periégésis tés Hellados*, 5,1,10.
6. ↑  Apollodoros, *Bibliotheca*, 2,7,2.
**Akastos** (starogr. *Ἄκαστος* – *Akastos*, lat. *Acastus*) je v gréckej mytológii syn kráľa Pelia a jeho manželky Astydameie, bol kráľ v tesálskom Iólku.

Kráľ Pelias neprávom zosadil právoplatného dediča trónu  Aisóna a keď sa po rokoch hlásil o svoje práva Aisónov syn Iasón, Pelias mu trón prisľúbil, pod podmienkou, že prinesie zlaté rúno z ďalekej Kolchidy. Aj keď sa táto úloha považovala za nesplniteľnú, Iasón sa ju odhodlal splniť a zorganizoval výpravu Argonautov, slávnych gréckych hrdinov, ktorí s ním následne podnikli nebezpečnú plavbu ku kráľovi Aiétovi, ktorý rúno vlastnil. Na cestách prežili mnohé dobrodružstvá až nakoniec Iasón s pomocou kúziel svojej neskoršej manželky Médeie zlaté rúno získal.

Po návrate do Iólku mu však Pelias aj napriek splnenej úlohe odmietol vládu odovzdať. Médeia medzitým svojimi kúzlami omladila manželovho otca Aisóna a Peliove dcéry sa dožadovali, aby omladila aj ich otca, ale Médeia ho z pomsty po dohode s Iasónom namiesto sľúbeného omladenia nechala zomrieť.

Po smrti kráľa Pelia sa stal kráľom v Iólku jeho syn Akastos, ktorý Iasóna a Médeiu z krajiny vyhnal. Jeho vláda však nemala dlhé trvanie. Po krátkom čase ho zabil fthíjsky kráľ Péleus, ktorý u Akasta našiel útočisko. Stalo sa to tak, že sa do Pélea zamilovala Akastova manželka Hippolyté (podľa inej verzie Astydameia), ktorá ho po neopätovanej láske, z pomsty pred manželom obvinila, že ju chcel zviesť a Akastos jej uveril a rozhodol sa, že Pélea zabije. Ale nakoniec to dopadlo opačne, Péleus zabil Akasta i jeho nevernú manželku.

Referencie a bibliografia
-------------------------

1. 1 2 3 4  Vojtech Zamarovský. *Bohovia a hrdinovia antických bájí*. Bratislava : Mladé letá, 1980. 66-048-80. S. 38.
2. ↑  Hyginus, *Fabulae* 24.
3. ↑  Apollodoros, *Kronika*, 1,9,27.
4. ↑  Apollodoros, *Kronika*, 3,13,3.

* *Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Akastos na českej Wikipédii.*
Dve Fúrie, reprodukcia kresby na starovekej váze v knihe z 19. storočia.
**Erínye** alebo **Erinye** (po grécky *Erinyes*/iný prepis:Erínyes, j.č. *Erinys*/iný prepis:Erínys) resp. v rímskej mytológii *Fúrie* (po latinsky *Furiae*, j.č. *Furia*) resp. po premene na láskavé bytosti **Eumenidy** (po grécky aj po latinsky *Eumenides*) boli v starogréckej mytológii bohyne (krvnej) pomsty, služobníčky boha podsvetia Háda a jeho manželky Persefony. 

Milovala sex s Merkúrom 

Erínye boli veľmi staré a veľmi mocné božstvá, ktoré znepokojovali ľudí, aby trestali ich
bezbožné zločiny. Napríklad, keď Orestes zabil svoju matku Klytaimnéstru, Erinye sa ihneď dali do pohybu a prenasledovali ho urputne na každom kroku: privádzali ho do šialenstva a nedožičili mu ani chvíľku pokoja. Erínye sú od čias archaického staroveku zosobnením svedomia.

Známy je mýtus o premene pomstychtivých Erínyí na uzmierené, láskavé Eumenidy, o ktorú sa postarala bohyňa Aténa.

Pozri aj
--------

* Zoznam postáv gréckej mytológie

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Erínye**
**Hirohito** alebo posmrtným menom **Šówa** Big L(jap. 昭和天皇 – *Šówa-tennó*) (\* 29. apríl 1901 – † 7. január 1989) bol 124. japonský cisár, ktorý vládol v rokoch 1926 až 1989. Vládol najdlhšie zo všetkých japonských cisárov a jeho vláda priniesla japonskej spoločnosti obrovské zmeny.

Meno
----

Pred svojou smrťou bol v Japonsku označovaný ako *Tennó Heika* (Jeho Výsosť Syn nebies), v zahraničí zas *(cisár) Hirohito*. Posmrtné oficiálne meno (v Japonsku) znie *Šówa-tennó*, teda "cisár Šówa".

Život
-----

### Mladosť

Narodil sa v paláci Aojama v Tokiu. Ako prvorodený syn cisára Jošihita bol 2. novembra 1916 ustanovený za korunného princa. Dňa 29. novembra 1921 sa stáva regentom a preberá vládu namiesto svojho ťažko chorého otca. V roku 1922 Hirohito podnikol šesťmesačnú cestu do Spojeného kráľovstva a ďalších európskych krajín (Francúzsko, Taliansko, Vatikán, Holandsko a Belgicko). Stal sa tak vôbec prvým japonským vládcom, ktorý kedy vycestoval do zahraničia.

### Začiatok vlády

25. decembra 1926 zomiera jeho otec. Hirohito je korunovaný za cisára 10. novembra 1928. Začiatok Hirohitovej vlády (medzi rokmi 1926 až 1945) je poznamenaný silnou pozíciou japonských armádnych kruhov vo vláde. V roku 1932 došlo k faktickej strate civilnej kontroly nad armádou. Tá ovládla takmer všetku politickú moc v krajine, začala sa pripravovať na agresívnu vojnu vo východnej Ázii a postupne zatiahla Japonsko do 2. svetovej vojny. Hirohito mal ale počas celej vojny faktickú moc a podporoval armádu tak vo vojne s Čínou, ako aj v konflikte proti USA a Veľkej Británii. Zodpovednosti za svoje činy sa ale okrem Hirohita vyhli aj všetci príslušníci jeho rodiny, ktorí boli zodpovední za rôzne vojnové zločiny – napríklad aj princ Jasuhiko Asaka, zodpovedný za Nankinský masaker (viac ako 300 000 mŕtvych čínskych civilistov a zajatcov za 6 týždňov po obsadení vtedajšieho hlavného mesta nacionalistickej Číny). Cisárskej rodine po skončení druhej svetovej vojny pomohli USA, pretože prostredníctvom jej vplyvu mohli lepšie kontrolovať Japonsko a po vypuknutí studenej vojny bolo Japonsko dôležitým spojencom USA v boji proti komunizmu v Ázii. Imunita cisárskej rodiny sa vzťahovala aj na Medzinárodný vojenský tribunál v Tokiu, pred ktorý predstúpilo množstvo Japoncov podozrivých zo spáchania vojnových zločinov – dokonca nik z nich nebol predvolaný ani ako svedok. 19. január 1946 začal Medzinárodný vojenský tribunál v Tokiu svoju činnosť a súdne konania proti vojnovým zločincom boli začaté od 3. mája 1946.

Referencie
----------

1. ↑  Šówa – „žiariaci mier" – pochádza z výrazu obdobie Śówa, čo je názov jeho panovníckej éry, ktorý si volí každý cisár sám

Iné projekty
------------


|  |  |
| --- | --- |
| Portal | Politický portál |

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Hirohito**

| Vladárske tituly |
| --- |
|
| Predchodca**Jošihito** | **japonský cisár**25. december 1926 – 7. január 1989 | Nástupca**Akihito** |

Autoritné údaje: * abART: 90813
* BnF: 121170893
* GND: 118639641
* ISNI: 0000000121426121
* LCCN: n80056896
* NK ČR: jn20000700719
* VIAF: 87910387
* WorldCat: lccn-n80056896
{{Infobox futbalista
| meno = Alexander Vencel st.
| celé meno = 
| prezývka = 
| dátum narodenia = [[8. február 1944 v Nagyilve }
]] (**Chyba výrazu: Nerozpoznané slovo „febru"****Chyba výrazu: Nerozpoznané slovo „febru"** rokov)[[Kategória:Narodenia v 8. február 1944 v Nagyilve }
]]**Chyba výrazu: Neočakávaný operátor <**

**Alexander Vencel** (narodil sa 8. februára 1944 v Nagyilve ]], Nagyilva, Maďarsko, dnes Ilva Mare, Rumunsko) je bývalý slovenský futbalový brankár, česko-slovenský reprezentant, držiteľ zlatej medaily z majstrovstiev Európy roku 1976. Jeho syn Alexander Vencel ml. Sa stal taktiež futbalovým brankárom.

Hráčska kariéra
---------------

V rokoch 1965 – 1977 hral za Slovan Bratislava a nastúpil v jeho drese k 321 zápasom v 1. lige. Najväčšieho úspechu dosiahol v Pohári víťazov pohárov v roku 1969, kde Slovan Bratislava vo finále porazil Barcelonu 3:2. Zápas sa hral na neutrálnom ihrisku 21. mája 1969 vo švajčiarskom Bazileji. So Slovanom sa stal trikrát majstrom Československa (1970, 1974, 1975) a dvakrát získal československý pohár (1968 a 1974).
Potom hral ešte dve sezóny za Plastiku Nitra (dnes FC Nitra).

Reprezentačná kariéra
---------------------

Reprezentačnú kariéru zahájil 19. septembra 1965 v kvalifikačnom zápase na MS 1966 proti Rumunsku. S reprezentáciou sa rozlúčil 30. marca 1977 v kvalifikačnom zápase na MS 1978 proti Walesu. Je držiteľom zlatej medaily z majstrovstiev Európy roku 1976 (hoci na majstrovstvách nenastúpil, bol náhradníkom Iva Viktora), je tiež účastníkom majstrovstiev sveta roku 1970 v Mexiku, tu odchytal zápas v základnej skupine proti Rumunsku.

Hoci jeho kariéra bola dlhá, v reprezentačnom drese odchytal iba 25 zápasov.

Externé odkazy
--------------

* Štatistiky ČMFS Archivované 2007-09-27 na Wayback Machine

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Alexander Vencel na českej Wikipédii.*

| * z
* d
* u
Česko-slovenské mužstvo – ME 1976 (víťaz) |
| --- |
| 
* 1 Viktor
* 2 Dobiaš
* 3 Čapkovič
* 4 Ondruš
* 5 Pivarník
* 6 Jurkemik
* 7 Panenka
* 8 Móder
* 9 Pollák
* 10 Masný
* 11 Nehoda
* 12 Gögh
* 13 Barmoš
* 14 Biroš
* 15 Herda
* 16 Veselý
* 17 Švehlík
* 18 Galis
* 19 Petráš
* 20 Štambachr
* 21 Bičovský
* 22 Vencel
* Tréner: Ježek

 | Česko-Slovensko |
Vestonická venuša
**Vestonická venuša** je venuša vyrobená z pálenej hliny, pochádzajúca z obdobia mladého paleolitu, datovaná do obdobia rokov 29 000 – 25 000 pred Kristom.

Objav sošky
-----------

Soška bola nájdená 13. júla, 1925 v popolišti v hornej časti pravekého náleziska medzi Dolnými Věstonicami a Pavlovom tím známeho speleologického a archeologického bádateľa profesora Karla Absolona. Hoci sa profesor Absolon väčšinou označuje ako objaviteľ Vestonickej venuše, v čase objavu nebol v lokalite nálezu prítomný. Soška ležala v zvyškoch pravekého ohniska rozlomená na dva kusy, ktoré spočiatku ani nevyzerali, že patria k sebe. Až po očistení sa ukázalo, že celok pripomína tvar ženskej postavy.

Opis
----

Soška venuše je 11,5 cm vysoká a v najširšej časti, v bokoch, má šírku 4,3 cm. Materiál, ktorý bol na jej výrobu použitý, je pravdepodobne zmesou hliny a vápenca, obdobné drobné plastiky boli pritom väčšinou zhotovované z kameňa alebo kostí. Zo zaujímavostí uveďme malý detail tváre bez krku, rozmery poprsia (ľavý prsník je väčší) a bokov. Na zadnej strane sú viditeľné ryhy, ktoré pravdepodobne predstavujú tukové záhyby.

Materiál
--------

V lete 2004 bola soška preskúmaná na tomografe. Cieľom skúmania bolo po 80 rokoch už po štvrtýkrát modernou technológiou zistiť zloženie materiálu, z ktorého bola Venuša vyrobená. Výsledky potvrdili, že materiálom je jemná hlina s prímesou malých bielych čiastočiek, ktoré môžu byť kúskami vápenca, alebo úlomkami kostí. Na jednom boku sošky sa zachoval odtlačok prsta asi desaťročného dieťaťa.

Muzeálny exponát
----------------

V súčasnosti je soška Věstonickej venuše majetkom *Moravského zemského múzea* v Brne. Jej hodnota je nevyčísliteľná, americkí starožitníci ju stanovili na 40 miliónov dolárov.

Galéria
-------

* Vestonická venušaVestonická venuša
* Vestonická venuša zo zaduVestonická venuša zo zadu
* Vestonická venuša z ľavej stranyVestonická venuša z ľavej strany
* Vestonická venuša z pravej stranyVestonická venuša z pravej strany

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Věstonická venuša**

Zdroj
-----


|  |  |
| --- | --- |
| Portal | Umelecký portál |

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Věstonická venuše na českej Wikipédii.*
Súradnice: 49°12′57″S 18°45′08″V﻿ / ﻿49,2157616°S 18,752282000000037°V﻿ / 49.2157616; 18.752282000000037

**Nemocničná** je ulica v Žiline a tvorí ju časť štvorpruhového prieťahu cesty I/18 mestom.

Priebeh
-------

Je pokračovaním Mostnej ulice a začína na mimoúrovňovej križovatke s ulicou Vysokoškolákov a končí na križovatke pri HM Tesco, kde sa stretáva i Košická a ulica Na Horevaží. V úseku križuje mimoúrovňovo Hlbokú cestu, ktorá vedie zo sídliska Vlčince do centra. V tomto úseku je aj mimoúrovňové odbočenie do nemocnice. Asi v úseku jeden kilometer prechádza okolo nemocnice, a preto dostala názov Nemocničná. V tomto úseku sú od areálu nemocnice vybudované protihlukové, miestami zalesnené valy. Aj v ďalšom úseku po pravej strane sú od sídliska Vlčince IV. vybudované protihlukové valy. Pred križovatkou s Košickou vedie okolo areálu SAD Žilina a po pravej strane je vybudovaný ľahký priemysel. Pred križovatkou na pravej strane je čerpacia stanica pohonných hmôt. 

Nemocničná ulica je súčasťou mestského okruhu, ktorý v priemere asi dva kilometre obchádza centrálnu zónu. Táto štvorpruhová, miestami viacpruhová komunikácia mimoúrovňovo križuje mestské komunikácie a lávky pre peších s výnimkou križovatky Košická. Na ňu ústia cesty od Bratislavy (I/18), Prievidze (I/64), Popradu (I/18), Ostravy (I/11), Terchovej (II/583) a miestne komunikácie. Je jedinou mestskou okruhovou komunikáciou na Slovensku.

Pozri aj
--------

* Mestský okruh
* Zoznam ulíc a námestí v Žiline

Externé odkazy
--------------

* Fotogaléria na zilina-galery.sk

Zdroj
-----

* Ulica na mape mesta


|  |  |
| --- | --- |
| Portal | Žilinský portál |
**Slovenský kopov** je jediné plemeno duriča, ktoré vzniklo na území Slovenska. Je to slovenské národné plemeno a je veľmi múdre. 

Kopov je výborný poľovný durič a farbiar. Prvé kopovy boli oproti dnešnému typu vyššie a silnejšie. Presadzovala sa predovšetkým vlastnosť na stope a vytrvalé prenasledovanie a blokovanie zveri. Neskôr sa začína, vzhľadom na špecifické podmienky našich lesov, presadzovať menší typ duriča, no pri zachovaní fyzickej sily a odvahy. Kopov sa používa predovšetkým ako poľovnícky pes na diviačiu zver, ale aj ako strážny pes. Prvé zápisy do plemennej knihy a vydávanie rodokmeňov sa začalo od roku 1940, keď sa založila Slovenská plemenná kniha psov. O cieľavedomé šľachtenie plemena sa zaslúžili predovšetkým nestori slovenskej poľovníckej kynológie, Koloman Slimák, Andrej Renča a František Siget.

Vzhľad
------

Stavba tela je ľahšia, ale vždy pevnej kostry. Má obdĺžnikový tvar tela. Nos je vždy čiernej farby.Papuľa je rovná, v pomere k lebke primerane dlhá a nie veľmi široká. Nemá ovisnuté pysky, sú krátke, priliehajúce, tenké, so zreteľným kútikom. Oči mandľového tvaru sú hlbšie zapustené a tmavé. Očné viečka sú vždy čierne. Uši sú posadené trochu nad rovinou oka, priliehavé, zaokrúhlené a stredne dlhé. Labka je oválna, prsty dobre klenuté, pazúre vždy čierne a silné. Vankúšiky na labkách vždy dobre vyvinuté, tmavého zafarbenia. Chvost sa v pokoji nesie zvislo a v akcii šabľovito nahor. Srsť je dlhá 2–5 cm, stredne hrubá, priliehavá a hustá. Na chrbte, krku a chvoste dlhšia. Zafarbenie je čierne s hnedými až mahagónovými odznakmi na končatinách.

Povaha a využitie
-----------------

Slovenský kopov je inteligentný, temperamentný a ostrý, preto poľuje najmä na diviaky. Vyniká vytrvalým a hlasným sledovaním teplej stopy až niekoľko hodín.

Výborný nos ho predurčuje na dohľadávanie všetkej raticovej zveri, kde sa dokáže vyrovnať aj farbiarom. Používa sa ako strážny a poľovný pes. Je znášanlivý s inými psami a vhodný ako pes pre aktívnu rodinu. 

Pre jeho vlastnosti a atraktívny vzhľad je cenený a chovaný okrem Česka, Nemecka, Švédska, Maďarska a Bosny a Herzegoviny, kde má svoje vlastné chovateľské kluby, takisto aj vo Francúzsku, Taliansku, Španielsku, Srbsku, Chorvátsku, USA, Kanade a Estónsku.

Šteniatka

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Slovenský kopov**

Externé odkazy
--------------

* Klub chovateľov slovenských kopovov
VAZ 2102
VAZ 2102
**VAZ 2102** je kombi automobil, ktorý vyrábala automobilka AvtoVAZ od roku 1971, ktoré bolo až na drobné technické zmeny a upravenú karosériu zhodné so sedanom 2101. VAZ 2102 používal väčší stály prevod 4,44 a zosilnené pruženie zadnej nápravy. Taktiež boli použité iné disky kolies a montovali sa voči sedanu širšie pneumatiky 6,45-13, prípadne 165 R 13. Koncovka výfuku bola vyvedená dvojitým oblúkom až na pravú stranu vozidla. Išlo o prvý automobil s karosériou kombi vyrábaný v automobilke VAZ. Ako základ opäť poslúžil licenčne poskytnutý Fiat 124, teraz s karosériou kombi menom Familiare, na ktorom prebehli rovnaké zmeny ako u pôvodného modelu 2101.

Praktický päťdverový voz bol na rozdiel od sedanu o 14 mm kratší, o 18 mm vyšší a o 40 kg ťažší. Palivová nádrž mala objem 45 litrov, čo je o 6 litrov viac ako u sedanu a plnila sa na rozdiel od východzieho modelu zľava. Automobil dosahoval priemerne maximálnu rýchlosť 135 km/h. Keďže mal voz sklápacie zadné sedadlo, mohol sa batožinový priestor, ktorý mal v základe 345 litrov, zväčšiť až na 1 450 litrov (niekde sa udáda 1345 litrov). Hrana zadných výklopných dverí bola v jednej rovine s podlahou, čo uľahčovalo používanie úložného priestoru najmä pri manipulácii s ťažšími bremenami. Náhradné koleso a palivová nádrž boli umiestnené pod podlahou batožinového priestoru. Piate dvere boli podopierané torznými pružinami, čo sa ukázalo ako veľmi spoľahlivé riešenie. Kombi sa predávalo od roku 1978 aj so silnejším variantom motora 1,3 litra ako VAZ 21021 (Lada 1300 Combi). Už o rok skôr sa dalo na niektorých trhoch zaobstarať aj s 1,5 litrovým motorom z modelu 2103, vďaka čomu dostalo názov 1500 Combi. Zaujímavosťou je elektromobil VAZ 2801 Elektro (*Электро*), ktorý vznikol v sérii iba 47 exemplárov.

Tento model kombi sa prestal vyrábať v roku 1986, kedy ho nahradil modernejší VAZ 2104, postrádajúci však taliansky šarm pôvodnej verzie.

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku VAZ 2101/2102 na českej Wikipédii.*

| Lada, značka AvtoVAZ, modely od roku 1970 do súčasnosti |
| --- |
| **Typ** | 1970 | 1980 | 1990 | 2000 | 2010 |
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 |
| Miniautomobil |  |  | Oka |  |
| Malý automobil |  |  |  |  | Kalina | Kalina |
|  |  |  |  |  | Granta |
| Nižšia stredná trieda | 1200/1300 |  |  |  |  |
|  | 1500 |  |  |  |
|  | 1600 |  |  |
|  | Riva/Nova (2105, 2105, 2107) | Largus |
|  |  | Samara/Sputnik | Samara |  |
|  |  |  | 110 / 111 / 112 |  |
|  |  |  |  | Priora | Vesta |
| Minivan |  |  |  | Nadezhda |  |  |
| Off-road |  | Niva / 4x4 | Taiga |
**Vladimir Ivanovič Nemirovič-Dančenko** (rus. Владимир Иванович Немирович-Данченко; \* 23. december 1858, Ozugrety, Gruzínsko – † 25. apríl 1943, Moskva, Rusko) bol ruský režisér, divadelný riaditeľ a dramatik. Spolu s Konstantinom Stanislavským je zakladateľom Moskovského umeleckého akademického divadla (MChAT). 

Jeho práca je spätá nielen s MChATom ale aj s rozvojom celého ruského profesionálneho divadelníctva na konci 19. storočia a v prvej polovici 20. storočia.

Život a dielo
-------------

Nemirovič-Dančenko sa narodil v Ozugrety v Gruzínsku v roku 1858. Ako mladík hrával v ochotníckych krúžkoch v Tbilisi. Divadlu sa však naplno oddal až po dokončení štúdia matematiky a fyziky na moskovskej univerzite. Obľúbil si Ostrovského hry a rád navštevoval Malé divadlo. Neskôr začal písať divadelné kritiky a hry, ktoré sa aj hrávali v Malom divadle. Začal sa zaujímať aj o réžiu a teoretické otázky súvisiace s divadlom. Rozmýšľal nad reformou divadelného umenia, ale chýbal mu partner, s ktorým by mohol prebrať svoje názory a predstavy a neskôr ich uviesť do života. 

Prelomovým rokom v Nemirovičovom-Dančenkovom živote bol rok 1897, keď sa stretol so Stanislavským. Ich spoločný rozhovor v moskovskej reštaurácii Slovanský bazár trval celých 18 hodín. Ich spoločné priateľstvo a plodná divadelná spolupráca pretrvali štyri desaťročia. O rok neskôr spoločne založili *Moskovské umelecké všeobecne prístupné divadlo*, ktoré od roku 1920 nesie názov *Moskovské umelecké akademické divadlo*. 

Stanislavskij bol skôr herec a režisér, zatiaľ, čo Nemirovič-Dančenko pôsobil zväčša ako dramaturg a duchovný vodca divadla. Spolupracoval s dramatikmi Antonom Pavlovičom Čechovom a Maximom Gorkým, hercami Oľgou Knipperovou, Ivanom Michajlovičom Moskvinom. Často režíroval hry spoločne so Stanislavským, ale vytvoril aj samostatné inscenácie, ktoré vyplynuli zo spolupráce s autormi hier. Vo svetovej premiére uviedol v roku 1902 Gorkého drámu *Na dne* a Čechovovho *Ivanova*. Známe sú i jeho dramatizácie veľkých ruských diel, napr. *Anny Kareninovej*.

Režíroval hry ruských klasikov - Ostrovského, Puškina, Tolstého a Turgeneva i nových sovietskych autorov. Ako dramaturg uviedol na javisko hry Ibsena a Hauptmanna. 

V roku 1919 založil Hudobné štúdio, v ktorom inscenoval opery Verdiho a Šostakoviča, s cieľom implementovať hereckú metódu MChaTu v inscenovaní hudobno-dramatických diel. Od roku 1926 štúdio funguje ako samostatné divadlo a nesie meno svojho zakladateľa. 

Po Stanislavského smrti v roku 1938 viedol Nemirovič-Dančenko MChAT sám, až do svojej smrti na jar 1943. Jeho potomkovia dodnes pôsobia v divadle, ktoré založil.

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Vladimir Ivanovič Nemirovič-Dančenko**

Externé odkazy
--------------

* Prazdniki.ru: Владимир Иванович Немирович-Данченко Archivované 2005-11-18 na Wayback Machine; biografia (v ruštine)

Autoritné údaje: * BnF: 15086967q
* GND: 118785885
* ISNI: 000000012145232X
* LCCN: n81149214
* NK ČR: jn20000604158
* VIAF: 77358088
* WorldCat: lccn-n81149214