recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Chrysippos** (starogr. *Χρυσίππος* – *Chrysippos*) bol olympijský víťaz v zápasení v roku 165.

Markos Aurélios Chrysippos zo Smyrny si na 236. olympijských hrách v roku 165 vybojoval víťazstvo v zápasení. Papyrusový zvitok *P.Lond. 3 1178* objavený v Egypte, pochádzajúci približne z roku 200, v 56. a 57. riadku uvádza, že Chrysippos bol *periodonikés*, to znamená že sa v tejto disiplíne okrem hier v Olympii presadil aj na ostatných panhelénskych hrách počas štvorročného obdobia nazývaného olympiádou. Počas olympiády sa hry konali v nasledujúcom poradí: olympijské, nemejské, isthmické, pýtické, nemejské a isthmické.

Referencie a bibliografia
-------------------------

1. ↑  *Papyri London 3 1178 (S. 214)*, 56. a 57. riadok
2. 1 2 3 4  Mark Golden. *Sport in the ancient world from A to Z*. London : Taylor & Francis, 2003. ISBN 0-203-49732-5. S. str. 22.
3. ↑  Walter de Gruyter, *Biographischer Index der Antike*, str. 148.
4. ↑  Lesley Adkins & Roy A. Adkins. *Starověké Řecko*. Praha : Slovart, 2011. ISBN 978-80-7391-580-3. S. 363.

Pozri aj
--------

* Zoznam olympijských víťazov staroveku
**Mater** bola slovenská hudobná skupina, ktorá sa skladala z dvoch členov GR Teamu Tona S. a Rebela. Tvorba týchto dvoch členov sa zaznamenáva do roku 2002, kedy začínajú obidvaja so svojou tvorbou. Od roku 2007 boli zastrešovaní pod hudobným vydavateľstvom Gramo Rokkaz, kde neskôr vzniklo rapové zoskupenie GR Team, v ktorom sa nachádzali okrem dvoch členov skupiny Mater aj raperi Decko a Danosť. Po vytvorení tohto zoskupenia, tj. okolo roku 2013 sa prestáva používať názov tejto skupiny a členovia tvorili skôr samostatne alebo v rámci Gramo Rokkaz.

Diskografia
-----------

* **2006** - *Materiál*

* **2010** - *„Pre tých, čo zabudli: Toto je rap!"*

Medzi diela tejto skupiny patrí voľne stiahnuteľný mixtape *„Pre tých, čo zabudli: Toto je rap!"*, kde okrem Tona S. a Rebela rapujú aj Decko, Danosť, Opak, PanTau, Ataker a o mixy sa postaral DJ Metys. Tento nosič má 19 skladieb, z toho 4 remixy a 13 novonarapovaných piesní. Mixtape vyšiel okrem digitálnej formy aj v klasickej podobe v limitovanom náklade. Vyšiel už po tom ako sa chalani zo skupiny Mater stali členmi vydavateľstva Gramo Rokkaz. Produkciu drvivej väčšiny trackov si medzi seba rozdelili producenti teamu Gramo Rokkaz – Analytik má na konte 7, Deryck a Smart (už bývalý člen Gramo Rokkaz) zhodne po 4 a Dame (taktiež bývalý člen Gramo Rokkaz) 2. O zvyšok sa postarali „hosťujúci" hráči Jazzy a Fella. Nahrávanie nového materiálu prebiehalo striedavo v štúdiách Bodák Records, Creative Music House a Zion 5.

| Tracklist - *„Pre tých, čo zabudli: Toto je rap!"* |
| --- |
| # | Názov | Podrobnosti |
| 1 | „Intro" | (produkcia: Smart / skreč: DJ Metys) |
| 2 | „Sme tu" | (produkcia: Deryck) |
| 3 | „Jak ho bereš?" | (s nami: Decko / produkcia: Analytik) |
| 4 | „N" | (produkcia: Dame) |
| 5 | Vitaj! (Remix) | (s nami: Danosť / produkcia: Analytik) |
| 6 | U nás | (produkcia: Smart / skreč: DJ Metys) |
| 7 | Aby si… | (produkcia: Deryck / skreč: DJ Miko) |
| 8 | Vieš, kto som | (produkcia: Dame) |
| 9 | Kto to povedal? | (s nami: Opak, Treach a Decko / produkcia: Analytik) |
| 10 | Pamätáš? | (produkcia: Smart / skreč: DJ Metys) |
| 11 | Ľudia odchádzajú | (s nami: Opak / produkcia: Deryck / skreč: DJ Metys) |
| 12 | 100 ľudí / 100 chutí | (produkcia: Fella) |
| 13 | Obchody | (produkcia: Analytik) |
| 14 | V tmavých uliciach (Remix) | (s nami: Ataker / produkcia: Smart) |
| 15 | Veľké ryby | (produkcia: Jazzy) |
| 16 | Jak sa mení | (produkcia: Deryck) |
| 17 | Projekt 22 (Remix) | (s nami: Decko / produkcia: Analytik / skreč: DJ Metys) |
| 18 | Kontakty (Remix) | (s nami: Decko, Opak a PanTau / produkcia: Analytik) |
| 19 | Outro | (produkcia: Analytik) |
|

Referencie
----------

1. 1 2   *Stiahni si mixtape skupiny Mater* [online]. artattack.sk, 2009. Dostupné online.

Pozri aj
--------

* Gramo Rokkaz
* Tono S.
**Violončelový koncert a-mol, Op. 129** je dielo nemeckého skladateľa Roberta Schumanna. 

Schumann dielo zložil vo svojom umelecky plodnom roku 1850, počas šťastného životného obdobia, ktoré sa už neskôr neopakovalo. Zapríčinili to viaceré okolnosti: presťahovanie sa do Düsseldorfu, kde sa cítil spokojne, a útlm jeho psychických ťažkostí. Za týchto okolností sa skladateľ rozhodol napísať dielo charakteru kantilény pre violončelo, na ktoré kedysi sám hral. Partitúru mal hotovú za rekordné dva týždne, čo svedčí o hlbokom zaujatí Schumanna hudobným materiálom. Pri komponovaní nepodľahol dobovému trendu produkcie virtuóznej hudby určenej na exhibíciu umelcov. Pri písaní sólového partu sa viac sústredil na obsah a hĺbku než vonkajší efekt. Ako slabšia stránka tohto diela sa vždy ale javil part orchestrálny. Schumann napokon nikdy nebol žiadnym majstrom inštrumentácie. Partitúru sa snažili "vylepšiť" viacerí dirigenti a skladatelia, dnes sa všeobecne hráva koncert v Šostakovičovej úprave, ktorý zmeny previedol veľmi citlivo a nenarušil tak výrazne Schumannov povodný plán. 

Koncert sa skladá z troch viet, prepojených do jednoho súvislého celku. Po štyroch úvodných taktoch orchestra vstupuje violončelo, ktoré prednesie hlavnú tému - košatú emocionálnu melódiu. Druhá téma je viac vášnivá. V celej vete, ktorá sa ma podľa označenia skladateľa hrať "nie príliš rýchlo", počuť typickú Schumannovskú melodiku - citlivú, trochu rozorvanú a ťažko zachytiteľnú. Druhá veta, *Langsam (Pomaly)*, je nezvyčajne krátka, ale krásna. Sólový nástroj hrá jemne plynúcu melódiu, v strednej časti vety prerušenú výraznými dvojhmatmi. Krátkou osminovou kadenciou prechádza violončelo do poslednej vety. Tá má nasledovný hlavný motív: tri údery orchestru doplnené violončelom jedným taktom v šestnástinových notách. Tento motív sa objavuje vo vete v roznej podobe vyše stokrát. Postupne, a čoraz naliehavajšie sa tu začína vynárať i téma z prvej vety. Je tu kadencia striedmo doprevádzaná orchestrom, na ktorú naväzuje záverečná kóda.

Schumannov koncert je jediný významný violončelový koncert raného romantizmu. Stojí osamotený v takmer storočnej pauze medzi koncertami Haydna a Saint-Saënsa. Hoci sólový part nepatrí medzi najefektnejšie vo violončelovej literatúre, práve úprimnosť a citová hĺbka Schumannovej hudby zapríčinila, že sa koncert natrvalo zaradil medzi 5 najvýznamnejších violončelových koncertov.
**Violončelový koncert č. 1 Es dur, Op. 107** je dielo ruského skladateľa Dmitrija Šostakoviča. 

Koncert patrí medzi neskoršie Šostakovičove diela - skladateľ ho zložil v roku 1959 v priebehu jedného mesiaca. Bolo to v dobe kedy už patril vo svetovom meradle medzi najuznávanejších skladateľov. Éra ťaživého stalinizmu už pominula,na skladateľovi však zanechala nezmazateľné stopy. Ťaživé skúsenosti sa preniesli aj do tohto diela - neľútostného, miestami kypiaceho vnútorným hnevom až agresiou, a i v lyrických pasážiach plného nezdolnosti. Sugestívne dielo skladateľ vybavil nezvyčajne zastúpeným orchestrom - s čelestou a lesným rohom ako jediným predstaviteľom sekcie plechových dychových nástrojov. O to doležitejšia je však jeho úloha v celom koncerte, Šostakovič tu využil prvok "vedľajšieho sólového nástroja", podobne ako to pred ním urobili už Brahms alebo Nielsen. Koncert bol od začiatku zamýšľaný pre najvýznamenjšieho ruského violončelistu Mstislava Rostropoviča, ktorý dielo uviedol na premiére 4. októbra s Leningradskou filharmóniou pod taktovkou Jevgenija Mravinského. 

Koncert tvoria štyri vety, pričom posledné tri sa hrajú bez prestávky ako jeden celok. Prvá rozsiahla veta začína priamo hlavnou témou sólového violončela. Tá je vystavaná na štvortónovom motíve, ktorý doplňujú drevené dychové nástroje rytmickou frázou. Krátky motív pozostávajúci zo štyroch tónov sa stáva ústredným hudobným prvkom celej skladby a objavuje sa v jej priebehu nespočetne veľakrát. Prvá veta je dynamická, s rýchlými figuráciami violončela, ktoré tvorí s orchestrom prevažne organický celok. Druhá veta je pomalá, s rozľahlou melodickou linkou bohatého výrazu. Ako tretiu vetu Šostakovič netradične zvolil dlhú kadenciu sólového violončela, ktorá svojou nahotou umocňuje zážitok z reflexívneho diela. Štvrtá veta v rondovej forme opäť ovplýva virtuóznými behmi sólového nástroja exponujúceho svoje limity. Vo vete je nenápadne zakomponovaná citácia Stalinovej obľúbenej piesne Suliko ako výsmech jeho kultu. Dielo ozatvára prudká kóda vychádzajúca z hlavnej témy prvej vety, čím je len podčiarknutá prepojenosť všetkých častí a integrita diela.

Vybrané nahrávky
----------------

* Mstislav Rostropovič, Moscow Philharmonic Orchestra, Gennadij Roždenstvenskij
* Mstislav Rostropovič, Philadelphia Orchestra, Eugene Ormandy
* Heinrich Schiff, Bavarian Radio Symphony Orchestra, Maxim Šostakovič
* Yo-Yo Ma, Philadelphia Orchestra, Eugene Ormandy
* Han-na Chang, London Symphony Orchestra, Antonio Pappano

Zdroje
------

* www.en.wikipedia.org
* Ainsly, Robert: Encyklopédia klasickej hudby. Bratislava: Perfekt, 1997. ISBN 80-8046-085-X
* Gammond, Peter: Velcí skladatelé. Praha: Svojtka & Co. 2002. ISBN 80-7237-590-3
* Schonberg, Harold: Životy velkých skladatelů. Praha: BB Art, 2006. ISBN 807341905X
Porovnanie veľkosti huslí a violy
**Viola** (z tal. *Viola da braccio* – hranie na ramene, na rozdiel od *Viola da Gamba,* ktorá sa drží nohami, podobne ako violončelo) je sláčikový strunový hudobný nástroj, ktorý bol koncom 16. storočia odvodený z huslí.

Je podobná husliam, namiesto struny e má strunu C, (čiže je ladená o kvintu nižšie ako husle, čo znamená, že najnižšia struna na viole je c potom g, d¹ a a¹, u huslí je to g, d¹, a¹, e². Má mierne rozdielnu menzúru ako husle. Hrá sa na nej vo violovom kľúči, tzv. C-kľúči.

Použitie v orchestrálnej hudbe
------------------------------

Viola je neodmysliteľný nástroj v orchestrálnej hudbe a v tvorbe každého komponistu. Vďaka jej špecifickej farbe tónu vyvažuje celkový zvuk medzi husľami, violončelami a kontrabasmi. 
Krásne violové orchestrálne party sa nachádzajú napr. v kompozíciách od Antona Brucknera vo 4. symfónii alebo v Adagio z 9. symfónie od Gustava Mahlera.

Použitie v komornej hudbe
-------------------------

V komornej hudbe je viola rovnocenný nástroj s husľami alebo violončelom, hlavne v hudbe pred 20. storočím. Patria sem sólové sonáty, sonáty pre violu a klavír, nespočetné množstvo duetov – pre dve violy, alebo pre violu s iným nástrojom. 

Ťažiskom komornej hudby sú sláčikové kvartetá.

C. Debussy, W. A. Mozart, J. S. Bach, M. Bruch, R. Schumann, L. van Beethoven, alebo J. Brahms skomponovali krásne diela pre violu v obsadení v komornej hudbe.

Sólové koncerty
---------------

Na rozdiel od huslí, je pre violu ako sólový nástroj napísané oveľa menšie množstvo kompozícíí.
K najhranejším violovým koncertom patria napr. koncerty od J. S. Bacha, G. P. Telemanna, C. Stamitza, C. F. Zeltera, N. Paganiniho, H. Berlioza (Harold v Taliansku, symfónia s obligátnou violou), R. Straussa, W. Waltona, P. Hindemitha, B. Bartóka alebo A. Schnittkeho.

Interpreti
----------

K najznámejším žijúcim sólovým interpretom v hre na violu patria Tabea Zimmermann, Kim Kashkashian, Paul Neubauer, Pinchas Zukerman, Tatjana Masurenko, Rolland Glassl, Jurij Bašmet, Julian Rachlin.

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Viola (hudobný nástroj)**
Americká okupačná zóna a americký sektor Berlína
**Americká okupačná zóna Nemecka** bola jedným zo štyroch okupačných útvarov, v júli 1945 víťaznými spojencami zriadených v povojnovom Nemecku. Rozkladala sa na území modernej spolkovej krajiny Hesenska, Brém, takmer celého Bavorska a severnej časti Bádenska-Württemberska. Na severe a severozápade susedila s Britskou okupačnou zónou Nemecka, na západe a juhozápade s Francúzskou okupačnou zónou Nemecka, na severe a severovýchode so Sovietskou okupačnou zónou Nemecka, na juhu so Švajčiarskom a Rakúskom, na juhovýchode s Rakúskom, a na severovýchode s Česko-Slovenskom.

Na území tejto zóny vytvorila americká vojenská vláda v roku 1945 nasledujúce autonomné správne jednotky (krajiny):

Bavorsko (28. mája 1945), Württembersko-Bádensko (19. septembra 1945), Hesensko (19. septembra 1945; 19. septembra 1945 - 17. decembra 1946 *Veľké Hesensko*) a Brémy (6. júna 1945)
ktoré sa 23. mája 1949 stali spolkovými krajinami SRN.

V roku 1952 sa spojilo Württembersko-Bádensko s francúzsky okupovanými krajinami Bádenskom a Württemberskom-Hohenzollernskom, a vytvorili krajinu Bádensko-Württembersko.

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Americká okupačná zóna Nemecka**

Externé odkazy
--------------

* Mapa okupačných zón
* Mapa krajín

  


| * z
* d
* u
Okupačné zóny v povojnovom Nemecku |
| --- |
| 
* americká zóna
* britská zóna
* francúzska zóna
* sovietska zóna

 |
**Americká asociácia pre rozvoj vedy** (iné preklady: **Americká asociácia/americké združenie pre/na vedecký rozvoj/pozdvihnutie vedy/povznesenie vedy/podporu vedy/napredovanie vedy/vedecký pokrok**; angl. *American Association for the Advancement of Science*), skr. **AAAS**, je medzinárodné združenie na podporu vedy. Je to najväčšia svetová medziodborová vedecká organizácia združujúca viac ako 140 000 členov zo všetkých odborov vedy a techniky. Bola založená v roku 1984. Vydáva renomovaný časopis Science, ktorý publikuje najnovšie poznatky vedy a techniky.

Rozpočet AAAS (viac ako 75 mil. USD) sa skladá z členských príspevkov, reklamy uverejňovanej v týždenníku Science, príjmov z poriadaných konferencií a poskytovaných online služieb, ďalej z grantov a kontraktov od nadácií a vládnych agentúr. Asociáciu riadi 13-členné predstavenstvo, ktoré volia členovia AAAS a rada asociácie (83 členov), ktorá pripravuje jej politiku.

Asociácia má tri sekcie:

* Sekcia programov pre vzdelávanie a ľudské zdroje
* Sekcia pre medzinárodné programy
* Sekcia programov pre vedu a techniku.

Externé odkazy
--------------

*
**Hrvatska radiotelevizija** skr. **HRT** je chorvátska rozhlasová a televízna spoločnosť. Hlavné sídlo je v Záhrebe, na Prisavlji.

Založenie
---------

Za deň vzniku sa berie 15. máj 1926, kedy bola založená rozhlasová spoločnosť *Radio Zagreb* (Rádio Záhreb). Rádio začalo vysielanie so slovami: "Halo, Halo! Ovdje Radio Zagreb!" (Haló, Haló, tu rádio Záhreb), hlasom chorvátskej herečky a knihovníčky Boženy Begović. V roku 1940 bolo Rádio Záhreb nacionalizované. 

Televízia začala vysielať 15. mája 1956, najprv pod názvom *TV Zagreb* (TV Záhreb). Bola prvou televíziou vo vtedajšej Juhoslávii. Druhý program chorvátskej rádio–televízie začal vysielať v roku 1972. 

Počas roku 1990 sa názov TV Záhreb zmenil na Chorvátske rádio a televízia a v roku 1995 na Chorvátska rádio–televízia. Jej tretiemu programu, známemu ako Z3, bola odobratá licencia v roku 2004 a na uvoľnených frekvenciách začala vysielať RTL televízia. V súčasnosti (január 2013) je „Hrvatska radiotelevizija" najpopulárnejšia televízia v krajine.

Galéria
-------

* Budova Chorvátskej rádiotelevízie v ZáhrebeBudova Chorvátskej rádiotelevízie v Záhrebe
* Satelity okolo budovySatelity okolo budovy
* Štúdio v ktorom sa vysiela denníkŠtúdio v ktorom sa vysiela denník
* Štúdio v ktorom sa pracujeŠtúdio v ktorom sa pracuje
* Štúdio Anton MartiŠtúdio Anton Marti
* Kamión HRT-aKamión HRT-a

Externé odkazy
--------------

* Oficiálna webstránka

Zdroj
-----

* *Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Hrvatska radiotelevizija na chorvátskej Wikipédii (číslo revízie nebolo určené).*
Súradnice: 42°49′58″J 72°38′45″Z﻿ / ﻿42,83278°J 72,64583°Z﻿ / -42.83278; -72.64583

**Chaitén** je sopečná kaldera, nachádzajúca sa v južnej časti Čile v regióne Los Lagos, neďaleko mesta rovnakého mena. 962 m vysoký lávový dóm, nachádzajúci sa na severnom okraji je tvorený prevažne vulkanickým sklom (obsidián), ktorý bol zdrojom pre praveké kultúry, čo dokladajú početné archeologické nálezy s okolia. V kaldere sa nachádzali dve menšie jazierka.

2. mája 2008 sa sopka po dlhých storočiach nečinnosti prebudila. Erupcii predchádzala séria menších zemetrasení deň predtým. Mrak vulkanického popola a prachu dosiahol výšku cez 16 km a pokryl široké okolie sopky. Z postihnutých oblastí boli evakuované tisícky ľudí.

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **kaldera Chaitén**.

Externé odkazy
--------------

* www.volcano.si.edu – kaldera Chaitén na Global Volcanism Program (po anglicky)
Krajiny a regióny ktoré sa nachádzajú v regióne Levanta  
     Krajiny a regióny ktoré niekedy bývajú zahrnuté do Levanty  
     Ostatné územia krajín, ktorých regióny sú súčasťou regiónu Levanta
**Levanta** (arab. المشرق – *al-Mašrik* ) je približný historický zemepisný termín, ktorý odkazuje na veľké územie vo východnom Stredomorí. Vo svojom najširšom historickom zmysle, Levanta zahŕňa celé východné Stredomorie s jeho ostrovmi t. j. zahŕňa všetky krajiny pozdĺž východného brehu Stredozemného mora siahajúce až po Grécko a Kyreaniku. Termín Levanta zaviedlo Anglicko na konci 15. storočia. Slovo pochádza z talianskeho "Levante" čo znamená "zdvíhať" teda východ slnka na východe. Ako taký je to ekvivalentný názov k arabskému termínu *Mašrík* čo znamená krajina kde vychádza slnko. Západný náprotivok v arabčine je *Maghreb* a Poente v taliančine čo znamená západ kde slnko zapadá.

Levanta v užšom zmysle
----------------------

Levanta je súčasťou Blízkeho východu.

Ako súčasť Levanty sa tradične udáva aj región Kilikia na tureckom stredomorskom pobreží (nie však náhorná plošina vnútrozemia) a Sinajský polostrov. Podľa niektorých zdrojov dokonca Levanta zahŕňa len pobrežie Malej Ázie a Egypta.

Pojmom *levantínci* sa označovalo talianske obyvateľstvo stredomorských miest v stredoveku a novoveku, pochádzajúce z Janova a Benátok. Títo utvárali v prístavoch pod osmanskou správou európske (kresťanské) štvrte so zameraním na obchod a niektoré špecifické remeslá (výroba zbraní). V prvej polovici 20. storočia získalo toto pomenovanie hanlivú konotáciu ako označenie európskych prisťahovalcov (Gréci, Arméni, Taliani, Francúzi), ktorí sa asimilovali s miestnym obyvateľstvom a kultúrou, zachovávajúc si náboženstvo a jazyk. 

Región Levanty vstúpil do dejín predovšetkým ako dejisko križiackych výprav v 11. - 13. storočí.

Španielska Levanta
------------------

Neoficiálny región *(costa de) Levante* (doslova: pobrežie Východu) sa nachádza aj na španielskom stredomorskom pobreží, na území dnešných provincií Valencia a Murcia. Je známe svojím jaskynným umením z epipaleolitu, mezolitu a začiatkov neolitu, pomenovaným *levantínsky okruh*. Toto umenie nemá nič spoločné s východným Stredomorím. Časovo nasleduje po známejšom *franko-kantábrijskom okruhu* (jaskyne Lascaux, Altamira, Troy Fréres).

Referencie
----------

* Braudel, Fernand, *The Mediterranean and the Mediterranean World in the Age of Phillip II*
* Julia Chatzipanagioti: Griechenland, Zypern, Balkan und Levante. Eine kommentierte Bibliographie der Reiseliteratur des 18. Jahrhunderts. 2 Vol. Eutin 2006. ISBN 3-9810674-2-8
* Levantine Heritage site. Includes many oral and scholarly histories, and genealogies for some Levantine Turkish families.
* Philip Mansel, *Levant: Splendour and Catastrophe on the Mediterranean*, London, John Murray, 11 November 2010, hardback, 480 pages, ISBN 978-0-7195-6707-0, New Haven, Yale University Press, 24 May 2011, hardback, 470 pages, ISBN 978-0-300-17264-5
Chryses sa snaží vykúpiť svoju dcéru Chryseidu od Agamemnóna, červenofigúrový volutový kratér, cca 360-350 pred Kr. objavený v Tarante
**Chryses** alebo **Chrysés** alebo **Chrýsés** (starogr. *Χρύσης* – *Chryses*/iné prepisy: *Chrysés/Chrýsés*, lat. *Chryses*) je v gréckej mytológii kňaz boha Apolóna z mesta Chrýsy v Mýsii.

Chryses je jednou z postáv Homérovho veľkolepého eposu Iliada. V Homérových veršoch sa achájsky hrdina Achilles zmocnil mesta Lyrnéssa, aby zaobstaral achájskemu vojsku pred Trójou jedlo a korisť, pri rozdeľovaní koristi sa zahľadel do krásnej zajatkyne Bríseovny, ktorú si následne odviedol a žil s ňou potom v jednom stane. Na začiatku desiateho roku trójskej vojny ich však osud rozdelil.

Achájci si po dobytí mýsijských Téb priniesli z výpravy ďalšiu bohatú korisť a medzi zajatcami bolo aj niekoľko dievčat. Hlavný veliteľ achájskych vojsk Agamemnón si z nich vybral najkrajšiu, Chrýzeovnu, dcéru Chrysa, kňaza boha Apolóna z mesta Chrýsy v Mýsii. Netrvalo však dlho a otec si po ňu prišiel s bohatým výkupným. Keď Agamemnón jeho ponuku odmietol a dokonca ho z tábora vyhnal, Chryses požiadal boha Apolóna, aby Achájcov potrestal.

Apolón jeho prianiu vyhovel a zoslal na Achájcov mor. Keďže Agamemnón nepodnikal nič, aby si Apolóna udobril, Achilles zvolal vojakov na snem, aby sa poradili, čo podniknú. Na sneme im potom veštec Kalchas poradil, že Apolónov trest odvrátia jedine tak, ak Agamemnón Chryseovi dcéru vráti a ospravedlní sa. Agamemnón nato slovne napadol Kalchata i Achillea, ktorý sa ho zastal a vyhlásil, že sa dievčaťa zriekne len ak mu Achilles za náhradu dá Bríseovnu. Achilles, aj keď s tým nesúhlasil, podriadil sa a Agamemnón Chrýzeovnu vrátil.

Referencie a bibliografia
-------------------------

1. ↑  Vojtech Zamarovský. *Bohovia a hrdinovia antických bájí*. Bratislava : Mladé letá, 1980. 66-048-80. S. 213.
2. 1 2  Homér, *Iliada*, 1,364-413.
3. 1 2 3 4  Vojtech Zamarovský. *Bohovia a hrdinovia antických bájí*. Bratislava : Mladé letá, 1980. 66-048-80. S. 94.
4. ↑  Hyginus, *Fabulae* 106.
5. ↑  Aleksander Krawczuk. *Trójska vojna*. Bratislava : Obzor, 1990. ISBN 80-215-0044-1. S. 62.
**Buena Vista Social Club** alebo v skratke **BVSC** je kubánska hudobná skupina, ktorá svoj názov odvodila od názvu hudobného klubu v Havane na Kube. 

Hudobný klub *Buena Vista Social Club* dosahoval vrchol svojej slávy klub v 40-tych rokoch 20-teho storočia. Neskôr, v roku 1999 sa tento názov preslávil ako názov amerického hudobného projektu Rya Coodera a filmu nemeckého režiséra Wima Wendersa, ktorí zostavili hudobnú formáciu Buena Vista Social Club z bývalých klubových hudobníkov a natočili rovnomenný hudobný film. Film Buena Vista Social Club, album piesní z tohoto filmu, ale aj samotná hudobná formácia sa stali legendou žánru kubánskeho latino jazzu.

Skupina Buena Vista Social Club
-------------------------------

Skupina Buena Vista Social Club je voľné zoskupenie slávnych kubánskych hudobníkov, ktorí sa preslávili buď ako samostatní interpreti, alebo ako lídri rôznych kubánskych skupín. Mimokubánska scéna ich však prakticky objavila až natočením filmu, vďaka albumu a následný koncertom. Okolo pôvodnej skupiny sa neskôr vytvoril širší tím hudobníkov, ktorí sa taktiež označujú ako členovia BVSC.

### Členovia pôvodnej formácie

* Ibrahim Ferrer
* Compay Segundo
* Eliades Ochoa
* Omara Portuondo
* Robo González
* Manuel "Guajiro" Mirabal
* Pío Leyva
* Amadito Valdés
* Manuel "Puntillita" Licea
* Orlando "Cachaito" López
* Juan de Marcos González
* Barbarito Torres
* Joachim Cooder
* Nick Gold

Externé odkazy
--------------

* Biografia od World Circuit Records
Súradnice: 51°10′53″S 14°25′27″V﻿ / ﻿51,18139°S 14,42417°V﻿ / 51.18139; 14.42417

**Budyšín** (nem. Bautzen, horn. srb. *Budyšin*) je mesto v nemeckej spolkovej krajine Sasko, neformálna metropola Hornej Lužice. K lužickej menšine sa dnes hlási asi 5-10% obyvateľov mesta, ktoré je sídlom mnohých významných lužickosrbských inštitúcií. V historickom centre sa nachádzajú hodnotné pamiatky (hrad a časť hradieb, kostoly, najmä zaujímavosť, tzv. simultaneum - konkatedrála sv. Petra, ktorú využíva katolícka i evanjelická cirkev).

Dejiny
------

Územie Budyšínska bolo záujmovou oblasťou českých panovníkov od 11. storočia. V roku 1075 ho získal Vratislav II. Spravované bolo z Budyšína menovaným kráľovským správcom. Ten sa často menil tak, ako vlastníctvo celého územia, striedavo pod českou či nemeckou správou. 

Na tunajšom kráľovskom hrade bol v rokoch 1232 až 1237 kastelánom Jindřich z rodu Ronovcov. Počas týchto rokov získal spoločne so svojím bratom Častolovom rad statkov v susednom Žitavsku, ktoré bolo pod správou Přemyslovcov.

V povojnovom období boli vo väzeniach na území mesta väznení politickí väzni, v rokoch 1945-1950 tu svoje väzov väznila aj sovietska tajná služba NKVD. 

V roku 2005 malo 42 189 obyvateľov, s výraznou tendenciou k poklesu obyvateľov (najmä po páde komunistického režimu v NDR).

Geografia
---------

Budyšín leží na rieke Spréva uprostred historického územia Hornej Lužice. Najbližšími veľkými mestami sú Drážďany (približne 50 kilometrov na západ), Cottbus (približne 60 kilometrov na sever) a Görlitz (približne 40 kilometrov na východ).

Rozloha mesta je 66,63 km ², hustota osídlenia na území mesta je 635 obyvateľov na km².

Partnerské mestá
----------------

* France  Dreux, Francúzsko, 1992
* Nemecko  Heidelberg, Nemecko, 1991
* Česko  Jablonec nad Nisou, Česko, 1993
* Poľsko  Jelenia Góra, Poľsko, 1993
* Nemecko  Worms, Nemecko, 1990

Referencie
----------

1. ↑   *Bezděz – sborník Českolipska*. Česká Lípa : Vlastivědný spolek Českolipsko, 2007. ISBN 80-901955-2-0. Kapitola Ronovci, s. 8.

* *Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Budyšín na českej Wikipédii.*

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Budyšín**

Externé odkazy
--------------

* Oficiálna stránka
Kozmické lode Voschod 1 a Voschod 2
**Program Voschod** bol sovietsky vesmírny program letov trojmiestnych kozmických lodí Voschod, určených na lety po obežnej dráhe Zeme. V roku 1964 vystriedal kozmický program Vostok. Hlavným konštruktérom programu bol Sergej Koroľov a cieľom bolo vytvorenie lode schopnej niesť viacčlennú posádku. V rámci programu sa uskutočnili dva pilotované lety a tiež prvý výstup do otvoreného vesmíru. Na program Voschod nadviazal program Sojuz.

Loď
---

*Bližšie informácie v hlavnom článku: Voschod (kozmická loď)*
Oproti lodi Vostok bola kabína lode Voschod výrazne modifikovaná. Kozmonauti už pristávali priamo v návratovej kapsuli. Vďaka tomu bolo možné z kapsuly odstrániť rozmerné katapultovacie kreslo a nahradiť ho ľahkými anatomickými sedačkami. Kozmická loď Voschod 2 bola vybavená nafukovacou prechodovou komorou s hmotnosťou 250 kg, priemerom 700 mm a výškou 770 mm v zloženom stave.

Pretože sa Voschod oproti Vostoku pohyboval na vyšších dráhach a v prípade poruchy brzdného systému nebolo možné spoliehať sa na samovoľné zbrzdenie v dôsledku trenia kabíny o vrchné vrstvy atmosféry, bola loď doplnená záložným brzdiacim motorom na tuhé pohonné látky. Ďalšie rozdiely spočívali v doplnení rakiet pre mäkké pristátie, ktoré sa zapaľovali vo výške 1 m nad zemou. Ďalej bola v rozšírená kapacita systému regenerujúceho atmosféru vo vnútri lode a zvýšenie prietoku klimatizačného systému z 60 l/min na 150 l/min.

Lety kozmických lodí Voschod
----------------------------

Voschod 1
Loď štartovala 12. októbra 1964, kozmonauti Vladimir Michajlovič Komarov – veliteľ letu, Konstantin Petrovič Feoktistov a Boris Borisovič Jegorov. Zem obleteli 16 krát, let trval 24 hodín 17 minút.

Voschod 2
Loď štartovala 18. marca 1965, kozmonauti Pavel Ivanovič Beľajev veliteľ letu, a Alexej Archipovič Leonov. Zem obleteli 18 krát, let trval 26 hodín 2 minúty.

Iné projekty
------------


|  |  |
| --- | --- |
| Portal | Kozmonautický portál |

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Program Voschod**

  


| * z
* d
* u
Program Voschod |
| --- |
| Bez posádky | 
* Kozmos 47
* Kozmos 57
* Kozmos 110

 | Voschod 1 a 2 |
| S posádkou | 
* Voschod 1
* Voschod 2

 |
| Zrušené | 
* Voschod 3
* Voschod 4
* Voschod 5
* Voschod 6

 |

| * z
* d
* u
Sovietske a ruské vládne pilotované vesmírne programy |
| --- |
| Súčasné | Sojuz · ISS (spoločný) |  |
| Vo vývoji | Oriol |
| Ukončené | Vostok · Voschod · Saľut · Sojuz-Apollo (spoločný) · Mir |
| Zrušené | Zond (mesačný Sojuz) · Raketa N-1 · Spiral · Almaz (začlenený do programu Saľut) · *Buran* · Kliper |
Zapečená brokolica
**Gratinovanie** je druh tepelnej úpravy pokrmov používané v každej národnej gastronómii v Európe. Jeho technologický postup spočíva v rýchlom zapečení pripravenej porcie preliatej rôznymi druhmi omáčok, syrom, smotanou a vajcami tak, že nastane zmena hustoty z tekutej na tuhú. Povrch má byť zlatožltý, nie pripálený. Gratinovaná porcia v zapekacej nádobe, čo môže byť timbál, miska, tanier, sa podáva priamo na stôl ešte teplá. Táto úprava sa odporúča vykonať v rozohriatej piecke. Na gratinovanie používame už raz tepelne upravované jedlá, napr. mäso, zemiaky, cestoviny, pretože technologický postup gratinovania má byť zameraný na konečné dotvorenie a nie na základnú tepelnú úpravu. Výnimku tvoria mäkkýše a jemné rybacie mäso.

Gratinovať sa môžu teplé predjedlá, polievky, medzichody, hlavné chody a teplé múčniky. Gratinovacia nádobka sa podáva tak, že sa kladie na *klubový tanier*, ktorý je súčasťou *couvertu*. Príbor sa použije taký, ktorý je v súlade s daným chodom v menu.

Príklady gratinovaných jedál
----------------------------

* Poľovnícke volské oká
* Zapekaný syr
* Gratinované vajcia s bešamelovou omáčkou
* Cibuľová polievka

Zdroj
-----

* Auguste Escoffier: Ma cuisine, anglický preklad, ISBN 0-600-32442-7
* Veronika Vicenová: Poznáte francúzsku kuchyňu?, slovensky, Vydavateľstvo Osveta, 1982, 2.vydanie
**Ubertino z Casale** (\* 1259, Casale Monferrato – † okolo 1330) bol taliansky františkánsky mních, patriaci k tzv. spirituálom.

Životopis
---------

Do rehole vstúpil v roku 1273 v janovskej provincii, odkiaľ bol vyslaný na štúdiá do Paríža, kde pobudol deväť rokov. V roku 1285 navštívil Rím, odtiaľ pokračoval do Greccia, kde sa stretol s blahoslaveným Jánom z Parmy - zakladateľom spirituálov (alebo tzv. bratstva nasledovníkov slobodného ducha). V roku 1287 sa usadil vo Florencii v Toskánsku v spoločnosti Petra Olivi, kde sa stal lídrom spirituálov.

Spirituáli z Toskánska žiadali vo svojich kázňach návrat františkánov k absolútnej chudobe a boli aj odporcami voči vtedajšej moci, za čo si vyslúžili obvinenie z kacírstva. Pápež Benedikt XI. Ubertina preložil (lepšie povedané poslal do vyhnanstva) do Perugie, kde napísal svoje najznámejšie dielo *Arbor vitae crucifixae Jesu Christi* - *Strom života ukrižovaného Ježiša Krista*. Táto práca je zbierkou alegorických, teologických a politických teórií, kde je tvrdo kritizovaná cirkev, pápežský úrad a aj františkánsky rád pre jeho nedodržiavanie ideálu chudoby.

V roku 1307 sa stal kaplánom kardinála Orsiniho. V roku 1312 bol pozvaný do Avignonu na dišputu o františkánskej chudobe. V roku 1317 bol pápežom Jánom XXII. donútený vstúpiť do benediktínskeho opátstva v Gembloux v Belgicku. Do Avignonu sa vrátil v roku 1322 na dišputu o Kristovej chudobe. V roku 1325 bol obvinený z kacírstva a keďže kardinál Orsini ho už prestal chrániť, musel z Avignonu odísť.

Pridal sa pravdepodobne k Ľudovítovi Bavorskému. Od roku 1328, kedy bol naposledy videný v jeho spoločnosti v Ríme, o Ubertinovi nie je žiadna zmienka aj keď neoficiálne správy tvrdia, že bol zavraždený ľuďmi pápeža Jána XXII. okolo roku 1330.

Dielo
-----

* *Arbor Vitae Crucifixae Jesu Christi* (1305)
* *Responsio* (1310)
* *Rotulus* (1311)
* *Declaratio* (1311)
* *Sanctitati Apostolicae* (1311)
* *Super tribus sceleribus* (1311)

Fikcia
------

Ubertino vystupuje ako postava v románe Meno ruže z roku 1980 od Umberta Eca.

Externé odkazy
--------------

- životopis Ubertina z Casale

Autoritné údaje: * BnF: 12570093k
* GND: 118624954
* ISNI: 0000 0000 6120 6804
* LCCN: n83319273
* NK ČR: ola2002161391
* VIAF: 46878395
* WorldCat: lccn-n83319273
**Literárny noviny všeslovanské** je označenie slovanských novín, o ktorých vydávanie sa neúspešne pokúsil Frano Kurelac v 30-tych rokoch 19. stor..

Predohra
--------

Kurelac bývalý študent ev. lýcea v Bratislave a chorvátsky mladík a veľký stúpenec štúrovcov dobre ovládajal všetky slovanské jazyky a osvojil si aj učenie Jána Kollára o slovanskej vzájomnosti. Preto sa aj snažil novinárstvo postaviť do jej služieb. Kurelac, ktorý v Pešti bol v úzkych priateľských stykoch s uvedomelým Slovákom Alexandrom Vrchovským, chcel tu založiť Literárny noviny všeslovanské, napriek tomu, že si uvedomoval, že ide o veľmi rozsiahle podujatie, ktoré by si vyžadovalo podporu a spoluprácu mnohých vzdelaných Slovanov.

Podoba novín
------------

Kurelac predložil Alexanderovi Vrchovskému náčrt svojich nádejných novín, ako aj ich zameranie: 
1. Spis tento musel by mať charakter novín a nie časopisu.   

2. V každom nárečí, bez ohľadu na úzkosť, alebo širokosť kmeňovú (kmeň tu Kurelac používal miesto pomenovania národ), bolo by potrebné písať.   

3. Iba hlavní spisovatelia by mali právo vládnuť nad týmto spisom a svoje príspevky doň posielať.   

4. Čokoľvek prospechu literárneho Slovanstva môže poslúžiť, mohlo by tu mať miesto, hlavne však posudok, alebo kritika, mluvospit ( jazykoveda) a dejepis…   

Kurelac sa na tomto istom mieste zmieňuje aj o nádejných dopisovateľoch a podporovateľoch novín všeslovanských, medzi ktorými by podľa neho, nemali chýbať predstavitelia poľských emigrantov vo Francúzsku (Mickiewicz) , z Bruselu (Lelevel). Z Rusov by tu mali byť významní učenci (Koppen, Pogodin, Gnědič, Venelin, Jazygov) , pričom počíta aj s osobnosťami slovenskými, českými a chorvátskymi. Tvrdí, že J. Kollár mu už dávnejšie sľúbil pomoc pri tomto medzinárodnom podujatí. 

Ako vidieť v Literárnych novinách všeslovanských chcel Kurelac uverejňovať príspevky vo všetkých slovanských jazykoch. Ich ťažiskom mali byť úvahy o slovanskej vzájomnosti, historické, jazykovedné články i recenzie a kritiky odbornej i umeleckej literatúry. 

Nevieme, prečo sa tento Kurelacov návrh nestretol medzi slovenskými národovcami s väčším ohlasom, ako ani to, že Kurelac nepodal na nadriadený úrad žiadosť o vydávanie spomínaných novín. Podľa všetkého aj tento návrh zapadol, pretože zmienky o jeho ďalších osudoch sa v súdobej korešpondencii nenachádzajú.
**Fermiovo-Diracovo rozdelenie** alebo **Fermiho-Diracova štatistika** je štatistické rozdelenie opisujúce systémy zložené z fermiónov, teda častíc s antisymetrickou vlnovou funkciou a 1/2 spinom. Pre tieto častice platí Pauliho vylučovací princíp, čo sa prejavuje obmedzením rozdeľovacej funkcie u nízkych energií (v jednom stave môže byť najviac jeden fermión)

Rozdelenie zaviedol Enrico Fermi a Paul Dirac roku 1926.

Rozdeľovacia funkcia
--------------------

Rozdeľovacia funkcia *f*FD(*E*) určuje stredný počet častíc v stave s energiou *E*:

{\displaystyle f\_{FD}(E)={\frac {1}{e^{\frac {E-\mu }{k\_{B}T}}+1}}}
kde:

*E* je energia
*kB* je Boltzmannova konštanta
*T* je termodynamická teplota
μ je chemický potenciál (v tomto prípade často nazývaný - Fermiho energia a je značený {\displaystyle E\_{F}\ })

Literatúra
----------

* Z. Horák, F. Krupka, *Fyzika*, 3. vydání. SNTL / Alfa, Praha 1981
* J. Kvasnica: *Statistická fyzika*. Academia, Praha, 1983, 1998

Pozri aj
--------

* Boseho-Einsteinove rozdelenie (Boseho-Einsteinova štatistika)

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Fermiho-Diracovo rozdelenie**
**Husľový koncert D-dur, Op. 35** je dielo ruského skladateľa Piotra Iljiča Čajkovského. 

Čajkovskij (vpravo) s huslistom Josifom Kotekom
Skladateľ koncert skomponoval na jar roku 1878 v švajčiarskom Clarens, ležiacom na brehu Ženevského jazera. V tejto prírodnej idyle sa skladateľ spamätával z depresií a pokusu o samovraždu spojeného s nevydareným manželstvom s Antoninou Ivanovnou Miľjukovovou. Počas tohto pobytu ho navštívil jeho bývalý žiak z moskovského konzervatória, huslista Josif Kotek. Žiak, pre ktorého mal Čajkovskij slabosť sa stal silným impulzom pre skomponovanie husľového koncertu. Skladateľ bol s dielom hotový v priebehu mesiaca, pričom stihol skomponovať i novú verziu druhej vety, ktorou nahradil pôvodnú, ktorú považovali Kotek i Čajkovského brat Modest za slabšiu. Keďže Kotek nemal také renomé, aby mohol nové dielo hrať na premiére, Čajkovskij dedikoval dielo Leopoldovi Auerovi. Ten po zhliadnutí partu však náročný koncert označil za nehrateľný a odmietol ho naštudovať. Premiéru koncertu tak nakoniec odohral huslista Adolf Brodsky s dirigentom Hansom Richterom v roku 1881 vo Viedni. Koncert si však nezískal náležitú pozornosť a presadil sa až po prevedení v Londýne. O jeho popularitu sa významným spôsobom zaslúžil huslista českého pôvodu Karel Halíř. 

Koncert má tri vety:

1. *Allegro moderato*
2. *Canzonetta. Andante*
3. *Finale. Allegro vivacissimo*

Typická dĺžka skladby je približne 34 minút. 

Dielo je nápadité, plné spontánnosti a vitality už od prvých taktov. Tie prináša orchester so svojou predohrou, ktorej melódia sa podobne ako v Čajkovského prvom klavírnom koncerte, v priebehu skladby už neopakuje. Potom s veľkým entuziazmom nastupujú sólové husle s hlavnou témou. Po druhej téme, označenej Molto espresivo, sa vracia hlavná téma v plnokrvnom znení orchestra. Nasleduje prevedenie, na ktoré naväzuje efektná kadencia. Tá končí dlhým trilkom, do ktorého jemne vstupuje orchester s reprízou hlavnej témy, ktorú hrá flauta. Už po pár taktoch sa k téme pridávajú husle. Po repríze je veta zakončená kódou. Druhá veta je známa Canzonetta v 3/4 takte. V kontraste s prvou vetou je typicky rusky zádumčivá až elegická. Canzonetta prechádza plynule do poslednej vety. Tou je iskrivé rondo, v ktorom sa sólista musí popasovať so strhujúcim tempom. Kóda na konci vety završuje celú skladbu. 

Čajkovského husľový koncert je vďaka melodickej bohatosti a výborne zvládnutému orchestrálnemu i husľovému partu reprezentatívnym dielom celého husľového repertoáru. Je to nepochybne virtuózny kus, ktorý je výzvou pre každého sólistu.
**Oceánsky pohár národov 1973** bol vôbec prvým futbalovým turnajom v celej Oceánii. Turnaj sa konal na Novom Zélande v 

dňoch od 17. februára do 24. februára 1973. Všetky zápasy sa hrali na štadióne Newmarket Park v Aucklande a turnaja sa zúčastnilo päť tímov: Nový Zéland, Nová Kaledónia, Tahiti, Nové Hebridy (teraz známe ako Vanuatu) a Fidži.

V tom čase sa Oceánska futbalová konfederácia nepovažovala za úplnú konfederáciu FIFA a ako taká umožňovala vstup národným tímom, ktoré nie sú členmi FIFA.

Tímy hrali medzi sebou systémom každý s každým a prvé dva tímy (Nový Zéland a Tahiti) hrali vo finále, zatiaľ čo tímy na treťom a štvrtom mieste (Nová Kaledónia a Nové Hebridy) hrali zápas o tretie miesto.

Víťazom turnaja sa stal Nový Zéland, ktorý vyhral vo finále 2:0.

Prvé kolo
---------

| Por. | Tím | Z | V | R | P | Skóre | +/- | Body | Kvalifikácia |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1. | Nový Zéland Nový Zéland | 4 | 3 | 1 | 0 | 11:4 | +7 | **7** | Finále |
| 2. | Francúzsko Tahiti | 4 | 3 | 1 | 0 | 8:2 | +6 | **7** |
| 3. | Francúzsko Nová Kaledónia | 4 | 2 | 0 | 2 | 8:5 | +4 | **4** | Zápas o tretie miesto |
| 4. | Vanuatu Nové Hebridy | 4 | 1 | 0 | 3 | 4:9 | -5 | **2** |
| 5. | Fidži Fidži | 4 | 0 | 0 | 4 | 2:13 | -11 | **0** |  |

### Zápas o tretie miesto

|  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 24. február 1973 | **Francúzsko Nová Kaledónia** | **2 : 1** | Vanuatu Nové Hebridy |  |

|  |
| --- |
|  |  |  |  |  |
|  |  |  |
|  |  |  |
|  |  |  |
|  |  |  |

### Finále

|  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 24. február 1973 | **Nový Zéland Nový Zéland** | **2 : 0** | Francúzsko Tahiti |  |

|  |
| --- |
|  |  |  |  |  |
|  |  |  |
|  |  |  |
|  |  |  |
|  |  |  |

Externé odkazy
--------------

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku 1973 Oceania Cup na anglickej Wikipédii.*

| * z
* d
* u
Oceánsky pohár národov |
| --- |
| Majstrovstvá | 
* Nový Zéland 1973
* Nová Kaledónia 1980
* 1996
* Austrália 1998
* Tahiti 2000
* Nový Zéland 2002
* Austrália 2004
* 2008
* Šalamúnové ostrovy 2012
* Papua-Nová Guinea 2016
* Nový Zéland 2020

 |
**Ferenc** (**František**) **Sidó** (\* 18. apríl 1923, Pata – † 6. február 1998, Budapešť) bol maďarský stolnotenisový reprezentant pochádzajúci zo Slovenska.

Kariéra
-------

Svoju kariéru začal Ferenc Sidó v Bratislave. V rokoch 1937 a 1938 vyhral dorastenecké majstrovstvá Slovenska v stolnom tenise, no už v roku 1938 sa presťahoval do Budapešti. V roku 1940 sa pripojil k maďarskému národnému tímu a vystriedal viacero športových tímov. Na medzinárodnom poli sa prvýkrát prejavil v roku 1947, keď porazil Američana Sola Schiffa. V rokoch 1948 a 1949 sa stal majstrom sveta v zápasoch zmiešaných dvojíc a v roku 1950 vyhral majstrovstvá sveta v štvorhre. V priebehu rokov 1947 až 1961 získal na svetových šampionátoch celkovo 26 medailí (z nich 9 zlatých) v rôznych disciplínach.

Po skončení aktívnej športovej kariéry sa stal trénerom maďarského stolnotenisového národného tímu. Jeho zverenci dokázali následne získať viacero medailí na svetových šampionátoch.

V jeho rodnej dedine Pate sa na jeho počesť každoročne koná stolnotenisový turnaj - Memoriál Ferenca Sidóa.

Referencie
----------

1. 1 2  KLOBUČNÍK, Miroslav. *Z dejín obce Pata*. 1. vyd. Pata : Obecný úrad Pata, 2008. 191 s. ISBN 978-80-969826-5-3. S. 174.
2. ↑   *Sido Ferenc: video, ranking* [online]. tabletennis.guide, [cit. 2019-10-24]. Dostupné online.

Autoritné údaje: * ISNI: 0000 0000 7967 7436
* PIM: PIM69828
* VIAF: 121526934
Poloha ostrova Vágar
**Vágar** (dán.: *Vågø*) je tretí najväčší ostrov Faerských ostrovov.

Geografia
---------

Leží na západ od najväčšieho a najľudnatejšieho ostrova Streymoy a na východ od malého ostrova Mykines. Má rozlohu 175,4 km² a 2 949 obyvateľov. Tvar ostrova je odlišný, podobá sa psej hlave. Sørvágsfjørður sú ústa a Fjallavatn je oko. V roku 2002 bol dokončený 4 km dlhý tunel, spojujúci ostrovy Streymoy a Vágar. Na ostrove je 41 vrchov, z toho najväčší Árnafjall, meria 722 m.

### Najväčšie mesta

* Miðvágur 1 032 obyvateľov
* Sørvágur 966 obyvateľov
* Sandavágur 744 obyvateľov

Na ostrove sú ešte tri obývané osady Bøur, Gásadalur a Vatnsoyrar.

### Jazerá

Sørvágsvatn
2,7 % ostrova tvorí voda, z toho najviac jazerá Sørvágsvatn a Fjallavatn.

Sørvágsvatn alebo Leitisvatn je najväčšie jazero na Faerských ostrovoch. Leží v južnej časti ostrova. Rozlohu má 3,43 km². Z jazera odteká do Atlantického oceánu vodopád Bøsdalafossur. Na východ od jazera sú 146 metrov vysoké skaly Trælanípa. Na jazere sú dobré podmienky pre chytanie rýb.

Fjallavatn je druhé najväčšie jazero na Faerských ostrovoch hneď po jazere Sørvágsvatn. Leží v severnej časti ostrova. Rozlohu má 1,02 km². Na jazere sú dobré podmienky pre chytanie rýb.

Letisko Vágar

Letisko Vágar
-------------

Letisko Vágar (IATA: FAE, ICAO: EKVG) je jediné letisko na Faerských ostrovoch. Leží asi 1,5 km západne od mesta Sørvágur a menej než 1 km východne od jazera Sørvágsvatn. Bolo postavené Britmi v období 2. svetovej vojny. Z letiska, aerolinkami Atlantic Airways, do Kodane aerolinkami FaroeJet a do Reykjavíku aerolinkami Air Iceland je možné sa dostať do Kodani, Reykjavíku, Londýna, Stavangeru, Aberdeenu, Aalborgu, Billundu, Osla, Newcastle a na Shetlandy. Dráha je asfaltová, dĺžka dráhy je 1 250 m.

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Vágar**

| * z
* d
* u
Faerské ostrovy |
| --- |
| Borðoy ·  Eysturoy ·  Fugloy ·  Hestur ·  Kalsoy ·  Koltur ·  Kunoy ·  Lítla Dímun ·  Mykines ·  Nólsoy ·  Sandoy ·  Skúvoy ·  Stóra Dímun ·  Streymoy ·  Suðuroy ·  Svínoy ·  Vágar ·  Viðoy | Vlajka Faerských ostrovov |
V Čiernovážskej doline
**Čiernovážska dolina** je najdlhšia dolina na Liptove. Vo východnej časti je súčasťou okresu Poprad, na dlhšom západnom úseku je súčasťou okresu Liptovský Mikuláš. Meria vyše 30 km.

Dolinu vytvorila rieka Čierny Váh, v hornej časti prebieha smerom JJV - SSZ, od osady Vikartovský mlyn JV - SZ. Približne od horárne Biely potok už pokračuje východo-západným smerom a zároveň oddeľuje geomorfologické celky Nízke Tatry na juhu a Kozie chrbty na severe. Začína pod hlavným hrebeňom Nízkych Tatier (podcelok Kráľovohoľské Tatry) a do Liptovskej kotliny ústi nad obcou Kráľova Lehota.

Dolina je zo západu prístupná autom po osadu Čierny Váh, z východu od Šuňavy do obce Liptovská Teplička. V úseku Čierny Váh - horáreň Biely potok je prejazd zakázaný. V doline leží jediná obec, Liptovská Teplička a dve lesnícke osady, Svarín a spomenutý Čierny Váh. Je to dolina s miernym stúpaním, prechádza ňou cyklotrasa. Dolina je zároveň severnou hranicou územia NAPANT-u.

Do hlavnej doliny, ktorá v strednej a dolnej časti vedie rovnobežne s nízkotatranským hrebeňom, ústia viaceré bočné doliny: Veľký Brunov, Ždiarska dolina, Benkovo, Murná dolina, Ipoltica, Muránsko, Vyšný Chmelinec, Nižný Chmelinec, Svarínska dolina. Je prevažne husto zalesnená a široká, na dolnom toku otvorená a porastená lúkami.

Galéria
-------

* V doline
* Dolina nad Svarínom
* Čierny Váh v dolnej časti doliny
* Ústie do Liptovskej kotliny

Externé odkazy
--------------

* Poloha na turistickej mape

Súradnice: 49°00′44″S 19°52′59″V﻿ / ﻿49,012217°S 19,883067°V﻿ / 49.012217; 19.883067

| * z
* d
* u
Doliny Nízkych Tatier |
| --- |
| Ďumbierske Tatry | 
* Bukovská dolina
* Bystrá dolina (Ďumbierske Tatry)
* Čierna dolina
* Demänovská dolina
* Iľanovská dolina
* Jánska dolina
* Jasenianska dolina
* Kľačianska dolina
* Komornická dolina
* Kráľovská dolina
* Križská dolina
* Lomnistá dolina
* Ludárova dolina
* Ludrovská dolina
* Lúžňanská dolina
* Ľubeľská dolina
* Ľupčianska dolina
* Mlynná dolina
* Mošnica
* Pošova Mlynná
* Sliačska dolina
* Sopotnická dolina
* Stanišovská dolina
* Starobocianska dolina
* Suchá
* Svidovská dolina
* Štiavnica
* Uhliarska dolina
* Vajskovská dolina
* Zelenská Mlynná
* Zemianska dolina

 |
| Kráľovohoľské Tatry | 
* Bacúšska dolina
* Benkovo
* Beňušská dolina
* Bystrá dolina (Kráľovohoľské Tatry)
* Bystrá dolina (vetva Svarínskej doliny)
* Dikula
* Driečna dolina
* Hodruša
* Hošková
* Chorupnianska dolina
* Ipoltica
* Krivuľa
* Malužinská dolina
* Medvedia dolina
* Nižný Chmelinec
* Ráztoky
* Svarínska dolina
* Šumiacka dolina
* Torysa
* Veľká Beňušská dolina
* Vyšný Chmelinec
* Zadná dolina
* Zúbra
* Ždiarska dolina (Liptovská Teplička)
* Ždiarska dolina (Polomka)

 |
| Hraničné doliny | 
* Bocianska dolina
* Čiernovážska dolina
* Hiadeľská dolina
* Korytnická dolina
* Revúcka dolina

 |
Firma **Mayer & Co Beschläge GmbH** s medzinárodným zastúpením (vo svete známa pod názvom **MACO**) je výrobcom kovania pre okná a dvere. Sídlo firmy sa nachádza v rakúskom meste Salzburg. Firma zamestnáva cca 2 300 zamestnancov (stav: júl 2013) na celkovej prevádzkovej ploche 140 000 m².

História
--------

Firma bola založená komerčným poradcom Lorenzom Mayerom v Altenmarkt (1947). V roku 1952 presunula firma svoje sídlo do Salzburgu. Lorenz Mayer v roku 1971 zomiera, vedenie firmy preberá Dipl. Ing. Ernst Mayer. Od roku 1972 až do roku 1992 sa podnik po etapách rozrastá až na 25 400 m² a 590 zamestnancov. Výrobný podnik Trieben je otvorený od roku 1995, konečná výstavba prebehla v roku 2007.

Zastúpenia
----------

### Výrobné podniky

Kovanie MACO sa vyrába v Rakúsku v 3 rôznych výrobných prevádzkach:

* Salzburg
* Trieben
* Mauterndorf

Pre potreby ruského trhu MACO vyrába v ruskom meste Kaluga.

Približne 25 mil. okien ročne je vyrobených s použitím kovania MACO.

### Pobočky

Pobočky nájdete:

* Taliansko (pod názvom MAICO) v zastúpení aj pre trhy: Španielsko, Portugalsko a Grécko
* Anglicko
* Holandsko
* Nemecko
* Poľsko
* Rusko
* Čechy
* Slovensko
* Francúzsko
* Španielsko
* Rumunsko
* Ukrajina

Linky
-----

* maco.at - oficiálna stránka