recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Portálový žeriav s pojazdom, ktorý je možné použiť na rovnej a spevnenej ploche bez potreby vytvorenia špeciálnej dráhy
Železničný portálový žeriav
**Portálový žeriav** je typ žeriava, ktorého charakteristickou črtou je jeho portálová konštrukcia. Portál žeriava je tvorený tuhým priečnikom (alebo viacerými), ktorý je pevne spojený so stojinami. Pojazd žeriava je na spodku, t. j. žeriav sa pohybuje po úrovni zeme. Vyrábajú sa rôzne veľkosti, od dielenských a halových žeriavov po žeriavy pre presun veľkých bremien napríklad na železničných prekladiskách, v prístavoch a podobne.

Konštrukcia
-----------

Portálové žeriavy môžu byť vybavené pohyblivou mačkou, vtedy je konštrukcia mosta, pojazdu pre mačku a mačky podobná mostu mostového žeriava. Most žeriava môže presahovať na jednom, alebo oboch koncoch vzdialenosť stojín, čo zväčšuje jeho manipulačný priestor. Iné typy portálových žeriavov majú na moste nainštalované otočné zdvíhacie zariadenie, väčšinou aj s kabínou pre obsluhu. 

Pojazd môže byť koľajový, vtedy je potrebné vytvoriť pojazdovú dráhu z koľajníc. Toto sa s výhodou používa na železničných prekladiskách resp. takýto pojazd majú žeriavy určené pre ťažké bremená. Menšie žeriavy môžu byť vybavené kolesami s pneumatikami, toto riešenie im dáva väčšie manipulačné možnosti, je však potrebné vytvoriť vodorovnú a pevnú podlahu v manipulačnom priestore žeriava.

Špeciálne typy žeriavov
-----------------------

Ak je portálový žeriav určený na špecifické práce, väčšinou sa do jeho názvu pridá aj označenie tohoto účelu. Príkladom je portálový kontajnerový žeriav, ktorý je určený špecificky pre prácu na kontajnerových prekladiskách. Tieto žeriavy patria medzi najväčšie na svete. 

Poloportálový žeriav

Poloportálový žeriav
--------------------

Poloportálový žeriav má stojinu len na jednej strane. Most sa na druhej strane pohybuje po dráhe vytvorenej vo výške mosta, tak ako je to typické pre mostové žeriavy. Toto riešenie sa využíva, ak je vedľa manipulačného priestoru budova, alebo múr, na ktorom je možné vytvoriť pojazdovú dráhu.

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Portálový žeriav**

Zdroj
-----

* DVOŘÁK, Rudolf, a kol. *Stroje. Pre 3. ročník SPŠS.*. Bratislava : Nakladateľstvo Alfa, n.p. 1970. 312 s.

Pozri aj
--------

* mostový žeriav
O orgáne poručenskej správy pozri *poručenská rada (všeobecné právo).*
Sála Poručenskej rady OSN.
Mapa sveta v roku 1945. Poručenské územia tmavozelenou.
**Poručenská rada** (iné názvy: **Poručenský výbor**; angl. United Nations Trusteeship Council, franc. Le Conseil de tutelle des Nations unies), jeden zo základných orgánov Organizácie spojených národov, bola založená, aby zaistila správu poručenských území v najlepšom záujme miestnych obyvateľov a v záujme svetového mieru a bezbečnosti. 

Poručenské územia boli zväčša bývalé mandátne územia Spoločnosti národov, resp. územia odobraté štátom porazeným v druhej svetovej vojne. Všetky poručenské územia postupne dosiahli samosprávu alebo nezávislosť, či už ako samostatné štáty alebo pripojením sa k susediacim nezávislým krajinám. Posledné poručenské územie bolo Palau, bývalá súčasť Poručenského územia Tichomorské ostrovy, to sa stalo členským štátom OSN v decembri 1994.

Referencie
----------

1. ↑  Poručenská rada. In: *Pyramída*.
2. ↑

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Poručenská rada**

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku United Nations Trusteeship Council na anglickej Wikipédii.*
**D50 - D53: NUTRIČNÉ ANÉMIE** patria do III.kapitoly MKCH-10 - Choroby krvi a krvotvorných orgánov a daktoré poruchy imunitných mechanizmov (MKCH-10, D50 - D89)

**D50 - MÁLOKRVNOSŤ Z NEDOSTATKU ŽELEZA**

Zahŕňa: 

anémiu
sideropenickú
hypochrómnu
D50.0 - Anémia z nedostatku železa po strate krvi (zdĺhavá)

Posthemoragická anémia (chronická)
Nezahŕňa:
akútnu posthemoragickú málokrvnosť (D62)
vrodenú anémiu z fetálnej straty krvi (P61.3)
D50.1 - Sideropenická dysfágia

Kellyho-Patersonov syndróm
Plummerov-Vinsonov syndróm
D50.8 - Iné anémie z nedostatku železa
  
D50.9 - Bližšie neurčená anémia z nedostatku železa

**D51 - MÁLOKRVNOSŤ Z NEDOSTATKU VITAMÍNU B12**

Nezahŕňa nedostatok vitamínu B12 (E53.8).

D51.0 - Anémia z nedostatku vitamínu B12 zavinená nedostatkom vnútorného faktora

Anémia
Addisonova
Biermerova
perniciózna (vrodená)
Vrodený nedostatok vnútorného faktora
D51.1 - Málokrvnosť z nedostatku vitamínu B12 zavinená selektívnou malabsorpciou vitamínu B12 s proteinúriou

Imerslundov (-Gräsbeckov) syndróm
Megaloblastová dedičná anémia
D51.2 - Nedostatok transkobalamínu II
  
D51.3 - Iná anémia z nedostatku vitanímu B12 vo výžive

Vegánska anémia (prísnych vegetariánov)
D51.8 - Iné anémie z nedostatku vitamínu B12
  
D51.9 - Bližšie neurčená anémia z nedostatku vitamínu B12

**D52 - MÁLOKRVNOSŤ Z NEDOSTATKU KYSELINY LISTOVEJ**

D52.0 - Anémia z nedostatku kyseliny listovej v potrave

Nutričná megaloblastová anémia
D52.1 - Anémia z nedostatku kyseliny listovej vyvolaná liekmi

Podľa potreby doplnkový kód vonkajších príčin na identifikovanie lieku (XX. kapitola)
D52.8 - Iné anémie z nedostatku kyseliny listovej
  
D52.9 - Bližšie neurčená málokrvnosť z nedostatku kyseliny listovej

Anémia z nedostatku kyseliny listovej NS
**D53 - INÉ NUTRIČNÉ MÁLOKRVNOSTI**

Zahŕňa megaloblastovú anémiu neodpovedajúcu na liečenie vitamínom B12 alebo kyselinou listovou.

D53.0 - Anémia z nedostatku bielkovín

Anémia z nedostatku aminokyselín
Orotacidurická anémia
Nezahŕňa Leshov-Nyhanov syndróm (E79.1).
D53.1 - Iné megaloblastové anémie nezatriedené inde

Megaloblastová anémia NS
Nezahŕňa Di Guglielmovu chorobu (C94.0)
D53.2 - Skorbutová anémia

Nezahŕňa skorbut (E54)
D53.8 - Anémia (megaloblastová) spojená s nedostatkom iných bližšie určených látok v potrave

Málokrvnosť spojená s nedostatkom
medi
molybdénu
zinku
Nezahŕňa karenčné stavy bez zmienky o anémii, ako sú:
nedostatok medi (E61.0)
nedostatok molybdénu (E61.5)
nedostatok zinku (E60)
D53.9 - Bližšie neurčená nutričná anémia

Jednoduchá zdĺhavá málokrvnosť
Nezahŕňa málokrvnosť NS (D64.9)

Zdroj
-----

* Národné centrum zdravotníckych informácií
Samica (vľavo) a samec
**Pavúk vodný** alebo **vodnár striebristý** (lat. *Argyroneta aquatica*) je druh pavúka z čeľade Cybaeidae.

Vyskytuje sa v rybníkoch a stojatých vodách mierneho pásma Európy a Ázie. Hoci sa fyzicky nelíši od mnohých suchozemských druhov pavúkov, väčšinu života strávi pod vodou. Tu si medzi koreňmi alebo steblami vodných rastlín buduje ukotvenú hodvábnu striešku. Keď je strieška hotová, pavúk sa niekoľkokrát vynorí a vráti sa s bublinou vzduchu, ktorú ma zachytenú medzi zadnými nohami a bruškom. Bublinu vypustí pod strieškou, ktorá sa vyduje nahor a vytvorí dokonalý potápačský zvon naplnený vzduchom. Tam potom pavúk vyčkáva na svoju korisť pohybujúcu sa okolo. Z času na čas sa vynorí, aby doplnil zásobu vzduchu. Aj samica buduje potápačské zvony s uzavretými chovnými komôrkami pre vajíčka v hornej časti. Keď sa pavúčiky vyliahnu, prehryzú si cestu do hlavnej komory, kde zostávajú niekoľko týždňov, kým nevyrastú a neodvážia sa vystúpiť do rybníka. Väčšina z nich sa vyšplhá na breh, vypustí hodvábne vlákno a nechá sa vetrom unášať preč, hľadať inú vodnú plochu.

Iné projekty
------------

CommonsWikidruhy
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Pavúk vodný**
* Spolupracuj na Wikidruhoch Wikidruhy ponúkajú informácie na tému **Pavúk vodný**
**Pavol Walluch** (\* 14. október 1884, Banská Bystrica - † 14. november 1942, Slovensko) bol architekt, staviteľ.

Rodina
------

* otec Pavol Walluch
* matka Katarína rod. Polláková

Životopis
---------

Asi od roku 1910 pôsobil v Banskej Bystrici. Vo svojom ateliéri navrhoval obytné domy, kultúrne a iné verejné stavby najmä pre Banskú Bystricu a Brezno. Vo svojej tvorbe nadviazal na predvojnový racionalizmus. Z jeho banskobystrických stavieb vyniká Evanjelický dom realizovaný roku 1927 ako prístavba k historickému objektu z konca 18. storočia. Urbanisticky hodnotný je aj nájomný obytný dom na nábreží Hrona (koniec 20. rokov); vlastný rodinný dom s ateliérom na Rudlovskej ceste; vila Dr. Flittnera a i. Autor portálu s výkladom na renesančnom dome č. 13 na Dolnej ulici v Banskej Bystrici. Priatelil sa s maliarom → Júliusom Fuchém, sám príležitostne maľoval. Väčšinu jeho stavieb podľa jeho projektov realizovala Slovensko-česká účastnícka stavebná spoločnosť v Banskej Bystrici. Presbyter banskobystrickej evanjelickej a.v. cirkvi, súdny znalec.

Literatúra
----------

* Slovenský biografický slovník

Externé odkazy
--------------

* Regionálne osobnosti VKMK – zdroj, z ktorého pôvodne čerpal tento článok.
**Xenofón** (starogr. *Ξενοφῶν* – *Xenofón*) bol olympijský víťaz v pankratiu v 4. stor. pred Kr.

Xenofón, syn *Menefyla* z achájskeho Aigionu, zvíťazil v pankratiu pravdepodobne na 100. olympijských hrách v roku 380 pred Kr. Pankration sa v Olympii zaviedol na 33. hrách v roku 648 pred Kr. a jeho prvým víťazom bol Lygdamis zo Syrakúz. Pankration bol pästiarský zápas, pri ktorom boli dovolené všetky zápasnícke chmaty, údery päsťou, kopanie a vykrúcanie údov.

V druhom storočí navštívil Olympiu grécky cestovateľ a spisovateľ Pausanias, ktorý zaznamenal, že sochu Xenofóna umiestnili do olympijskej *Altidy*, do galérie najslávnejších olympionikov starovekého Grécka. Stála vedľa sochy Dikóna, rodáka z Kaulónie (mesto Kaulónia bola v roku 389 pred Kr. zničené syrakúzskym tyranom Dionysiom a jej obyvatelia sa presťahovali do Syrakúz), a jej autorom bol sochársky majster Olympos zo Sikyónu.

Referencie a bibliografia
-------------------------

1. 1 2  Pausanias, *Periégésis tés Hellados*, 6,3,13.
2. ↑  Vojtech Zamarovský. *Vzkriesenie Olympie*. Bratislava : Šport, 1986. 77-043-86. S. 114.
3. ↑  Vojtech Zamarovský. *Vzkriesenie Olympie*. Bratislava : Šport, 1986. 77-043-86. S. 250.
4. ↑  Pausanias. *Pausaniás, cesta po Řecku I.*. Praha : nakladatelství Svoboda, 1973. 25-039-73. S. 567 vysvětlivky.

Pozri aj
--------

* Zoznam olympijských víťazov staroveku
**Xenothemis** (starogr. *Ξενόθεμις* – *Xenothemis*) bol olympijský víťaz boxe v roku 144 pred Kr.

Xenothemis, syn Kleostrata z Milétu, bol na 159. olympijských hrách korunovaný olivovým vencom za víťazstvo v boxe. V Olympii sa v tejto disciplíne predviedol už ako dorastenec a okrem olympijskéko víťaztva v kategórii mužov si víťazné vence odniesol aj z ostatných panhelénskych hier a vyslúžil si tým titul *periodonikés*, t. j. víťaz všetkých celogéckych hier počas štvorročného obdobia nazývaného olympiádou. Počas olympiády sa hry konali v nasledujúcom poradí: olympijské, nemejské, isthmické, pýtické, nemejské a isthmické.

Olympijské víťazstvo Xenothema a ostatné uvedené informácie sú zaznamenané na šedom mramorovom podstavci (jeho nezachovanej sochy) objavenom v Miléte, uloženom v Britskom múzeu v Londýne.

Referencie a bibliografia
-------------------------

1. 1 2 3 4 5  Mark Golden. *Sport in the ancient world from A to Z*. London : Taylor & Francis, 2003. ISBN 0-203-49732-5. S. 178.
2. ↑  Christian August Karl Keil, *Schedae epigraphicae*, str. 5.
3. ↑  Lesley Adkins & Roy A. Adkins. *Starověké Řecko*. Praha : Slovart, 2011. ISBN 978-80-7391-580-3. S. 363.
4. ↑  Det Kongelige Danske Videnskabernes Selskab (København), *Det Kongelige Danske Videnskabernes Selskabs skrifter*, str. 36.

Pozri aj
--------

* Zoznam olympijských víťazov staroveku
**Xenombrotos** (starogr. *Ξενόμβροτος* – *Xenombrotos*) bol olympijský víťaz v jazdeckých pretekoch v 5. stor. pred Kr.

Xenombrotos z Kosu zvíťazil v jazdeckých pretekoch na 90. olympijských hrách v roku 420 pred Kr. V Olympii sa dostihy (kelés) ako súťažná disciplína divákom predstavili na 33. hrách v roku 648 pred Kr. Pretekári na hrách boli väčšinou námezdní, len zriedkavo súťažili majitelia koní osobne. Olympijský veniec si ale vždy odniesol len majiteľ koňa.

Staroveký grécky cestovateľ a spisovateľ Pausanias videl v olympijskej *Altide* Xenombrotovu sochu, ktorá bola dielom Filotima z Aiginy. Pausanias o tom uvádza: „*O chlapcovi sediacom na koni a mužovi stojacom vedľa koňa nápis hovorí, že je to Xenombrotos z meropského Kosu, vyhlásený za víťaza na koni.*"

Tri časti podstavca Xenobrotovej sochy objavili pri južnom krídle Diovho chrámu. Zvyšky nápisu ukazujú na 4. stor. pred Kr. naproti tomu sa jeho víťazstvo datuje do 5. stor. pred Kr. „*Meropský*" je starší názov ostrova Kos.

Referencie a bibliografia
-------------------------

1. 1 2  Séan A. Hemingway, *The Horse and Jockey from Artemision: A Bronze Equestrian Monument of the Hellenistic Period*, str.129.
2. 1 2  Pausanias, *Periégésis tés Hellados*, 6,14,12.
3. ↑  Pausanias. *Pausaniás, cesta po Řecku I.*. Praha : nakladatelství Svoboda, 1973. 66-602-22-8.6. S. 378.
4. ↑  Vojtech Zamarovský. *Vzkriesenie Olympie*. Bratislava : Šport, 1986. 77-043-86. S. 248.
5. ↑  Vojtech Zamarovský. *Vzkriesenie Olympie*. Bratislava : Šport, 1986. 77-043-86. S. 157 – 158.
6. ↑  Pausanias. *Pausaniás, cesta po Řecku I.*. Praha : nakladatelství Svoboda, 1973. 66-602-22-8.6. S. 572 vysvětlivky.

Pozri aj
--------

* Zoznam olympijských víťazov staroveku
**Xenokles** (starogr. *Ξενοκλῆς*) bol aténsky tragický básnik v 5. stor. pred Kr.

Xenokles, syn Karkina z atického dému *Thorikos*, bohatého stratéga a tragického básnika, bol činný v 5. stor. pred Kr. So svojimi bratmi (Xenotimom, meno jeho druhého brata nie je známe) vystupoval na divadelných hrách ako účinkujúci, či už ako tanečník alebo herec (schopnosti členov jeho rodiny často satirizoval Aristofanes). Xenokles neskôr (dospel v roku 422 pred Kr.) nasledoval príklad svojho otca a tiež písal tragédie, rovnako ako jeho syn Karkinos.

Xenokles v roku 415 pred Kr. v dramatickej súťaži na Dionýziách so svojou tetralógiou (dnes už stratenou), t. j. súborom štyroch hier, troch tragédii a satyrskou hrou (bola to tragikomická fraška so zborom Satyrov vedených Silénom, jej členovia mali konské telo, chvosty a stoporený falus ) porazil Euripidovu tetralógiu. 

Klaudios Ailianos nesúhlasil s rozhodnutím poroty: „*Počas 91. olympiády, v ktorej Exainetos z Akragantu vyhral beh na jedno stadion, súťažili spolu Xenokles a Euripides. Xenokles, nech to už bol ktokoľvek, získal víťazstvo týmito tragédiami, Oidipus, Lykaón, Bakchantky a satyrskou hrou Athamas. Euripides bol druhý s hrami Alexandros (Paris), Palamédes, Trójanky a so satyrskou hrou Sisyfos. Je smiešne, že Xenokles nebol porazený, keďže Euripidove tragédie boli lepšie. Dôvodom bolo buď to, že tí, ktorí hlasovali, boli ignoranti a nemali jasný úsudok, alebo boli skorumpovaní. Ale obe možnosti sú nečestné, nehodné Aténčanov.*"

V schólii k 792. riadku Aristofanovej hry *Mier* sú Xenokles a jeho bratia označení ako *μηχανοδίφαι* „*hľadači mechaniky*" (obľubujúci divadelné mechanické efekty).

Referencie a bibliografia
-------------------------

1. ↑  Herbert Jennings Rose. *A Handbook of Greek Literature*. Wauconda : Bolchazy-Carducci Publishers, 1996. ISBN 978-08-6516-321-8. S. 210.
2. ↑   *Biographischer Index der Antike*. Berlin : Walter de Gruyter, 2012. ISBN 978-31-1095-441-8. S. 1023.
3. 1 2  Barry Strauss. *Fathers and Sons in Athens*. London : Routledge, 2002. ISBN 978-11-3495-246-5. S. 75.
4. ↑  S. D. Lambert. *Rationes Centesimarum: Sales of Public Land in Lykourgan Athens*. Amsterdam : J. C. Gieben, 1997. ISBN 978-90-5063-157-0. S. 164.
5. ↑  David Harvey, ‎John Wilkins‎. *The Rivals of Aristophanes: Studies in Athenian Old Comedy*. London : Classical Press of Wales, 2002. ISBN 978-19-1058-959-5. S. 65-66.
6. ↑  Lesley Adkins & Roy A. Adkins. *Starověké Řecko*. Praha : Slovart, 2011. ISBN 978-80-7391-580-3. S. 276.
7. ↑  Carl Werner Müller. *Nachlese*. Berlin : Walter de Gruyter, 2009. ISBN 978-31-1020-128-4. S. 78.
8. ↑  Kovacs. *Euripidea*. Leiden : BRILL, 2018. ISBN 978-90-0432-937-9. S. 43.
9. ↑  Claudius Aelianus, *Varia Historia*, 2,8.
10. ↑  Matthew C. Farmer. *Tragedy on the Comic Stage*. Oxford : Oxford University Press, 2017. ISBN 978-01-9049-207-6. S. 28.
11. ↑  Ioanna Karamanou. *Euripides, "Alexandros": Introduction, Text and Commentary*. Berlin : Walter de Gruyter GmbH & Co KG, 2017. ISBN 978-31-1053-728-4. S. 132.
Nápis "Ješua` bar Jehosef "(Ježiš, syn Jozefov)
Betónová tabuľa zakrývajúca hrob
**Talpijotský hrob** je hrob vytesaný v skale, objavený v roku 1980 v štvrti Talpijot Mizrach, päť kilometrov južne od jeruzalemského Starého Mesta. Obsahoval desať osuárií (pohrebných schránok na kosti), šesť z nich označených nápismi, z ktorých jeden bol rozlúštený ako "Ježiš, Jozefov syn", hoci o správnosti tohto výkladu sa vedú spory. V hrobe sa našli rôzne ľudské pozostatky a rytiny. 

Talpijotský nález bol prvýkrát publikovaný v roku 1994 v "Katalógu židovských osuárií v zbierkach štátu Izrael" pod číslami 701-709, a prvýkrát sa o ňom diskutovalo v britských médiách v marci a apríli 1996. Neskôr v tom istom roku vyšiel o ňom článok v 29. zväzku Atiquot, časopisu Izraelského pamiatkového úradu. V roku 2007 nakrútil kanadský dokumentarista James Cameron a investigatívny novinár Simcha Jacobovici kontroverzný dokumentárny film *Stratený Ježišov hrob* a Jacobovici spolu s Jamesom Pellegrinom vydali knihu *Hrob Ježišovej rodiny*, kde nálezy predkladajú ako dôkaz, že v tomto hrobe bol pochovaný Ježiš Nazaretský a niektoré ďalšie postavy z Nového zákona. Toto tvrdenie však mnohí archeológovia a teológovia popierajú, rovnako ako jazykovedci a biblisti.

Referencie
----------

1. ↑  Jesus-Grab entschlüsselt?
2. ↑  Jesus 'Tomb' Controversy Reopened

Zdroj
-----

* *Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Talpijotský hrob na českej Wikipédii.*
Redakcia denníka v meste Lodž
**Gazeta Wyborcza** [gazeta vyborča] (po slovensky *Volebné noviny*) sú celopoľské noviny, druhý najpredávanejší poľský denník, ktorý vydáva mediálny koncern Agora S. A. (akciová spoločnosť). Gazeta Wyborcza je považovaná za jeden z najvplyvnejších a navýznamnejších tlačových orgánov v Poľsku.

História
--------

Noviny vznikli na základe dohôd pri okrúhlom stole na jar 1989 ako denník reprezentujúci opozíciu (Solidaritu) v období predvolebnej kampane (preto ten názov). Prvé osemstránkové číslo vyšlo 8. mája 1989 v náklade 150 tisíc výtlačkov. Pripravovalo ho 20 novinárov spojených so samizdatovým týždenníkom *Tygodnik Mazowsze* [mazovše]. Po roku a pol bol priemerný náklad 500 tisíc výtlačkov. V roku 2005 sa pohyboval okolo 450 tisíc a odhaduje sa, že noviny číta okolo 5,5 milióna ľudí. Od začiatku existencie je šéfredaktorom Adam Michnik. Redakčný tým má asi 780 novinárov po celej krajine a 5 korešpondentov v zahraničí. 

V septembri 1990 v dôsledku stále väčších rozdielov v bývalom tábore Solidarity odňal vtedajší predseda NSZZ „S" (Nezávislý samosprávny odborový zväz Solidarita) právo používať logo odborov a heslo *Niet slobody bez Solidarity* (*Nie ma wolności bez Solidarności*).

V roku 2003 obvinila Agora, vydavateľ Gazety Wyborczej, popredného filmového producenta
Lewa Rywina z pokusu vymámiť z Agory úplatok výmenou za zmenu takzvaného „mediálneho zákona". Zmena zákona mala Agore umožniť kúpiť Polsat, jednu z celopoľských televíznych staníc. Prípad známy ako Rywinova aféra viedol k zriadeniu sejmovej vyšetrovacej komisie, ktorej vyvrcholením bolo odsúdenie Lewa Rywina za napomáhanie pri úplatnej protekcii Agory.

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Gazeta Wyborcza**

Externé odkazy
--------------

* - denník
* - portál GW
**Gašpar Benický** (prídomok: „z Beníc a Mičinej"; \* Slovensko) bol kurucký diplomat, zeman.

Jeho otec Farkaš Benický, jeho matka Kristína rod. Dulová.

Životopis
---------

Príslušník príbovskej vetvy zemianskeho rodu Benických z Beníc a Mičinej (dobovo: Beniczky de Benicz et Micsinye). Roku 1707 – 1710 osobný tajomník vodcu stavovského protihabsburského povstania uhorskej šľachty Františka II. Rákocziho, po porážke povstania 1711 emigroval do Gdaňska. Od onódskeho snemu 1707 do marca 1710 si viedol denník, cenný prameň k dejinám povstania.

Literatúra
----------

1. 1 2  BENICKÝ, Gustáv. In:  *Biografický lexikón Slovenska*. Zväzok I A – B. Martin : Slovenská národná knižnica; Národný biografický ústav, 2002. 638 s. ISBN 80-89023-16-9. S. 357-358.

* BENICKÝ, Gustáv. In:  *Slovenský biografický slovník: od roku 833 do roku 1990*. Zväzok I A – D. Martin : Matica slovenská, 1986. 583 s. S. 213.

Externé odkazy
--------------

* Regionálne osobnosti VKMK – zdroj, z ktorého pôvodne čerpal tento článok.

Autoritné údaje: * PIM: PIM46243
**Poráčsky potok** je potok na dolnom Spiši, v juhovýchodnej časti okresu Spišská Nová Ves. Je to ľavostranný prítok Slovinského potoka, meria 11,4 km a je tokom VI. rádu. 

Preteká v severnej časti Volovských vrchoch, v podcelku Hnilecké vrchy, v časti Galmus. Pramení na severnom svahu Bukovca (1 126,7 m n. m.) v nadmorskej výške cca 1 010 m n. m.

Najprv tečie na severoseverovýchod, esovito sa stáča a priberá najprv ľavostranný prítok zo severovýchodného svahu Holého vrchu (1 015,7 m n. m.), následne pravostranný prítok prameniaci južne od Suchého vrchu (808,1 m n. m.). Potom tečie na krátkom úseku na sever, zľava priberá krátky prítok prameniaci južne od obce Poráč, postupne sa stáča k východu a z ľavej strany priberá ďalšie dva krátke prítoky vznikajúce na území obce. Ďalej už pokračuje prevažne východným smerom, preteká Poráčskou dolinou a oddeľuje krajinársky hodnotné útvary, bralnaté Červené skaly na severe a masív Slovinskej skaly na juhu. V doline priberá postupne viaceré prítoky, najprv pri rekreačnej osade Poráčska Dolina pravostranný prameniaci severne od kóty 981,6 m a krátky ľavostranný prerezávajúci sa cez Červené skaly, potom pravostranný prítok spod Slovinskej hory (909 m n. m.), nasleduje ľavostranný prítok prameniaci pod sedlom Nad Sejkovou (tiež sa prerezáva cez Červené skaly a neďaleko chaty Čierny bocian ústi v nadmorskej výške 494,7 m n. m. do Poráčskeho potoka). Ďalej ešte priberá pravostranný prítok vznikajúci na juhovýchodnom svahu Matisovca (877,4 m n. m.) a krátky prítok prameniaci severovýchodne od vrchu Hŕbok (628,4 m n. m.). Napokon preteká obcou Slovinky, kde zľava priberá posledný prítok, z južného svahu Bielej skaly (926 m n. m.) a na okraji obce sa v nadmorskej výške približne 430 m n. m. vlieva do Slovinského potoka.

Referencie
----------

1. ↑   *Názvy vodných tokov* [online]. Bratislava: Úrad geodézie, kartografie a katastra SR, [cit. 2023-02-21]. Dostupné online.
2. ↑  KOČICKÝ, Dušan; IVANIČ, Boris. *Geomorfologické členenie Slovenska* [online]. Bratislava: Štátny geologický ústav Dionýza Štúra, 2011, [cit. 2023-02-21]. Dostupné online.
3. ↑   *Mapový portál HIKING.SK* [online]. Denník N, [cit. 2023-02-21]. Dostupné online.

| * z
* d
* u
Vodné toky v povodí **Slovinského potoka** |
| --- |
| *Slovinský potok* → *Hornád* → *Slaná* → *Tisa* → *Dunaj* |
| Banský potok · Brôdok · Došťavná · Duch · Gelnický potok · Haladej · Jarček · Jozefka · Krompašský potok · Poráčsky potok · **Slovinský potok** · Svatíkov |
Sťažeň lode s rahnami.
**Rahno** je poväčšine vodorovný trám prichytený na lodný sťažeň plachetnice, ktorý slúži na zavesenie plachiet, ich udržanie v rozvinutom tvare a na prenos sily vetra z plachty ďalej na sťažeň.

Priečne rahnovie
----------------

Rahnová plachta na priečnom rahne. Pôvodným typom rahnovia na plachetniciach bolo priečne rahnovie. Plachta sa upevňuje svojím horným lemom na rahno, ktoré je orientované kolmo na pozdĺžnu os plavidla (smer plavby).

Je na ňom zavesená a napína sa smerom nadol. V silnom vetre sa podkasáva nahor alebo sa balí úplne smerom nahor k rahnu. Takáto plachta sa nazýva rahnová plachta.

Výhodou priečneho rahnovia je veľká plocha plachty, ktorú je možné na rahno zavesiť, ako aj efektívna plavba pri zadnom vetre, kedy je plachta orientovaná kolmo na smer vetra. Nevýhodou je, že priečne rahnovie nie je veľmi pohyblivé vo zvislej osi (okolo sťažňa) a tým prakticky neumožňuje plavbu na predobočný vietor alebo ostro proti vetru. Ďalšou nevýhodou, najmä na vysokosťažňových plachetniciach s priečnym rahnovím je, že posádka musí pri manipulácii s priečnym oplachtením vyliezť až k rahnu.

Historický vývoj rahnovia preto smeroval k usporiadaniu, ktoré umožňuje otáčať rahnovím okolo sťažňa do optimálnej polohy vzhľadom na smer vetra a želaný smer plavby.

Pozdĺžne rahnovie
-----------------

|  |  |
| --- | --- |
| Vratiplachta na vratirahne a vratipni. | Bermudská plachta na vratipni. |

Názvoslovie pozdĺžneho rahnovia sa odvodzuje od usporiadania nazývaného vratiplachta, ktoré je základným typom pozdĺžneho oplachtenia. To bol prvý typ oplachtenia, ktorý umožňoval ľahkú manipuláciu s plachtou okolo zvislej osi, plavbu ostro proti vetru a križovanie, t. j. plavbu proti vetru prekonávaním krátkych úsekov ostro proti vetru striedavo na pravoboku a na ľavoboku.

Priečne rahno sa skrátilo na polovicu a dostalo pozdĺžnu orientáciu rovnobežne so smerom plavby. Otočné upevnenie k sťažňu umožnilo vysunúť plachtu na ľubovolný bok lode podľa smeru vetra a ľahké vrátenie tohto usporiadania do pôvodnej polohy. Takéto rahno sa nazýva vratirahno. Keďže skrátením rahna na polovicu sa zmenšila aj plocha plachty, pridalo sa k spodnému lemu dlhé otočné rahno zvané vratipeň. Ten umožňuje jednak zväčšiť plochu plachty jej rozšírením v spodnej časti a tiež zabraňuje vydúvaniu plachty pod vplyvom vetra.

Bermudské oplachtenie sa úplne zbavilo vratirahna, čím sa celá konfigrácia oplachtenia značne zjednodušila. Ostáva len vratipeň na spodnom leme plachty, ktorý sa často označuje len ako „rahno".

Pozri aj
--------

* Oplachtenie
O rovnomennom regióne v USA pozri *Veľké kanadské jazerá (región).*
Veľké kanadské jazerá na satelitnej fotografii
**Veľké kanadské jazerá** je skupina piatich jazier ležiacich na hraniciach Kanady s USA. Je to najväčšia skupina sladkovodných jazier na zemeguli.

Veľké kanadské jazerá
---------------------

| Jazero | Anglicky | Nadmorskávýška (m) | Rozlohakm² | Maximálnahĺbka (m) | Objemkm³ |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Horné jazero | Lake Superior | 183 | 82 400 | 393 | 12 100 |
| Hurónske jazero | Lake Huron | 177 | 59 600 | 208 | 3 540 |
| Michiganské jazero | Lake Michigan | 177 | 58 000 | 281 | 4 918 |
| Erijské jazero | Lake Erie | 174 | 25 700 | 64 | 484 |
| Ontárijské jazero | Lake Ontario | 75 | 19 500 | 236 | 1 639 |

Najmenšie šieste Jazero svätej Kláry je tiež súčasťou tohto jazerného systému, ale nie je považované za jedno z Veľkých kanadských jazier. 

Veľké kanadské jazerá sú jasne viditeľné na satelitných snímkach Severnej Ameriky. Sú posiate asi 35 tisíc ostrovmi, vrátane ostrova Manitoulin na Hurónskom jazere, ktorý je najväčším vnútrozemským ostrovom na svete.

Rieky jazerného systému
-----------------------

| Názov | Dĺžka(km) | Vyteká z jazera | Vteká do |
| --- | --- | --- | --- |
| Rieka svätej Márie | 112 | Horného | Hurónskeho jazera |
| Rieka svätej Kláry | 43 | Hurónskeho | Jazera svätej Kláry |
| Detroit | 51 | svätej Kláry | Erijského jazera |
| Niagara | 54 | Erijského | Ontárijského jazera |
| Mackinac (prieplav) | 64 | Michiganského | Hurónskeho jazera |
| Rieka svätého Vavrinca | 1200 | Ontárijského | Atlantického oceánu |

Prieplav svätého Vavrinca, 3 500 km dlhá vodná cesta vedúca Riekou svätého Vavrinca a Veľkými kanadskými jazerami, umožňuje námorným lodiam plaviť sa až hlboko do vnútrozemia severoamerického kontinentu a zabezpečuje tak dopravné spojenie pre také veľké priemyselné mestá ako sú Toronto, Chicago, Detroit, Milwaukee, Buffalo, Cleveland a Thunder Bay.

Jazerá majú veľký vplyv na počasie v regióne, známy ako jazerný efekt. V zime vlhkosť unášaná prevládajúcimi vetrami zo západu na východ vytvára množstvo snehových zrážok. V lete zase vodné masy absorbujú množstvo tepla a znižujú tak teplotu vzduchu. Akumulované teplo jazerá postupne vyžarujú na jeseň. Tento efekt zapríčinil vznik takzvaného ovocinárskeho pásu v okolí, v ktorom sa darí ovociu bežne pestovanému v južnejších zemepisných šírkach.

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Veľké kanadské jazerá**

Externé odkazy
--------------

* Our Great Lakes – Environment Canada website
* NOAA: Great Lakes Environmental Research Laboratory
* Great Lakes
* Alliance For The Great Lakes

| * z
* d
* u
Veľké kanadské jazerá |
| --- |
| 
* Erijské jazero
* Horné jazero
* Hurónske jazero
* Michiganské jazero
* Ontárijské jazero

 |
**Veľké slávoslovie** je bohoslužobný hymnus používaný v cirkvách byzantského obradu.

Tento hymnus sa spieva na utierni. Jeho slovenské znenie je nasledujúce:

> 
> *Sláva Bohu na nebi a mier na zemi. \* V ľuďoch dobrá vôľa.*  
> 
> *Chválime ťa, velebíme ťa. \* Klaniame sa ti, oslavujeme ťa.*  
> 
> *Dobrorečíme ti pre nesmiernu tvoju slávu, \* Pane a Kráľu nebeský,*  
> 
> *Bože, Otče, všemohúci Vládca, \* Pane náš a jednorodený Synu,*  
> 
> *Ježišu Kriste i Svätý Duchu, Pane, Bože. \* Baránku Boží, Synu Otca.*  
> 
> *Ty, čo snímaš hriechy sveta, \* zmiluj sa nad nami.*  
> 
> *Ty, čo snímaš hriechy sveta, \* prijmi naše modlitby.*  
> 
> *Ty, čo sedíš po pravici Otcovej, \* zmiluj sa nad nami.*  
> 
> *Len ty sám si svätý, ty jediný si Pán, \* Ježiš Kristus v sláve Boha Otca. Amen.*  
> 
> *Každý deň ťa budeme velebiť \* a tvoje meno chváliť navždy a naveky.*  
> 
> *Ráč nás, Pane, v tento deň \* zachrániť od hriechu.*  
> 
> *Velebíme ťa, Pane, Bože otcov našich. \* Chválime a oslavujeme tvoje meno na veky. Amen.*  
> 
> *Preukáž nám, Pane, svoje milosrdenstvo, \* lebo dúfame v teba.*  
> 
> *Blahoslavený si, Pane, \* nauč nás svoje pravdy.*  
> 
> *Blahoslavený si, Vládca, \* daj nám porozumieť svoje pravdy.*  
> 
> *Blahoslavený si, Svätý, \* osvieť nás svojimi pravdami.*  
> 
> *Pane, bol si naše útočište \* z pokolenia na pokolenie.*  
> 
> *Riekol som: Pane, zmiluj sa nado mnou \* a uzdrav moju dušu, lebo som sa prehrešil proti tebe.*  
> 
> *Pane, k tebe sa utiekam. \* Nauč ma plniť tvoju vôľu, lebo ty si môj Boh.*  
> 
> *Veď u teba je zdroj života \* a v tvojom svetle uzrieme svetlo.*  
> 
> *Svoju milosť daj tým, \* čo ťa poznajú.*
> 
> 
> 

Mierne pozmenenou verziou veľkého slávoslovia je malé slávoslovie, používané na utierni vo všedné dni. Malé slávoslovie sa používa aj na povečerí a v zásade sa nespieva.

Pozri aj
--------

* Gloria in Excelsis Deo

Referencie
----------

1. ↑  *UTIERNE na celý rok (nedeľné, sviatočné i všedné) a bežné i kráľovské HODINKY : Modlitby gréckokatolíckej cirkvi.* Spracoval: o. Eirene. Michalovce : Redemptoristi, Vydavateľstvo Misionár, 2009, s. 32–33. ISBN 978-80-88724-43-8
**Sulfid antimonitý** (chemický vzorec Sb4S6 *alebo niekedy skrátene len Sb2S3* ) je pevná látka, veľmi málo rozpustná vo vode, avšak dobre rozpustná v roztokoch rozpustných sulfidov alebo hydrogénsulfidov. So silnými kyselinami reaguje za vzniku antimonitých solí a uvoľnenia sulfánu, ktorý spôsobuje silný zápach po skazených vajciach. V hydroxidoch sa rozpúšťa za vzniku antimonitánov. Na vzduchu horí za vzniku oxidu antimonitého Sb 4 O 6 a oxidu siričitého SO 2. Je to redukčné činidlo, ktoré oxiduje za vzniku zlúčenín Sb +V.

Modifikácia a výskyt
--------------------

Vyskytuje sa v dvoch kryštalických modifikáciách a to v kosoštvorcovej (*ortorombickej*), ktorá má šedú farbu, a v amorfnej, ktorá má žltú farbu. Šedá modifikácia je bežnejšia a údaje v krajnom stĺpci sú uvádzané pre ňu (pokiaľ nie je uvedené inak). V šedej modifikácii sa v prírode nachádza ako minerál **antimonít** (stibnit).

Štruktúra
---------

Adamantanová klietka Adamantanová klietka
Atómy antimónu sú so sírou viazané do štruktúry adamantanovej klietky, čo znamená, že z každého atómu antimónu vychádzajú 3 väzby na atómy síry a každý z týchto atómov síry sa viaže na iný atóm antimónu. Dalo by sa povedať, že každý atóm antimónu je previazaný s troma ďalšími atómami antimónu pomocou „sírnych mostíkov". Z tohto dôvodu je vhodnejšie zapisovať vzorec sulfidu antimonitého ako Sb 4 S 6 a nie Sb 2 S 3 aj keď tento zápis nie je zlý, ale nevystihuje správne priestorové usporiadanie molekuly.

Príprava
--------

Čistý sulfid antimonitý je možné pripraviť reakciou chloridu antimonitého SbCl 3 s tioacetamidom CH 3 CSNH 2 v etanole alebo kyseline octovej.

Alebo ho možno pripraviť spaľovaním práškovitého antimónu so sírou:

16 Sb + 3 S 8 → 4 Sb 4 S 6
Laboratórne ho možno jednoducho pripraviť zrážaním antimonitej soli s roztokom rozpustného sulfidu alebo sulfánom:

4 Sb 3+ + 6 S 2− → Sb 4 S 6 ↓

Využitie
--------

Ako minerál bol sulfid antimonitý známy od staroveku a používal sa ako čierny make-up na farbenie obočia a očných viečok. Dnes sa využíva ako prísada v zápalkách a v pyrotechnike, taktiež sa pridáva do rubínovo červených skiel, slúži aj ako farbivo na umelé hmoty a ako spomaľovač horenia.

Sulfid antimonitý je polovodič s vysokou citlivosťou na svetlo a preto sa používal v televíznych kamerách a iných optoelektronických zariadeniach.

Odkazy
------

### Referencie

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Sulfid antimonitý na českej Wikipédii.*

### Literatúra

* VOHLÍDAL, JIŘÍ; ŠTULÍK, KAREL; JULÁK, ALOIS. *Chemické a analytické tabulky*. 1. vyd. Praha : Grada Publishing, 1999. ISBN 80-7169-855-5.
Vajce
**Sula biela** (*Morus bassanus* alebo *Sula bassana*) je druh vtáka z čeľade sulovité.

Je to morský vták s ladným aerodynamickým tvarom tela, dlhými, úzkymi končistými krídlami a dýkovitým zobákom. Je perfektne uspôsobená na torpédovité ponáranie za rybami. Hniezdi v hustých kolóniách na strmých neprípustných strmých skalných útesoch nad morom. Vzájomné správanie partnerov má veľa rozmanitých prejavov, ktoré sa uplatňujú počas celého obdobia hniezdenia. Pár, ktorý sa raz utvorí, hniezdi spolu roky, pričom sa každoročne vracia hniezdiť na to isté miesto. Pohlavnú dospelosť dovŕšia suly vo veku troch až piatich rokoch. Samica znáša jedno belasobiele vajce. Inkubáciu zabezpečujú obaja partneri. Mladé suly opúšťajú hniezdo vo veku troch mesiacov a spolu s rodičmi odlietajú z hniezdiska. Spočiatku sú hnedé, biele sfarbenie dospelcov dosiahnu až ako päťročné. Sula biela je typický morský vták. Jej sfarbenie je oslnivo biele, okrem čiernych špičiek krídel a žltohnedej zadnej časti hlavy a krku, ktoré kontrastujú s belasými očami a zobákom. Hniezda sú v kolónii rozmiestnené tak, že vtáky hniezdiace na susediacich hniezdach na seba nedosiahnu. Kolónie súl bielych sú osídlené veľmi husto, takže útesy z diaľky vyzerajú, akoby ich pokrýval sneh. Sula biela je pri obrane svojho hniezda veľmi bojovná. Silným zobákom rozdáva údery a štípance. Len málo morských vtákov má také zložité prejavy správania ako sula biela. Lov potravy torpédovaním z výšky a ceremoniál toku sú vyslovene dramatické; veľmi vyvinuté sú aj prejavy rodičovskej starostlivosti o potomstvo. Počas úchvatného ceremoniálu toku partneri šermujú zobákmi, kým sa samici nepodarí utíšiť samca. Sula z výšky 45 metrov vďaka vynikajúcemu stereoskopickému zraku odhadne polohu a vzdialenosť vyhliadnutej ryby. Potom strmhlav pretne hladinu rýchlosťou až 100 km/h. Mláďa sa načahuje do pažeráka rodiča, ktorý mu vyvrhne rybu.

Súhrnné informácie
------------------

* Dĺžka: 80-90 cm
* Hmotnosť: 2,5-5 kg
* Operenie: Pohlavia sú si podobné
* Výskyt: S. Atlantik, Stredomorie
* Migrácia: Čiastočne sťahovavý
* Status: Lokálne bežný
* Biotopy výskytu: Pobrežia, otvorené more a oceán

Iné projekty
------------

CommonsWikidruhy
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Sula biela**
* Spolupracuj na Wikidruhoch Wikidruhy ponúkajú informácie na tému **Sula biela**
**Sukcesia** je ekologický termín označujúci vývoj a zmeny v zložení spoločenstiev v ekosystéme a predstáv o ňom. Rozlišuje sa tzv. *primárna sukcesia*, odohrávajúca sa na novom území (teda popisujúca vznik spoločenstiev; napr. na práve vzniknutom sopečnom ostrove, atole), a *sekundárna sukcesia*, ktorá sa zaoberá vývojom v už existujúcich spoločenstvách, napríklad zarastanie umelo vzniknutých a neudržiavaných lúk.

Princíp sukcesie
----------------

Keď rastliny rastú, tak sa mení prostredie, napríklad vytváraním väčšieho tieňa alebo ovplyvňovaním úrodnosti poľnohospodárskej pôdy. Nakoniec sa miesto stane menej vhodné pre rastliny, ktoré tam práve rastú a stane sa vhodnejšie pre rastliny s odlišnými požiadavkami. Pretože semená a výtrusy sa ľahko prenášajú vzduchom, začne sa tu dariť mladým rastlinám iných druhov a celé spoločenstvo sa mení. Nakoniec prevládne úplne nová skupina rastlín, ktoré zvíťazili v boji o svetlo, vodu a živiny. S postupom zmien vegetácie dochádza aj k zmenám živočíšnych populácií, pretože tým, ako sa striedajú rastliny, sa mení taktiež dostupná potrava a možný úkryt pre živočíchy.

Prírodná sukcesia je riadny a predvídateľný sled zmien v rastlinstve osídľujúcom určité územie. Tieto zmeny pokračujú tak dlho, pokiaľ sa rastlinné spoločenstvo v určitom bode neustáli a nie je dosiahnuté takzvané klimaxové spoločenstvo. Závisí na množstve činiteľov, najmä na podnebí a pôdnych podmienkach, ktoré rastliny patria do klimaxového spoločenstva. Trávy predstavujú klimaxové spoločenstvo v euroázijskej stepi a v srdci Severnej Ameriky; smreky, jedle a iné severské vždyzelené stromy dominujú v rozsiahlej oblasti južne od polárneho kruhu.

Začiatok sukcesie
-----------------

Oheň, sopečné výbuchy, prachové búrky, víchrice, ľadovce, záplavy, teda akékoľvek narušenie vegetácie môže zvyčajne prerušiť sukcesiu a čiastočne alebo úplne obnažiť pôdu a nastaviť znovu prvé štádiá sukcesie (zvyčajne zostane na mieste zvyšok pôdy a rastlín). Prudký výbuch sopky Krakatoa neďaleko ostrova Jáva v roku 1883 zabil celý život v okolí tým, že povrch sopky pokryl popolom a pyroklastickým materiálom. Počas prvého roku sa v popole začali objavovať trávy a iné pionierske rastliny; počas 50 rokov sa ostrovy úplne pokryli vegetáciou a zloženie rastlín bolo takmer nerozoznateľné od zloženia na ostatných ostrovoch v tejto oblasti. Prípad z nedávnej doby: obnova porastu v oblasti hory Svätej Heleny na pacifickom pobreží na severozápade USA začala už v dobe, kedy výbuch sopky ešte doznieval. K prírodným procesom, ktoré utvárajú krajinu patrí taktiež lesný požiar, ktorý je často spôsobený bleskom.

Zdroj
-----

* *Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Sukcese (ekologie) na českej Wikipédii.*
|  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| **Moldavská autonómna sovietska socialistická republika*Република Аутономэ Советикэ Cочиалистэ Молдовеняскэ***

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| ← Ukrajinská sovietska socialistická republika | **1924 – 1940** | Moldavská sovietska socialistická republika → |

|  |  |
| --- | --- |
| Vlajka štátuvlajka | Štátny znakznak |

 |
| **Geografia**

|  |
| --- |
| Mapa štátu |

 |
| Hlavné mesto | Balta (1924-1928)Birzula (1928-1929)Tiraspoľ (1929-1940) |
| Rozloha | 8 100 km²  |
| **Obyvateľstvo** |
| Počet obyvateľov | 572 339 (1940) |
| **Štátny útvar** |
| Štátne zriadenie | Socialistická republika |
| Vznik | 12. október 1924 |
| Zánik | 2. august 1940 |
| 

|  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| **Predchádzajúce štáty:**

|  |  |
| --- | --- |
| Ukrajinská sovietska socialistická republika | Ukrajinská sovietska socialistická republika |

 | **Nástupnícke štáty:**

|  |  |
| --- | --- |
| Moldavská sovietska socialistická republika | Moldavská sovietska socialistická republika |

 |

 |

**Moldavská autonómna sovietska socialistická republika** alebo skrátene **MASSR**, **AMSSR** či **Moldavská ASSR** (po moldavsky:*РАСС Молдовеняскэ*) bola autonómna republika v sústave Ukrajinskej SSR, ktorá existovala od 12. októbra 1924 do 2. augusta 1940. Jej súčasťou bola ľavá časť dnešného Moldavska (Podnestersko) a časť dnešnej Ukrajiny. Hlavným mestom autonómnej republiky bolo mesto Balta (dnes ukrajinské mesto) a od roku 1929 – Tiraspol, ale za oficiálne hlavné mesto republiky sa považoval Kišiňov, v tom čase na území Besarábie. Republika sa delila na 11 oblastí s rozlohou 8 828 km².

V roku 1940 po pripojení Besarábie k Sovietskemu zväzu sa Podnestersko spoločne s Besarábiou stali súčasťou novej Moldavskej sovietskej socialistickej republiky a severné oblasti Moldavskej ASSR súčasťami iných oblastí Ukrajinskej SSR.

Moldavská ASSR bola vytvorená na základe rozhodnutia Ústrednej volebnej komisie Ukrajinskej SSR zo dňa 12. októbra 1924 z častí Baltského a Odesského rajónu Odesskej gubernie a Tulského rajónu Podolskej gubernie. Západnou a juhozápadnou hranicou krajiny boli rieky Prut a Dunaj. Takto bola súčasťou republiky aj Besarábia, ktorá bola v tom čase okupovaná Rumunskom.

Ekonomika a poľnohospodárstvo Moldavskej ASSR malo predovšetkým agrárny charakter. Hlavnými odvetviami bolo vinohradníctvo, výroba vína, na černozemiach sa pestoval tabak, kukurica, pšenica, raž a vyrastala slnečnica.
**Šu-ťing** (iné názvy: **Kniha listín, Kniha dokumentov, Kniha histórie**; po čínsky 书经 - pchin-jin: Shūjīng - slov. prepis: Šu-ťing) je jedna z piatich kníh, ktoré spoločne vytvárajú základ literárneho kanonického komplexu konfucianizmu.

Kniha obsahuje kompiláciu výrokov a ponaučení významných postáv čínskej minulosti, okrem toho zaznamenáva a opisuje významné historické udalosti čínskej histórie, čím je kniha významná ako mimoriadny zdroj informácii pre bádateľov čínskych dejín staroveku.

Kniha listín pozostáva z 58 kapitol, tematicky rozdelených do nových a starých listín, toto rozdelenie však nezodpovedá skutočnému obdobiu vzniku a starobe jednotlivých častí knihy, pretože podľa posledných vedeckých výskumov bola časť starých listín napísaná v 4. až 3. pred Kr. a časť nových listín dokonca už v 11. pred Kr. čím sa jedná o najstaršiu ukážku čínskeho písomníctva čínskej histórie.

Literatúra
----------

* Nylan, Michael (2001). *The five "Confucian" classics.* Yale University Press. pp. 127–135. ISBN 978-0-300-08185-5.
* Lewis, Mark Edward (1999). *Writing and authority in early China.* SUNY Press. pp. 105–108. ISBN 978-0-7914-4114-5.

Externý zdroj
-------------

* 《尚書》 – *Shang Shu* kniha online (po anglicky)


|  |  |
| --- | --- |
|  | Literárny portál |
**Med** je súčasná hudobná skupina z Bratislavy založená v októbri 1998.

V roku 1998 skupina začínala ako trojica Vlada Holinu, Tomáša Ďurovku a Vlada Slamu. Pridal sa Erik Horák a Laco Graus. V tejto zostave vznikli v roku 1999 nahrávky „Poslední budu prví" a „O dobrom" aj s videoklipmi v réžii Braňa Špačka. Ďalší významní spoluhráči, ktorí sa postupne v Mede vystriedali: Peter Hajdin - gitara, Peter Prekop - basa, Vladimír Wittgruber - bicie, Braňo Špaček - bicie a gitara, Boris Hochel - gitara, Juraj Raši - bicie. Od roku 2012 až do súčasnosti hrá Med v stálej zostave - spev - Ďurovka, gitara - Holina, basa - Slama, bicie - Ruman.

Debutový album *Bratislava city* kapela vydala vo februári 2012, neskôr v 2014 nasledoval koncertný album *U Očka*. Obidva vyšli vo vydavateľstve Slnko records.

Od roku 2012 do 2016 skupina Med účinkovala v predstavení súčasného tanca „FUGA" choreografky Lucie Holinovej. Vystúpenia sa konali na Slovensku, v Česku a v Düsseldorfe.

V súčasnosti Med príležitostne koncertuje (klub pod Lampou 2018, 2019, Pohoda 2019)

Referencie
----------

1. ↑
2. ↑

* 
*
**Kuštanovická skupina** alebo **kuštanovická kultúra** alebo **kuštanovický typ** (= ?**severopotiská halštatská skupina**) bola kultúra v halštatskej dobe na východnom Slovensku, v severovýchodnom Maďarsku a v Podkarpatskej Ukrajine. Niekedy sa v novšej literatúre zvykne považovať za súčasť vekerzugskej kultúry.

Pomenoval ju J. Böhm podľa mohylníka v Kuštanoviciach (po ukrajinsky Kuštanovicia), ktorý koncom 19. storočia objavil T. Lehoczky a neskôr J. Böhm v rokoch 1919 – 1931. Mohyly obsahovali vždy niekoľko urnových hrobov, spravidla pod úrovňou vtedajšieho terénu.

Kuštanovická skupina patrila do nomádskej kultúrnej sféry. Spolu so sedmohradskou skupinou/kultúrou a vekerzugskou skupinou/kultúrou patrí medzi tzv. trácko-skýtske kultúry/skupiny. Z etnického hľadiska išlo asi o severotrácke kmene, dávnejšie sa skupina pripisovala Skýtom.

Kuštanovická skupina je nomádska, ale zahŕňa aj vplyvy predchádzajúcej lokálnej kultúry – gávskej kultúry (somotorský typ).

Nálezy tejto kultúry sú slabo preskúmané (Nižná Myšľa, Michalovce, Rada).Sídliská sa dosiaľ nenašli, našli sa však mohylové pohrebiská (Stanovo, Bilka, Drorobratov). V mohylách boli hroby jednotlivcov a skupinové hroby, vždy žiarové. Našla sa aj keramika, vzácne sú nádoby vyrobené už na hrnčiarskom kruhu (Michalovce, Kolodno).

Na Slovensku trvala od začiatku halštatskej doby asi až zhruba do roku 300 pred Kr. (stará laténska doba).

Zdroj
-----

* Kuštanovice. In: NOVOTNÝ, Bohuslav, et al. *Encyklopédia archeológie*. 1. vyd. Bratislava : Obzor, 1986. 1032 s. S. 455.
**Thersilochos** (starogr. *Θερσίλοχος* – *Thersilochos*) bol v roku 372 pred Kr. olympijský víťaz v boxe dorastencov.

Thersilochos z Korkyry zvíťazil v boxe dorastencov na 102. olympijských hrách v roku 372 pred Kr. Box dorastencov zaradili do olympijského programu na 41. hrách v roku 616 pred Kr. V starovekom Grécku mal box (pygmé) voľnejšie pravidlá a bol trvdší ako dnešný. Dovoľovalo sa v ňom všetko okrem držania súpera, chmatov a úderov na pohlavné orgány. Boxer mal päste ovinuté remencami a zápasil vo vyhradenom priestore. Boj trval tak dlho, kým sa neskončil pre jedného zo súperov víťazstvom.

Staroveký grécky cestovateľ a spisovateľ Pausanias, ktorý v druhom storočí navštívil Olympiu uvádza, že v posvätnom okrsku olympijskej *Altidy* videl sochu Thersilocha. Autorom jeho sochy bol pravdepodobne sochársky majster Polykleitos z Argu.

Referencie a bibliografia
-------------------------

1. ↑  Walter de Gruyter, *Biographischer Index der Antike*, str. 931.
2. 1 2  Pausanias, *Periégésis tés Hellados*, 6,13,6.
3. ↑  Pausanias. *Pausaniás, cesta po Řecku I.*. Praha : nakladatelství Svoboda, 1973. 25-039-73. S. 378.
4. ↑  Eusebios, *Kronika* 2,193.
5. ↑  Vojtech Zamarovský. *Vzkriesenie Olympie*. Bratislava : Šport, 1986. 77-043-86. S. 247.
6. ↑  Vojtech Zamarovský. *Vzkriesenie Olympie*. Bratislava : Šport, 1986. 77-043-86. S. 145-146.

Pozri aj
--------

* Zoznam olympijských víťazov staroveku