recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Francesco Nicola Fago**, (\* 26. február 1677, Taranto, Taliansko – † 18. február 1745, Neapol) bol taliansky barokový hudobný skladateľ a hudobný pedagóg, príslušník neapolskej opernej školy.

Život
-----

Študoval v Neapol na konzervatóriu Conservatorio della Pietà dei Turchini v rokoch 1692 – 1695. Od roku 1705 až takmer do konca svojho života na tejto škole aj vyučoval a zároveň vykonával tú istú funkciu na konzervatóriu S. Onofrio. V rokoch 1709 až 1731 bol kapelníkom v Tesoro di S. Gennaro, neskôr ho na tomto poste vystriedal jeho syn. Nicola Fago od roku 1736 viedol až do svojej smrti orchester a zbor v chráme S. Giacomo dei Spagnuoli.

Zomrel v Neapole 18. februára 1745.

Dielo
-----

Jeho dielo zahrňuje niekoľko opier a kantát. Hlavný dôraz jeho diela je však v chrámovej hudbe. 

### Opery

1. *L'Astratto* (Neapol, 1709)
2. *Il Radamisto* (Piedimonte, 1707)
3. *Le fenzejune abbendurate*, (Neapol, 1710)
4. *Cassandra Indovina* (Neapol, 1711)
5. *La Cianna commedia per musica*, (Neapol, 1711)
6. *Lo Masillo* (Neapol, 1712)
7. *La Dafne favola pastorale in stile arcadio*, (1714, Neapol)
8. *Il Faraone Sommerso*, (?)

### Kantáty

1. *D'Aretusa in sul Lito*
2. *Sapesse il core almen*
3. *Se gelosia crudele*
4. *Sia con me Fillide ingrata*
5. *Sopra del bel Sebeto*
6. *Trà cento belle*
7. *Tormento, kantáta*
8. *Le cantate da camera*

### Iné významné diela

* *Magnificat*
* *Te Deum*
* *Stabat Mater*
* *početné omše, responsoria, litánie, Confitebor a iné*

Externé odkazy
--------------

* 
* 
* 

Autoritné údaje: * BnF: 14820157r
* GND: 119231492
* ISNI: 0000 0000 7729 9662
* LCCN: no93001194
* NK ČR: xx0159127
* VIAF: 39642620
* WorldCat: lccn-no93001194
Megara a jej synovia (vľavo hore), červenofigúrový volutový kratér, cca 320 pred Kr.
**Megara** alebo **Megaré** (starogr. *Μεγάρα, Μεγάρη* – *Megara, Megaré*) je v gréckej mytológii dcéra tébskeho kráľa Kreonta. Bola prvou manželkou hrdinu Herakla.

Herakles sa s Megarou oženil, keď mal len osemnásť rokov. Nebol ešte najväčším hrdinom gréckych mýtov, svoju slávu mal iba pred sebou. Napriek tomu už vykonal čin, za ktorý mu boli Tébania a ich kráľ veľmi vďační. Herakles niekoľko rokov pásol dobytok na hore *Kithairón*, kde sa už prejavila jeho chrabrosť, keď zabil leva, ktorý ničil stádo jeho otca Amfitryóna. Neskôr sa vybral do Téb a cestou stretol orchomenských vyslancov, ktorí si išli do Téb po sto volov. Bola to potupná daň, ktorú im museli Tébania každoročne platiť. Keď sa Herakles od nich dozvedel, čo je ich cieľom cesty, nahnevaný im odrezal uši i nos a zahnal ich domov. Onedlho sa preto rozpútala neľútostná vojna, v ktorej Herakles Orchomenčanov porazil a ich kráľa donútil, aby Tébanom vrátil dvojnásobok toho, čo od nich kedy dostal. Kráľ Kreón mu za to dal z vďaky za manželku svoju dcéru Megaru.

Ich manželstvo bolo dlho šťastné. Narodili sa im synovia, Thérimachos, Kreontiades a Déikoón. Rodina žila spokojne, až kým do ich šťastia nevstúpila pomstichtivá bohyňa Héra, ktorá Herakla oddávna prenasledovala, pretože jeho otcom bol jej manžel, najvyšší boh Zeus. Kým bol Herakles pastierom videlo sa jej všetko v poriadku, ale keď dosiahol všetko, po čom môže túžiť smrteľný človek, zoslala na neho šialenstvo. Herakles potom v zatemnení mysle zabil svoje deti. Po tomto hroznom čine musel opustiť mesto i manželku a odísť do vyhnanstva.

Keďže mu tento čin neprestajne ťažil dušu, odobral sa do Delf, aby sa vo veštiarni dozvedel, ako svoj nešťastný skutok odčiniť. Boh Apolón mu ústami Pýtie oznámil, že musí vstúpiť do služieb mykénskeho kráľa Eurysthea a splniť dvanásť úloh, ktoré od neho dostane. Herakles potom dlhé roky slúžil kráľovi Eurystheovi a splnením nesmierne ťažkých úloh dosiahol večnú slávu. K Megare sa už nevrátil, lebo tá si našla útechu u Iolaa, syna jeho nevlastného brata Ifikla, ktorý sa do nej zaľúbil. Herakles ich láske nebránil a hľadal si inú manželku. Napokon sa oženil s Déianeirou a Megara dožila svoj život v manželstve s Iolaom.

Referencie a bibliografia
-------------------------

1. 1 2  Homér, *Odysea*, 11,260-270.
2. 1 2  Vojtech Zamarovský. *Bohovia a hrdinovia antických bájí*. Bratislava : Mladé letá, 1980. 66-048-80. S. 288.
3. ↑   *Atlas mytológie*. Bratislava : Ikar, 2001. ISBN 80-551-0152-3. S. 21-24.
4. 1 2 3  Vojtech Zamarovský. *Bohovia a hrdinovia antických bájí*. Bratislava : Mladé letá, 1980. 66-048-80. S. 184-185.
5. ↑  Apollodoros, *Bibliotheca*, 2,4,11.
6. ↑  Apollodoros, *Bibliotheca*, 2,6,1.
7. ↑  Diodoros, *Bibliotheca historia*, 4,31,1.
**Mašiko ostrovný** (*Carpodacus ferreorostris*) je vyhynutý spevavý vták z čeľade pinkovité (*Fringillidae*). Druh opísal írsky zoológ Nicholas Aylward Vigors ako *Coccothraustes ferreorostris*. Súčasná systematika (del Hoyo & Collar 2016) druh radí do rodu *Carpodacus*. Staršia systematika (Brooks 2000; Sibley and Monroe 1990, 1993) druh radila do monotypického rodu ***Chaunoproctus*** (slovensky: mašiko).

Mašiko ostrovný bol väčším druhom pinkovitého vtáka, meral asi 18 cm a mal masívny čierny zobák. Sfarbenie bolo u samcov na chrbte olivovo hnedé s tmavšími hnedými pruhmi. Čelo, tváre, predná časť krku a hrudníka boli červenooranžové až šarlátové. Sfarbenie nižšie prechádzalo do svetlých odtieňov. Čelo u samíc bolo žlté. Končatiny boli u oboch pohlaví žltohnedej farby.

Jediné exempláre mašika ostrovného boli získané na ostrove Čičidžima, čo je najväčší ostrov v japonskom súostroví Boninské ostrovy. Prvé exempláre získala posádka lode HMS *Blossom* v roku 1827, o rok neskôr získal ďalšie vzorky nemecký ornitológ a cestovateľ Heinrich von Kittlitz. Von Kittlitz tiež ako jediný čiastočne opísal správanie a biológiu vtáka vo voľnej prírode. Podľa Kittlitza išlo o vzácneho vtáka, ktorý žil samostatne alebo vo dvojiciach. Veľké množstvo času trávil na zemi, len málokedy sa pohyboval vysoko v korunách stromov. Zvukový prejav tvorilo jemné čisté vysoké pískanie, niekedy kratšie, niekedy dlhšie, niekedy jednotlivo, niekedy opakovane. Mašiko ostrovný sa živil drobným ovocím a bobuľami. V roku 1854 Čičidžimu navštívil americký vedec William Stimpson a mašika nenašiel, do tej doby asi druh na ostrove vyhynul. Ostrov bol od 30. rokov 19. storočia využívaný veľrybári a súčasne došlo k introdukcii nepôvodných druhov. Stimpson na ostrove pozoroval kozy, ovce, psy, mačky a potkany. Vplyv týchto živočíchov na pôvodný ekosystém spoločne s odlesňovaním viedol k vyhynutiu tohto druhu. Podľa neoverených správ mohol druh prežívať až do 80. rokov 19. storočia na blízkom ostrove Hahadžima, no neboli predložené žiadne presvedčujúce dôkazy. Exempláre sú v múzeách v Berlíne, New Yorku, Frankfurtu nad Mohanom, Leidenu, Petrohrade, Tokiu a Tringu.

Referencie
----------

1. ↑
2. 1 2  BirdLife International 2017. Carpodacus ferreorostris (amended version of 2016 assessment). The IUCN Red List of Threatened Species 2017: e.T22720622A111776645.. Downloaded on 05 November 2019.
3. 1 2  HUME, Julian P.; WALTERS, Michael. *Extinct Birds*. [s.l.] : A&C Black, 2012. 544 s. ISBN 978-1-4081-5861-6. (po anglicky)

Iné projekty
------------

CommonsWikidruhy
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Mašiko ostrovný**
* Spolupracuj na Wikidruhoch Wikidruhy ponúkajú informácie na tému **Mašiko ostrovný**

Externé odkazy
--------------

* Carpodacus ferreorostris v Červenom zozname IUCN
* Bonaparte, Charles Lucien Jules Laurent (1850): 1060. *Chaunoproctus*. *In: Conspectus generum avium* **1**: 526. PDF fulltext available at Gallica: search for "Bonaparte" and "Conspectus"


|  |  |
| --- | --- |
| Portal | Biologický portál |
Osvetlená 42. ulica (42nd Street)
42. ulica z rieky Hudson River
**42nd Street**) je jedna z najdôležitejších dopravných tepien na Manhattane. Nachádza sa na nej Chrysler Building, Grand Central Terminal, Times Square či New York Public Library. Tiahne sa od budovy Spojených národov na Prvej avenue – až k Port Authority Bus Terminal. Na rohu 42. a Broadway, na juhovýchodnom konci Times Square, sa nachádza začiatok historickej Lincoln Highway, prvej diaľnice, ktorá preťala USA v roku 1913.

Referencie
----------

1. ↑  Zdroj z ktorého pôvodne čerpal tento článok

Pozri aj
--------

* Broadway
* Manhattan
* Central Park
* Wall Street

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **42nd Street**

Externé odkazy
--------------

* 42nd Street: A New York Songline - virtuálna prehliadka  (po anglicky)

Zdroj
-----

* *Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku 42nd Street (Manhattan) na anglickej Wikipédii (číslo revízie nebolo určené).*
Viedenská historická električka vyrobená v roku 1896
**Grazer Waggon- & Maschinen-Fabriks-Aktiengesellschaft vorm. Joh. Weitzer** bol rakúsky podnik z Grazu zaoberajúci sa strojárstvom, predovšetkým dopravným. Spoločnosť vyrábala nákladné železničné vozne, elektrické vozne a električky.

Dejiny
------

V roku 1854 založil Johann Weitzer v Grazi s tromi spoločníkmi vlastnú firmu, ktorá podnikala v oblastiach kováčstvo, zámočníctvo, tesárstvo a natieračstvo. V roku 1861 postavil novú továreň so zlievárňou, ktorá fungovala pod názvom *Wagen- und Waggonfabrik, Eisen und Metallgießerei Joh. Weitzer*. Dodávala jednak železné tovary, jednak tiež fungovala ako vagónka. O deväť rokov neskôr bol podnik transformovaný na akciovú spoločnosť, ktorá sa od roku 1879 volala *k.k. priv. Wagen- und Waggonfabrik*, od roku 1895 *Grazer Wagen- und Waggonfabrik AG vorm. Joh. Weitzer* a približne od roku 1900 niesla názov *Grazer Waggon- & Maschinen-Fabriks-Aktiengesellschaft vorm. Joh. Weitzer*. Sám Weitzer zomrel v roku 1902.

Vagónka sa v roku 1934 stala súčasťou vagónky v Simmeringu. V roku 1939 bol názov spoločnosti zmenený na *Grazer Maschinen- und Waggonbau-Aktiengesellschaft* a v roku 1941 sa vagónka spojila so simmeringskou do spoločnosti Simmering-Graz-Pauker.

Referencie
----------

1. 1 2   *Grazer Waggon- & Maschinen-Fabriks-Aktiengesellschaft vorm. Joh. Weitzer* [online]. albert-gieseler.de, [cit. 2018-06-03]. Dostupné online. (po nemecky)

Zdroj
-----

* *Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Grazer Waggon- & Maschinen-Fabriks-Aktiengesellschaft na českej Wikipédii.*
Súradnice: 17° 18′ 55″ s.š. 87° 32′ 04″ z.d.

Great Blue Hole
**Great Blue Hole** je veľký podmorský zatopený závrt pri pobreží Belize vo vodách Honduraského zálivu. Nachádza sa v centrálnej časti atolu Lighthouse Reef asi 72 kilometrov od Belize City. Závrt má takmer dokonalý kruhový pôdorys s priemerom 300 metrov a hĺbkou 124 metrov. Je obklopený úzkym pásom pevniny. Vznikol počas minulých ľadových dôb, kedy hladina mora bola výrazne nižšia ako v súčasnosti. Ide o závrt krasového pôvodu, ktorý vznikal rozpúšťaním vápenatej horniny. Takto sa vytvorila jaskyňa, ktorej sa následne preboril strop. Neskôr sa celá formácia ocitla pod hladinou mora a vnútorný priestor bol vyplnený morskou vodou. Závrt je súčasťou rozľahlého koralového systému známeho ako Bariéra Belize. Great Blue Hole a okolitých 4 100 hektárov bolo v roku 1996 zapísaných na zoznam svetového dedičstva UNESCO. V súčasnosti je celosvetovo vyhľadávaným miestom pre potápanie.

Prieskum
--------

V roku 1971 preskúmal túto lokalitu Jacques-Yves Cousteau. Pri svojej výprave tu objavil a zdokumentoval krasové útvary (stalaktity), ktoré vznikali počas ľadových dôb, kedy ešte závrt nebol pod morskou hladinou.

Počiatočná nameraná hĺbka Great Blue Hole bola 125 metrov, ktorá je najpoužívanejšia. Expedícia Cambrian Foundation v roku 1997 namerala hĺbku 124 metrov v jej najhlbšom bode. Tento rozdiel v meraní je možné vysvetliť prebiehajúcou sedimentáciou alebo nepresnosťami v predchádzajúcich meraniach.

Turistika
---------

Great Blue Hole je obľúbeným miestom rekreačných potápačov, ktorých láka možnosť potápania v krištáľovo čistej vode a stretnutie s niekoľkými druhmi rýb, ako Garupy, žraloky fúzkaté a niekoľkými druhmi útesových žralokov ako žralok perzeov či žralok čiernocípy. Sú tam hlásené aj videnia iných druhov žralokov ako žralok belavý či žralok kladivohlavý, ale nie sú pravidelne videné.

Referencie
----------

1. 1 2   *The Great Blue Hole of Lighthouse Reef Atoll, Belize, Central America: Deep Technical Diving to Collect Sea-Level Records*. [s.l.] : Transactions of the Fifteenth Caribbean Geological Conference. Dostupné online.
2. ↑   *Belize Blue Hole reef* [online]. NASA. Dostupné online.
3. ↑   *World Heritage Nomination - IUCN Summary Belize Barrier Reef Reserve System (Belize)* [online]. IUCN/WCMC. Dostupné online.
4. ↑  Jacques-Yves Cousteau. *Galapagos - Titicaca - The Blue Holes*. Londýn : Cassell, 1973.
MUDr. **Daniel Belluš** (\* 23. marec 1901, Slovenská Ľupča, Rakúsko-Uhorsko, dnes Slovensko – † 18. december 1985, Trnava, ČSSR, dnes Slovensko bol významný slovenský lekár.

Život
-----

Narodil sa v starousadlíckej slovenskej rodine. Mal dvoch súrodencov, neskôr žijúcich v Bratislave. Staršieho brata Emila, známeho architekta a národného umelca a mladšiu sestru Elenu, akademickú maliarku.

Gymnázium ukončil v Banskej Bystrici v roku 1918 ako jeden z prvých povojnových maturantov. Medicínu študoval vo Viedni a v Prahe, kde aj spromoval na Karlovej univerzite. V roku 1925 prišiel do Trnavy a otvoril si súkromnú lekársku prax prízemnom dome, na ktorého mieste si neskôr postavil poschodový dom podľa návrhu svojho brata Emila, vhodne usporiadaný pre prax i rodinu. V 1930 sa oženil s Trnavčankou Augustínou, s ktorou neskôr mali tri deti.

V roku 1931 bol MUDr. Belluš vymenovaný za okresného lekára. Túto funkciu vykonával do roku 1939 a po vojne od 1945 do roku 1951. Jeho obetavé nočné cesty k pacientom do odľahlých dedín trnavského okresu konskými povozmi alebo dvojtaktným autom Minor bývali namáhavé a ako spomínal, aj plné rôznych dobrodružstiev. 

V rokoch 1939 až 1941 pracoval na Ministerstve zdravotníctva v Bratislave a v rokoch 1942 až 1945 bol MUDr. Belluš primárom infekčného oddelenia Trnavskej nemocnice. V roku 1951 bol komunistickým režimom prinútený zavrieť svoju lekársku prax. Pracoval potom ako obvodný lekár v Poliklinike na Kollárovej ulici v Trnave až do odchodu na penziu v roku 1971. 

Zomrel v Bratislave v roku 1985, kde je aj pochovaný.

MUDr. Belluš okrem starostlivej liečby pacientov a prevencie chorôb sa venoval verejnému zdraviu a hygiene, bol predsedom mestskej organizácie Červeného kríža a najmä v predvojnovom období sa intenzívne venoval zdravotnej výchove. Prednášal a písal. Zachované výchovné články hovoria o chrípke, tuberkulóze a brušnom týfuse.

Iné projekty
------------
**Daniel Dae Kim** (\* 4. august 1968, Pusan, Kórejská republika) je americký herec a producent kórejského pôvodu. Stvárnil postavu Jina-Soo Kwona v televíznom seriály *Nezvestní* (2004-2010) a China Ho Kellyho v televíznom seriály *Hawaii 5.0* (2010 - 2020).

Detstvo a mladosť
-----------------

Kim sa narodil v prístavnom meste Pusan, v Južnej Kórei. Keď mal jeden rok, sa s rodičmi presťahoval do Spojených štátov. Vyrastal v New Yorku a v Pensylvánii. V roku 1990 promoval na Haverford College a získal dvojitý bakalársky titul v odbore divadlo a politológia. V roku 1996 získal titul MFA na New York University.

Kariéra
-------

Po ukončení štúdia sa objavil vo vedľajších úlohách, vo viacerých televíznych seriáloch. Viac priestoru získal v televíznom seriály *Nezvestní*, kde hral v rokoch 2004 až 2010. V seriály hovoril väčšinou po kórejsky. Po skončení seriálu získal jednu z hlavných úloh v televíznom seriály *Hawaii 5.0*. Seriál získal veľmi pozitívne recenzie od kritikov aj od divákov. Jednu z epizód aj režíroval. Seriál nakoniec opustil v roku 2017, kvôli sporu ohľadom platu. 

Jednu z vedľajších úloh stvárnil tiež vo filmoch *Rezistencia* (2015), *Hellboy* (2019), či *Utajený pasažier* (2021). V roku 2021 tiež hosťoval v televíznom seriály *Nemocnica New Amsterdam* a tiež prepožičal svoj hlas v animovanom filme *Raya a posledný drak*, postave Benjau.

Súkromný život
--------------

Kim je ženatý od roku 1993 s manželkou Miou Kim, s ktorou má dve deti. Často sa zdržuje v Los Angeles a v New York City, kde striedavo žije. 

V 19. marca 2020 bol pozitívny na covid-19, pričom 30. marca uviedol, že sa už jeho zdravotný stav zlepšil. Je vášnivým zberateľom hodiniek a často krát niektoré z nich používa aj v televíznych seriáloch či filmoch. Tiež uviedol, že sa mu nepáči ázijsko-americká diskriminácia v Spojených štátoch. Po prekonaní covidu-19 sa postavil proti xenofóbii a rasizmu spojenému s covidom-19 a niekoľko krát zdôraznil, aby ľudia sa zamýšľali a prestali byť rasistický voči ázijským ľuďom. 

Vo februári 2021 spoločne s Danielom Wu, ponúkol 25 000 dolárov za informácie vedúce k zatknutiu páchateľov, ktorí boli zodpovední za série útokov na starších ázijsko-amerických občanov v San Francisco Bay Area.

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Daniel Dae Kim**

Externé odkazy
--------------

* Daniel Dae Kim v Internet Movie Database (po anglicky)
* Daniel Dae Kim v Česko-Slovenskej filmovej databáze

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Daniel Dae Kim na anglickej Wikipédii.*

Autoritné údaje: * BnF: 141935105
* GND: 142737062
* ISNI: 0000 0001 0654 2319
* LCCN: no2007027347
* VIAF: 49433696
* WorldCat: lccn-no2007027347
**Philip "Phil" Oakey** (\* 2. október 1955) je anglický spevák, skladateľ a producent, najlepšie známy ako hlavný skladateľ, frontman a spoluzakladateľ anglickej synthpopovej kapely Human League. Okrem pôsobenia v Human League, má za sebou aj rozsiahlu sólo hudobnú kariéru, zároveň spolupracoval s mnohými inými umelcami a producentmi.

Oakey patril k vizuálne najvýraznejším hudobníkom na začiatku roku 1980. V dobe najväčšej slávy skupiny, získal tri platinové dosky za album *Dare*, na ktorom sa autorsky podieľal. Zároveň naspieval singel „Don't You Want Me", ktorý v USA a v Spojenom kráľovstve dosiahol prvé priečky. Počas Oakeyho pôsobenia sa skupine za viac ako 30 rokov podarilo predať vyše 20 miliónov nahrávok po celom svete. V nahrávaní pokračujú do súčasnosti.

Referencie
----------

1. 1 2  Robert Windle (2005).
2. ↑  Account (2010-01-11).
3. ↑  "Human League record first album for nine years".

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Philip Oakey**

Autoritné údaje: * BnF: 13898054p
* GND: 134475488
* ISNI: 0000 0001 1443 9071
* LCCN: n91079420
* NK ČR: xx0117902
* VIAF: 51876258
* WorldCat: lccn-n91079420
**Hostinec Jamajka** (angl. Jamaica Inn) je román britskej autorky Daphne du Maurier. Základnou črtou románu je dobrodružnosť a napätie, ktoré sa autorke podarilo udržať od prvého do posledného riadka. Dielo je ladené romanticky, príbeh však napriek tomu vyznieva dôveryhodne. Napínavý dej a umelecké kvality si našli veľa priaznivcov.

Dej
---

Dej románu zasadila autorka do Cornwallu a situovala ho na začiatok 19. storočia. Hlavnou hrdinkou príbehu je dvadsaťtriročná **Mary Yellanová**. Príbeh sa začína smrťou Maryinej matky. Mary plní jej poslednú vôľu a odchádza k tete Patience do Bodminu. Tá sa medzičasom vydala za **Jossa Merlyna** a z niekdajšej krásavice sa stala zničená starena. Už po ceste sa Mary dozvedá o nepriaznivej povesti hostinca Jamajka. V prvých dňoch strávených v hostinci hlavná hrdinka zisťuje, že v hostinci sa dejú nekalé veci a že jej strýko je vodcom zločineckej bandy. V hostinci sa Mary zoznamuje s Jossovým mladším bratom **Jemom**, o ktorom teta tvrdí, že je ešte väčší zločinec ako Joss. Počiatočná nenávisť k Jemovi sa postupne mení na lásku, i keď Mary trápia pochybnosti, lebo nevie, či nie je aj Jem členom bandy. Mary sa chce za každú cenu dopátrať pravdy a po tragickej udalosti, ktorej sa stáva svedkom, sa dozvie pravdu o zločinoch Jossa Merlyna a jeho bandy. Zostane už len záhada, kto to všetko organizuje. Rozuzlenie je prekvapujúce a pôvodca všetkého zla nečakaný.

Film
----

Román sfilmoval v roku 1939 Alfred Hitchcock. Zahrali si v ňom Charles Laughton a Maureen O'Hara.

Speváčka Tori Amos spieva o hostinci pieseň „Jamaica Inn", ktorá sa nachádza na jej albume z roku 2005 "The Beekeeper".
**Daniel Bodický** (\* 24. júl 1864, Sebedín-Bečov – † 6. október 1932, Poděbrady, pochovaný: Lučenec) bol slovenský osvetový pracovník, pedagóg.

Jeho otec Pavol Bodický, jeho matka Anna rod. Rosinská

Životopis
---------

V roku 1875 – 1880 študoval na evanjelickom gymnáziu v Banskej Bystrici, 1880 – 1882 na Učiteľskom ústave v Prešove (vylúčený za panslavizmus), 1882 – 1883 na Obchodnej škole v Prahe, neskôr 1887 – 1889 opäť na Učiteľskom ústave v Lučenci a v Prešove. Pôsobil ako učiteľ na viacerých miestach Slovenska, 1891 – 1896 v Báčskom Petrovci, 1919 – 1929 inšpektor v Lučenci. Autor slovenskej gramatiky pre ľudové školy, ktorá v 1906 – 1926 vyšla v 13 vydaniach. V miestach svojho pedagogického pôsobenia nacvičoval ochotnícke divadlo, rozširoval slovenskú tlač. Publikoval v periodikách Cirkevné listy, Dom a škola, Národná jednota, Národné noviny, Tranovský ev. kalendár a i. Predseda Spolku slovenských inšpektorov, evanjelického učiteľského spolku v Liptove, zakladajúci člen Muzeálnej slovenskej spoločnosti (MSS) a i. spolkov.

Dielo
-----

* Mluvnica a pravopis slovenský pre ľudové školy, Liptovský Mikuláš roku 1906
* Naučenie o písme svätom, Liptovský Mikuláš roku 1914

Literatúra
----------

* *Slovenský biografický slovník*

Externé odkazy
--------------

* Regionálne osobnosti VKMK – zdroj, z ktorého pôvodne čerpal tento článok.
*Rosa pendulina*
**Ruža ovisnutá** (*Rosa pendulina*) je druh európskej divokorastúcej horskej ruže. Je nápadná tým, že jej kvetné stopky sa pri dozrievaní stáčajú dolu a šípky sú na nich ovisnuté.

Výskyt
------

Tento druh sa vyskytuje iba v strednej, južnej a juhovýchodnej Európe, v južnej Európe rastie väčšinou iba v horských oblastiach. Areál jej výskytu je na juhu ohraničený Pyrenejami, Alpami a Karpatami, severná hranica ide cez Nemecko a Poľsko, a na východe zasahuje až na Ukrajinu. V Česku aj na Slovensku rastie častejšie vo vyšších polohách, menej často sa vyskytuje v nižších polohách.

V porovnaní s inými ružami je náročná na vlahu pôdy a rastie v miestach s vyššími zrážkami alebo pozdĺž horských potokov a na brehoch horných tokov riek alebo v ich naplaveninách. Ďalej si vyberá vlhké a tienisté miesta na pasienkoch, na okrajoch lesov, v kosodrevinách býva súčasťou subalpínskych krovín, často rastie až nad hornú hranicu lesa.

Opis
----

Je to prútený ker, fanerofyt, s čelnými podzemnými výbežkami, ktoré vytvárajú husté polykormony. Prúty viac-menej priame, dorastajú do vyše 100 až 200 cm, v spodnej časti sú husto ostnaté a v hornej časti takmer bez ostňov. Listy rastú striedavo, na jar sú to pozdĺžne až eliptické lístky, ktoré sú po obvode najčastejšie ostro zubaté, na báze oblé až klinovité, na konci tupé alebo ostro špicaté a zospodu na strednej žilke najčastejšie chlpaté. Zelenkavé blanité vytrvalé palisty sú široké, asi z polovice sú prirastené ku stopke listu. 

Na hlavných prútoch rastú skrátené ostnaté plodonosné vetvičky, ktoré sú dlhé 0,5 až 30 cm. Na nich sa objavujú pomerne veľké, sýto ružové alebo purpurové, jemne voňajúce päťpočetné kvety, zvyčajne jednotlivo, vzácnejšie v chudo kvetných vrcholičnatých súkvetiach po 2 až 3 kusy. Vztýčené, husté, žľaznaté kvetné stopky sa po odkvitnutí sklápajú a pri zrelosti plodov sú lačné. Trvalé kališné lístky nie sú oddelené a sú bez príveskov, holé alebo husto žľaznaté. Korunné lístky bývajú ružové až karmínové. Z plochého disku vyrastá veľa tyčiniek so žltými prašníkmi a taktiež čnelka s bliznami. Kvitne v máji a júni.

### Plody

Plody sú drobné, tvrdé, krémovo žlté nažky, ktoré sa vo veľkom počte vyvíjajú v dužinatej šešuli, v tzv. nepravom plode šípky. Holá ale častejšie žľaznatá šípka, väčšinou fľaškovitého alebo hruškovitého tvaru, má pri zrelosti červenú farbu a visí na dlhej stopke smerom dole. Na vrchole má zaschnuté kališné lístky, pomerne skoro mäkne.

Ruža ovisnutá je tetraploidná ruža, patriaca medzi generatívne sa rozmnožujúce druhy. Má štandardne širokú vnútro populačnú variabilitu, ktorá sa prejavuje v hustote žliaz a tŕňov a v tvare šípky. Je to dlhoveká rastlina, na vhodnom mieste rastie aj 45 rokov.

Iné projekty
------------

CommonsWikidruhy
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Ruža ovisnutá**
* Spolupracuj na Wikidruhoch Wikidruhy ponúkajú informácie na tému **Ruža ovisnutá**

Referencie
----------

1. ↑  IUCN Red list 2013.08. Prístup 06. november 2022

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Růže převislá na českej Wikipédii.*
**Pharming** je spôsob, ktorým môže hacker pripraviť o úspory klienta, ktorý využíva internet banking. Táto metóda spočíva v presmerovaní názvu www stránky na inú adresu. Každej mennej adrese napríklad ib.banka.sk prislúcha číselná adresa napríklad 215.5.214.144. Presmerovanie takejto adresy môže haker uskutočniť buď napadnutím servera DNS alebo zmenou súboru hosts priamo na počítači používateľa. Ak používateľ zadá mennú adresu do internetového prehliadača, miesto stránky banky sa zobrazí jej dokonalá napodobenina. Používateľ teda nezistí, že sa nachádza na inej stránke. Po zadaní údajov, ich získa neoprávnená osoba, ktorá takúto falošnú stránku vytvorila.

Ochrana
-------

Proti takejto hrozbe je možné sa brániť rôznymi spôsobmi. Najjednoduchší spôsob je zistenie IP adresy stránky internetbankingu. 

V operačných systémoch Windows je postup nasledovný: spustiť príkazový riadok (štart → programy → príslušenstvo → príkazový riadok) a zadať príkaz 

`ping *<adresa>*`
(napr. `ping ib.banka.sk`). Potom miesto mennej adresy do prehliadača zadať zistenú IP adresu (s prefixom `https://`).
Niektoré banky ihneď po prihlásení pošlú SMS s kódom, ktorý treba zadať, alebo upozornia klienta, že sa niekto prihlásil na jeho účet.
**Hostýnské vrchy** je vysočina na východnej Morave a predstavuje geomorfologický podcelok Hostýnsko-vsetínskej hornatiny. Patrí do Vonkajších Západných Karpát, podcelku Západných Beskýd a od Vsetínskych vrchov sú oddelené údolím Vsetínskej Bečvy.

Značná časť Hostýnských vrchov je zalesnená a najvyšším vrcholom je Kelčský Javorník (864 m n. m.). Ďalším významným vrcholom je Hostýn (735 m n. m.), ktorý je najvýznamnejším pútnickým miestom mariánskeho kultu v Česku a ktorý dal pohoriu meno. Vodné toky prameniace v pohorí odvádzajú vodu do Moravy.

Vysočina je obkolesená pásom zníženín, ktorých súčasťou je Moravská brána a Hornomoravský úval. Juhozápad tvorí Kelčská pahorkatina, Holešovská plošina. Severovýchodná časť Hostýnských vrchov je trochu nižšia. Táto oblasť je vymedzená údoliami Juhyně a Ratibořky. Rozsochy zostupujú až po údolie Vsetínskej Bečvy. Západná a južná časť Hostýnských vrchov sa výrazne člení na pásma chrbtov, rozdelená údoliami Juhyně, Moštěnky, Rusavy a Dřevnice na kratšie úseky. Najvýraznejšou je severozápadná časť, kde tiež leží najvyšší vrchol Kelčský Javorník aj Hostýn. Pre južné pásmo sú typické veľmi úzke, často aj skalnaté chrbty, ako je na východe ležiace Drastihlava, Humenec a Ondřejovská.

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Hostýnské vrchy**

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Hostýnské vrchy na českej Wikipédii.*
**42 mučeníkov z Amoria** (gr: οἰ ἅγιοι μβ′ μάρτυρες τοῦ Ἀμορίου) bola skupina byzantských úradníkov, ktorí boli v roku 838 zajatí pri abbásovskom dobytí horno-frýgijskeho mesta Amorion. Po byzantskej porážke boli úradníci (vojenskí velitelia) odvlečení do irackej Samarry, kde boli sedem rokov držaní v zajatí a kruto trýznení. Po tom, čo odmietli konvertovať na islam, ba podľa legiend horlivo diskutovali so svojimi väzniteľmi o viere, boli v roku 845 Abbásovcami popravení. Ich sviatok si východné ortodoxné cirkvi a gréckokatolícka cirkev pripomínajú v deň ich popravy 6. marca.

Autormi najstarších správ o mučeníkoch je spis mnícha Euodia z 9. storočia a oslavná reč Michala Synkella. V umení sa 42 amorijských mučeníkov zobrazovalo len málokedy, prednosť viac dávala skupina tzv. 40 mučeníkov zo Sebaste. V existujúcich umeleckých dielach bývajú zobrazení ako dvorania v tunikách, resp. v gréckych chlamysoch.

Obliehanie Amoria Arabmi

Okolnosti zajatia a Amorion
---------------------------

V roku 838 sa v priebehu byzantsko-arabských vojen vojská kalifa al-Mu´tasima dostali po sérii byzantských prehier až do hlbokého vnútrozemia Anatólie, kde obľahli, a po 13 dňoch pre zradu v byzantských radoch dobyli mesto Amorion (dnešný Hisar). Pre ríšu to bola morálna rana, pretože vtedajší cisár Theofilos bol členom Amorijskej dynastie, ktorá mala korene v tomto meste. Arabi mesto zrovnali so zemou a väčšinu obyvateľov pobili alebo odvliekli do zajatia. Medzi zajatými bolo i 42 vedúcich osôb mesta. Mesto bolo Byzantíncami krátko na to znovu získané, avšak už nikdy nenadobudlo svoj predchádzajúci význam. Cisár Theofilos sa pokúsil vyjednať prepustenie jeho úradníkov, čo však Arabi odmietli a po tom, čo mučeníci neprijali možnosť záchrany života podmienenú konvertovaním na islam boli 6. marca 845 za vlády al Mutasimovho syna al-Wátika na brehu Eufratu v Samarre popravení.

Známe mená
----------

Z celkového počtu 42 mučeníkov sú známe len niektoré mená zajatých osôb:

* Theodor Krateros, eunuch, možno stratég bukellarijskej themy, býva označovaný ako vodca mučeníkov
* *patrikios* Aetios, *stratég* anatólskej themy
* *patrikios* Theofilos
* *magistros* Konštantín Baboutzikos, manžel sestry cisárovnej Theodory, najvyššie postavený zo zajatcov, prvý komu bola ponúknutá možnosť konvertovať a prvý popravený
* Bassoes
* Kallistos, možno člen rodiny Melissénov
* Konštantín, *notarius* alebo *hypografeus* (sekretár) Konštantína Baboutzika

Referencie
----------

1. ↑   *Gréckokatolícka eparchia Bratislava* [online]. 2019-03-05, [cit. 2019-08-17]. Dostupné online.

Zdroj
-----

* 42 mučeniků z Amoria In: VAVŘÍNEK, Vladimír; BALCÁREK, Petr. *Encyklopedie Byzance*. 1. vyd. Praha : Libri; Slovanský ústav AV ČR, 2011. 552 s. (Práce Slovanského ústavu AV ČR. Nová řada; zv. 33.) ISBN 978-80-7277-485-2,  978-80-86420-43-1. S. 336.
* Forty-two martyrs of Amorion In:  *The Oxford Dictionary of Byzantium*. Ed. Alexandr Petrovič Každan. New York : Oxford University Press, 1991. 2338 s. ISBN 0-19-504652-8.

Externé odkazy
--------------

*
**Ménas** (amh. ሚናስ – **Minas**; iné tvary pozri pod Ménas; známy aj ako: ሰላማ – **Sälama II.**; fl. medzi 4. – 6. storočím) bol podľa etiópskej tradície druhý etiópsky (aksumský) metropolita (abuna), nástupca svätého Frumentia.

Život
-----

Obdobie, kedy žil nie je isté, keďže medzi obdobím Frumentia a vládou Anbása Wedema, počas ktorej mal Ménas žiť, vládlo v Etiópii podľa neskorších kroník najmenej 25 kráľov. Meno Sälama II. môže preto podľa Coptic Encyclopedia znamenať, že za Ménovho episkopátu kresťanstvo v Etiópii ožilo po dlhšom útlme, čo majú potvrdzovať aj jeho diela. O Ménovom živote sa s istotou v podstate nič nevie.

Dielo
-----

Ménovi býva prisudzovaných viacero homílií, pričom najmenej 6 sa zachovalo a dodnes býva počas cirkevného roka čítaných v etiópskych kláštoroch. Tematicky hovoria napríklad o apoštoloch, 70 učeníkoch Krista, Zosnutí Panny Márie, kríži či otcoch Nicejského koncilu. Býva mu pripisovaný tiež preklad Knihy Zjavení do jazyka ge'ez, resp. mu niekedy býva pripisovaná aj tvorba samotného (kultúrneho) jazyka, keďže spomínané diela patria k jeho najranejším literárnym pamiatkam. Je tiež možné, že do jazyka preložil Rufinovo dielo o Frumentiovi.

Referencie
----------

1. 1 2 3  NOSNITSIN, Denis. Minas. In:  *Encyclopaedia Aethiopica*. Ed. Siegbert Uhlig et al. Vol. 3. He – N. Wiesbaden : Harrassowitz Verlag, 2007. ISBN 978-3-447-05607-6. S. 971 – 972.
2. 1 2 3 4  TEDESCHI, S. ETHIOPIAN PRELATES. In:  *The Coptic Encyclopedia*. Ed. Aziz S. Atiya. Vol. 3. New York : Macmillan Publishing Company, 1991. ISBN 0-02-897025-X. S. 1000 – 1001.
Svätý **Ménas** (iné tvary pozri pod Ménas; \* rané 7. storočie, Achmín, Egypt – † po 641, Egypt) bol koptský asketik a mučeník. Koptská cirkev ho uctieva ako svätého a jeho spomienku si pripomína 17. amšíra. V etiópskom synaxári sa spomína 17. jäkatitu, čo má byť tiež jeho údajný deň umučenia. Meno Ménas nieslo viacero koptských svätcov a mučeníkov, pozri Ménas.

Život
-----

Podľa koptského synaxára sa mal narodiť do roľníckej rodiny v Achmíne. V mladom veku vstúpil do kláštora v rodnom meste a neskôr odišiel do kláštora pri al-Ašmúnajne. Keď do Egypta (641) vtrhli moslimskí Arabi, požiadal predstaveného kláštora, aby smel vyhľadať vodcu moslimov, ktorého sa chcel spýtať, či naozaj odmietajú božstvo Ježiša Krista. Po tom, čo mu mal túto informáciu veliteľ vojsk potvrdiť a po tom, čo Ménas odcitoval stať Jn 3,36 (*„Kto verí v Syna, má večný život. Kto však odmieta Syna, neuzrie život, ale spočíva na ňom Boží hnev."*), mal byť Ménas arabským vojvodcom sťatý a jeho telo hodené do Nílu. Jeho pozostatky boli podľa legendy zachránené Koptmi.

Referencie
----------

1. 1 2  COQUIN, R. G. MENAS OF AL-ASHMUNAYN, SAINT. In:  *The Coptic Encyclopedia*. Ed. Aziz S. Atiya. Vol. 5. Jo – Mu. New York : Macmillan Publishing Company, 1991. ISBN 0-02-897025-X. S. 1589.
2. 1 2 3  ABULIFF, Wadi. MENA [di AL-AŠMŪNAYN]. In:  *Enciclopedia dei santi: Le Chiese orientali*. Vol. II. (Gir - Z). Roma : Città Nuova, 1999. (Bibliotheca sanctorum orientalium.) ISBN 88-311-9317-1. S. 486.
3. ↑  Etiópsky synaxár. Dostupné online [cit. 3-8-2022]

Externé odkazy
--------------

* The Seventeenth Day of the Blessed Month of Amshir In: Coptic synaxarium. p. 227 [/232 ako pdf (po anglicky)]
**Ľubochnianska dolina** je najdlhšou dolinou na Slovensku, meria 25 km.Nachádza so vo Veľkej Fatre. Prebieha severojužným smerom. Začína sa pri obci Ľubochňa (okres Ružomberok) a končí sa kotlami v úbočiach Ploskej a Čierneho kameňa. Dolinou preteká riečka Ľubochnianka. 

Dolina je známa bohatstvom vysokej zveri a je domovom najväčších slovenských šeliem (medveď hnedý, rys ostrovid). V doline sa nachádza rekreačné zariadenie a niekoľko trvalo obývaných horární (Salatín, Čierňavy, Rakytov). V minulosti dolinou viedla prvá elektrifikovaná lesná železnica v strednej Európe. Pozostatkom železnice je historický objekt elektrárne pri ústí Ľubochnianskej doliny do údolia Váhu v Ľubochni. V bočných dolinách sa nachádzajú významné prírodné rezervácie Veľkej Fatry, so zachovalými porastami pralesovitého charakteru (Kundračka, Rumbáre, Dvorisko, Skalná Alpa). V doline za lokalitou Huty sa nachádzajú pozostatky štôlní (lokalita Vyšné a Nižné Rudné), kde sa ťažilo železo. 

Dolinou vedie asfaltová vozovka až takmer do záveru, asfaltové vozovky sú aj v niektorých bočných dolinách. V doline sa na mnohých miestach ťaží drevo. V hornej časti doliny sa nachádzal pozostatok tajchu (Vyšný tajch), ktorý bol koncom roku 2008 odstránený a nahradený novou vodnou nádržou. 

Ľubochnianske jaskyne: V doline sa nachádza 11 jaskýň. Najväčšia z nich je Jaskyňa v Čertovej skale s dĺžkou 28 m Druhou najdlhšou je Previs v čertovej skale s dĺžkou 11 m.. 

Ľubochnianskou dolinou prechádza zeleno-značená cyklotrasa, ktorá asi v tretine doliny odbočuje do sedla pod Červeným grúňom a hornou časťou od ústia doliny Blatná ku Chate pod Borišovom alebo do Liptovských Revúc prechádza červeno-značkovaný chodník. 

Ľubochnianska dolina. Pohľad zo sedla Ploskej

Externé odkazy
--------------

* Lesná železnica Ľubochňa - Močidlo
* Poloha na turistickej mape

Súradnice: 48°57′57″S 19°08′23″V﻿ / ﻿48,965783°S 19,139683°V﻿ / 48.965783; 19.139683

| * z
* d
* u
Doliny Veľkej Fatry |
| --- |
| 
* Belianska dolina
* Blatná
* Blatnická dolina
* Bystrá dolina
* Bystrická dolina
* Dedošová dolina
* Gaderská dolina
* Harmanecká dolina
* Hornojasenská dolina
* Hradská dolina
* Jasenská dolina
* Kantorská dolina
* Komjatnianska dolina
* Ľubochnianska dolina
* Mača
* Necpalská dolina
* Nižné Matejkovo
* Rakytov
* Revúcka dolina
* Skalné
* Sklabinská dolina
* Suchá dolina
* Šindeľná
* Škútova dolina
* Teplá dolina
* Trlenská dolina
* Vlkanová
* Vyšná Štefanová
* Vyšné Matejkovo
* Zalámaná dolina
* Zelená dolina
* Žarnovická dolina

 |
**Hierokles** alebo **Hieroklés** (starogr. *Ἱεροκλῆς* – *Hierokles*, iný prepis: *Hieroklés*) bol olympijský víťaz v roku 201.

Epigrafický nález (MDAI(A) 21 (1896) 113 no. 2. Adolf Wilhelm, "Beschlüsse Lesbischer Samothrakiasten,") objavený pri obci Mithymna na ostrove Lesbos uvádza, že Markos Aurélios Hierokles z Nysy (možno z Nysy v Kárii) dosiahol v neznámej disciplíne titul *periodonikés* (víťaz obehu), čo znamená, že sa počas olympiády presadil na všetkých celogréckych hrách (jednotlivé celogrécke hry sa totiž usporadúvali v rôznych obdobiach štvoročného cyklu, ktoré spolu tvorili *periodos*, t. j. pravidelný obeh). Nápis okrem tejto informácie uvádza už len to, že bol čestným občanom mesta Tralles.

Hierokles si olympijské víťazstvo vybojoval pravdepodobne na 245. olympijských hrách v roku 201.

Referencie a bibliografia
-------------------------

1. 1 2  Mark Golden. *Sport in the ancient world from A to Z*. London : Taylor & Francis, 2003. ISBN 0-203-49732-5. S. 23.
2. 1 2  Lando Ferretti, *Olimpiadi: 776 a. C. - 1960*, str. 276
3. ↑  Lesley Adkins & Roy A. Adkins. *Starověké Řecko*. Praha : Slovart, 2011. ISBN 978-80-7391-580-3. S. 363.

Pozri aj
--------

* Zoznam olympijských víťazov staroveku
Nemecký špic vlčí
**Nemecký špic vlčí** (Wolfspitz, Keeshond) patrí do 5. Skupiny FCI – Špice a primitívne plemená, sekcia Európske špice, plemeno Nemecký špic, číslo platného štandardu FCI- 97.

Pôvod
-----

Je to pomerne staré plemeno, psy tohto typu sa v minulosti v Európe využívali na stráženie dvorov, furmanských vozov a v Holandsku na stráženie lodí pri plavbe v kanáloch.

Počas 2. svetovej vojny došlo k oddeleniu chovu, kým na kontinente sa udržala pôvodná línia vlčieho špica, anglickí chovatelia realizovali svoju predstavu menšieho, kvadratickejšieho psa s bohatšou srsťou – keeshonda. Už dlhšiu dobu dochádza k prelínaniu oboch typov a pôvodný nemecký vlčí špic sa chová už len ojedinele v krajine pôvodu – Nemecku, alebo v Česku.

Vzhľad
------

Ide o dlhosrstého psa štvorcového formátu. Vlčí špic je najväčší zo všetkých špicov, podľa štandardu sa jeho výška pohybuje v rozpätí 45 – 55 cm, pričom sa pri nezmenených proporciách pripúšťa výška až 60 cm.

Povaha
------

Vlčí špic je mimoriadne ostražitý a pozorný. V jeho okolí sa neudeje nič o čom by nevedel. Voči cudzím ľuďom býva ostražitý, ale po zoznámení s nimi ich prijme za svojich. Je fixovaný na svojho pána a veľmi učenlivý. V štandarde sa taktiež píše, že u neho absentuje lovecký pud. Poznatok pochádza predovšetkým z minulosti, keď bol chovaný nemeckými poľovníkmi a rozširovaný medzi majiteľov zastrelených psov, ktoré pytliačili. Túto informáciu je však treba brať s rezervou, keďže sú dobrí strážcovia, majú tendenciu eliminovať hlodavcov a vtáctvo na zverenom teritóriu. Pri prechádzkach prírodou sa veľmi od pána nevzďaľuje a prípadnú stopu sleduje len krátko a hneď sa vráti.

Osrstenie
---------

Nemecký špic vlčí
Vďaka hustej srsti tvorenej krycou srsťou a podsadou miluje zimu a preto mu celoročný pobyt vonku nerobí problém. Srsť sa zásadne nestrihá, aj v letných horúčavách ho chráni pred prílišným teplom. Má samočistiacu schopnosť, preto jej údržba nie je náročná. Raz týždenne ju treba prečesať, najmä za ušami a bruchu, aby sa netvorili "žmolky". Zvýšenú pozornosť potrebuje jedine pri čistení od bodliačia a rôznych semien trávy, s ktorými si pes nevie sám poradiť.

Výcvik a použitie
-----------------

Je ideálnym strážcom, jeho veľkosť už vzbudzuje rešpekt, pričom strava vyjde oveľa lacnejšie ako u veľkých plemien.

Keďže ide o veľmi aktívneho psa, s radosťou Vás bude nasledovať a spolupracovať s Vami. Je dosť temperamentný, preto s tým pri výchove treba počítať. Výcvik treba ukončiť v okamihu, keď to ešte psa baví. Vďaka svojej inteligencii si cviky pamätá už po málo opakovaniach a málokedy ich zabudne, aj keď sa už neprecvičujú.

Zdravotné predispozície
-----------------------

Vlčie špice patria medzi dlhovekejšie psy, bez problémov sa dožívajú 13 rokov a viac. Je to pomerne zdravé plemeno, nie sú známe žiadne typické ochorenia pre toto plemeno.

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Nemecký špic vlčí**

Externé odkazy
--------------

psíčkar.sk, vlčí špic


|  |  |
| --- | --- |
| Portal | Kynologický portál |
**Kozák brezový** (*Leccinum scabrum*) ľudovo nazývaný **brezák** je jedlá huba z čeľade hríbovité (*Boletaceae*).

Synonymá
--------

* *Boletus scaber* Bull. : Fr.
* *Krombholziella scabra* (Bull. Ex Fr,) R. Maire

Opis
----

Klobúk má v priemere 5 - 15 cm, spočiatku je polkruhovitý, neskôr vankúšovo vyklenutý. Klobúk je hnedej farby. Povrch je suchý a matný za vlhka lepkavý, v mladosti je pevný, neskôr mäkne. Pri reze je vnútro bielej farby.
Hlúbik je asi 8 - 20 cm dlhý, hrubý asi 1 - 3 cm, valcovitý, smerom nahor zúžený, hnedo biely, pokrytý hnedými šupinkami.
Dužina hlúbika je biela, vypĺňa celý objem hlúbika, v mladosti je pevná a tuhá, neskôr vláknitá a mäkká.
Má príjemnú vôňu.

Výskyt
------

Rastie od júna do októbra v zmiešaných lesoch, v hájoch, výhradne pod brezami. Vyskytuje sa v miernom pásme severnej pologule. Kozák brezový žije v symbióze s koreňmi brezy.

Použitie
--------

Kozák brezový je výborná jedlá huba. Môže sa použiť na spôsob praženice, alebo ako sušená huba napríklad do kapustníc.

Možnosť zámeny
--------------

Nedá sa zameniť za jedovaté huby. Medzi kozákmi je niekoľko podobných druhov, ktoré sa líšia viazanosťou na určitý druh dreviny.

Galéria
-------

* 
* 
* 
*

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Kozák brezový**
Mapa japonských provincií so zvýraznenou provinciou Hida
Provincia **Hida** (jap. 飛騨国 – Hida no kuni) bola bývalá japonská provincia v oblasti Tósadó, ktorá v súčasnosti tvorí severnú časť prefektúry Gifu. 

Hradné mesto provincie Hida bolo Takajama. Hida mala rozľahlé lesy a bola najväčším zdrojom stavebného dreva a kovov pre ostatné provincie. had extensive forests and was a major source of timber and metals for other provinces. Riečna doprava z Hida dole do provincií Mino a Owari bola ťažká.

V roku 1585, Nagačika Kanamori, jeden z generálov Nobunagu Odu a neskoršie Hidejoši Tojotomiho, bol vyslaný obsadiť Hida a stal sa jej pánom. Bojoval v bitke pri Sekigahare na strane Iejasua Tokugawu a jeho dediči si uržali provinciu počas obdobia Edo.

Súčasné mestá nachádzajúce sa v provincii Hida
----------------------------------------------

* Shirakawa, Ono (okres)
* Takajama
* Hida
* Gero

Okresy provincie Hida
---------------------

* Ono (okres)
* Mašita (okres) (teraz zrušené)
* Jošiki (okres) (teraz zrušené)

Most v provincii Hida

| * z
* d
* u
Bývalé japonské provincie |
| --- |
| 
* Aki
* Awa (Kantó)
* Awa (Šikoku)
* Awadži
* Biččú
* Bingo
* Bizen
* Bungo
* Buzen
* Cušima
* Čikugo
* Čikuzen
* Čišima
* Dewa
* Eččú
* Ečigo
* Ečizen
* Harima
* Hida
* Hidaka
* Higo
* Hitači
* Hizen
* Hjúga
* Hóki
* Iburi
* Iga
* Ijo
* Iki
* Inaba
* Ise
* Išikari
* Iwami
* Izu
* Izumi
* Izumo
* Jamaširo
* Jamato
* Kaga
* Kai
* Kawači
* Kazusa
* Kii
* Kitami
* Kózuke
* Kuširo
* Mikawa
* Mimasaka
* Mino
* Mucu
* Musaši
* Nagato
* Nemuro
* Noto
* Oki
* Ómi
* Ošima
* Ósumi
* Owari
* Sacuma
* Sado
* Sagami
* Sanuki
* Seccu
* Suó
* Suruga
* Šima
* Šimocuke
* Šimósa
* Šinano
* Širibeši
* Tadžima
* Tanba
* Tango
* Tešio
* Tokači
* Tosa
* Tótómi
* Wakasa

 | Vlajka Japonska |
**Hic et nunc** (lat. "tu a teraz, tu a hneď, hneď a zaraz, na mieste") je latinský výraz, ktorým sa vyjadruje, že má niekto niečo vykonať alebo prežívať v aktuálnom momente, a to v širšom alebo užšom zmysle.

V užšom zmysle je to prežívanie okamihu, ktorý je práve tu a teraz - kde sa nachádza človek práve v tej jednej danej chvíli. Často sa zvýrazňuje aspekt neopakovateľnosti a jedinečnosti každého momentu ľudského života. Práve prístup hic et nunc zdôrazňuje, že človek sa má snažiť intenzívnejšie prežívať osobitne každú túto chvíľu svojej existencie.

V širšom zmysle je to prežívanie aktuálneho ľudského života (nunc) v súčasnom období (hic). Takýto prístup vyžaduje od človeka prijatie svojej súčasnosti, doby v ktorej žije, aby neblúdil po minulosti alebo budúcnosti, ale zameral sa na svoju dobu, ktorú môže ovplyvniť.

Hic et nunc neznamená, aby človek nemyslel na budúcnosť, alebo aby si nepamätal minulosť, je to prístup, v ktorom sa zdôrazňuje, že človek môže ovplyvniť, reálne prežívať iba aktuálny moment, okamih svojho života.
**Amertas** (starogr. *Ἀμέρτας* – *Amertas*) bol olympijský víťaz v zápasení dorastencov v roku 420 pred Kr.

Amertas z Élidy zvíťazil na 90. olympijských hrách v zápasení dorastencov (*palé paidón*). V Olympii sa táto disciplína zaviedla na 37. hrách v roku 632 pred Kr. a jej prvým víťazom bol Hipposthenes zo Sparty.

Staroveký autor Pausanias uvádza, že v olympijskej *Altide* videl sochu olympionika Amerta. Bola dielom sochárskeho majstra Fradmóna z Argosu, ktorého tvorbu datuje rímsky polyhistor Plínius Starší do čias 90. olympiády.

Referencie a bibliografia
-------------------------

1. 1 2 3  Pausanias, *Periégésis tés Hellados*, 6,8,1.
2. 1 2  Walter de Gruyter, *Biographischer Index der Antike / Biographical Index of the Classical World*, str.48
3. ↑  Vojtech Zamarovský. *Vzkriesenie Olympie*. Bratislava : Šport, 1986. 77-043-86. S. 247.
4. ↑  Eusebios, *Kronika* 2,193.
5. ↑  Plínius, *Naturalis Historia*, 34,11.

Pozri aj
--------

* Zoznam olympijských víťazov staroveku
Ametyst
**Ametyst** je minerál, fanerokryštalická odroda kremeňa tmavofialovej, fialovej až červenofialovej farby. Ak sa v tej istej hornine nachádza ametyst s citrínom, nazýva sa *ametrín*.

Jeho názov pochádza zo starogréckeho slova *amethustos*, znamenajúceho neopitý. Názov sa viaže na starogrécku legendu o pôvode ametystu, podľa ktorej najvyšší boh Zeus rozlial kalich s vínom na biely kremeň, ktorý potom prijal farbu vína.

Charakteristika
---------------

Kremeň je priehľadný až priesvitný nerast so skleným leskom na čerstvom povrchu. Odroda ametyst je typická svojím nádherným fialovým sfarbením. Ametyst vzniká prevažne hydrotermálne. Na svetle môže blednúť, pod vplyvom tepla zase žltne a mení sa na citrín. Množstvo kameňov, ktoré sa predávajú ako citríny, sú v skutočnosti tepelne upravené, zväčša menej kvalitné ametysty.

Výskyt
------

Tento nerast sa vyskytuje zvyčajne vo vyvretých, premenených a usadených horninách a bežne ho možno nájsť aj na rudných žilách.

Ametyst v histórii
------------------

Starovekí Gréci verili, že ich pitie vína z ametystovej nádoby ochráni pred otravou. Staroveké mezopotámske civilizácie z ametystu vyrábali valcové pečatidlá s vyrytým náboženským obrazom a menom majiteľa. Ametyst si cenili aj starovekí Egypťania, ktorí ho používali pri výrobe šperkov. V časoch raného kresťanstva sa verilo na upokojujúce vlastnosti ametystu. Ametyst bol symbolom vysokého duchovného stavu, ktorý musia prijať biskupi. Z tohto dôvodu sa ametystové prstene stali súčasťou biskupských insígnií. Ametyst bol vždy spájaný s čistotou a zbožnosťou. Uprednostňovali ho členovia kráľovských rodín, lebo fialová sa považovala za vladársku farbu. Najviac cenené boli ametysty s nádychom červenej, ktorú spôsobujú stopy mangánu. V Tibete sa ametyst považuje za kameň zasvätený Budhovi.

Súčasné využitie
----------------

V dnešnej dobe sa ametyst fazetuje alebo brúsi na kabošony. Nebrúsené prizmatické kryštály sa nosia ako bižutéria.

Poznávanie
----------

Kremeň sa rozpúšťa v kyseline fluorovodíkovej.

Lokality
--------

### Vo svete

Najznámejšie náleziská sú na Urale (Rusko), v Brazílii (Minas Gerais, Mato Grosso, Rio Grande de Sul, Serra Mar), ale aj v Uruguaji, na Srí Lanke, v Barme, Zimbabwe, v Mozambiku, na Madagaskare a v Austrálii. Kryštály z brazílskych a uruguajských nálezísk sa nachádzajú ako lúčovité masy, v ktorých sa jednotlivé kryštály podobajú pyramídam. Náleziská ametrínov sú napríklad v Bolívii.

### Na Slovensku

Aj na Slovensku sa vyskytovali nádherné drúzy ametystov drahokamovej kvality. Až do 10 cm dlhé kryštály sa našli v hydrotermálnych žilách ložiska Banská Štiavnica, ale ametysty sa vyskytovali aj v ložisku Hodruša-Hámre, Vyhne a Zlatá Baňa. Ďalšie výskyty sú známe z Kremnice.

Referencie
----------

1. 1 2  R. L. Bonewiz, M. Konzultanti, R. E. Carruthers, 2007.: *Kamene a drahokamy*. Bratislava: Slovart

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Ametyst**

Externé odkazy
--------------

* Mineraly.sk – zdroj, z ktorého (pôvodne) čerpal tento článok.


|  |  |
| --- | --- |
| Portal | Portál vedy o Zemi |