recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Pavol Marcely** (\* 26. jún 1914, Zvolen - † 17. október 1980, Piešťany) bol slovenský generál, pedagóg a protifašistický bojovník.

Rodina
------

* otec: Ján Marcely
* matka: Júlia rod. Kubišová
* manželka: Jolana rod. Jurášová

Životopis
---------

Do roku 1933 študoval na učiteľskom ústave v Banskej Bystrici, do roku 1965 na FF UK v Bratislave. Pôvodne učiteľ, neskôr príslušník Slovenskej armády a ČSĽA. Účastník profifašistického odboja v slovenskej armáde, počas SNP štábny kapitán, príslušník československého vojska v ZSSR, bojoval v karpatsko-duklianskej operácii, 15. októbra 1944 aj s brigádou vysadený na letisku Tri duby, dnes Letisko Sliač, po prechode SNP do hôr bojoval na najohrozenejších úsekoch frontu, 5. decembra 1944 ťažko ranený. Ako 36 ročný sa stal najmladším dôstojníkom slovenskej národnosti, ktorý bol vymenovaný do prvej generálskej hodnosti. Brigádnym generálom sa totiž stal 1.10.1950. Na konci septembra 1953 bol preložený do zálohy. Reaktivovaný do Československej ľudovej armády bol začiatkom augusta 1968 a to vo vojenskej hodnosti generálmajora. Následne bol zaradený vo Vojenskom historickom ústave na oddelenie vojenských dejín Slovenska v Bratislave. V rokoch 1969 až 1971 pôsobil ako vojenský a letecký pridelenec v Belehrade. Odtiaľ nastúpil na MNO v Prahe kde vykonával štábne funkcie. Do opätovného odchodu do zálohy odišiel koncom júla 1973.  .

Venoval sa problémom štatistiky, predseda Slovenského štatistického ústavu. Vysokoškolský pedagóg, prednášal na PF UK v Trnave, prispel k rozvoju slovenského školstva. Od roku 1974 pracoval ako vedúci útvaru obrany na Ministerstve práce a sociálnych veci SSR v Bratislave. Prispieval memoárovými a odbornými článkami do novín a časopisov i do odbornej tlače.

Udelené vyznamenania
--------------------

Nositeľ mnohých vysokých vojenských vyznamenaní ako napríklad: 

* 1943 sovietsky Rad Červenej hviezdy,
* 1943 a 1945 Československý vojnový kríž 1939,
* 1945 a 1969 Rad veľkej vlasteneckej vojny II. stupňa,
* 1945 Za chrabrosť pred nepriateľom, Za pobedu nad Germanijej, Za zásluhy I. stupňa,
* 1946 Rad SNP I. tr. juhoslovanský rad Za zasluge za narod I. tr. rumunský rad Virtuti militari,
* 1948 poľský Vojnový kríž,
* 1949 Rad 25. februára 1948, Československý vojenský rad Bieleho leva Za víťazstvo I. stupňa,
* 1955 Za zásluhy o výstavbu,
* 1964 Rad červenej hviezdy a i.

Jeho meno nesie Základná škola Pavla Marcelyho, Drieňová 16 v Bratislave.

Referencie
----------

1. ↑
2. ↑  Ján Štaigl a kol. - *Generáli - slovenská vojenská generalita 1918 - 2012*, 2. vyd. Magnet Press, ISBN 978-8089169-25-2
3. ↑  Slovenský biografický slovník IV. Martin 1990.
4. ↑

Literatúra
----------

* Slovenský biografický slovník

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Pavol Marcely**

Externé odkazy
--------------

* Regionálne osobnosti VKMK – zdroj, z ktorého pôvodne čerpal tento článok.
Pavol Kiniži
**Pavol Kiniži** z Kniže (maď. *Kinizsi Pál*, rum. *Paul Chinezu*, \* 1432 – † 24. november 1494, Smederevo) bol vojvodca, maramurešský župan (1467 – 70), temešský župan (1478 – 94), báčsky župan (1484 – 94).

Pavol Kiniži pochádzal zo zemianskej rodiny, vlastniacej obec Kinizs v Abovskej stolici. Údajne už od roku 1449 slúžil ako radový pešiak v mestskom žoldnierskom oddiele Košíc. Jeho veliteľom bol Blažej Maďar, ktorý si ho natoľko obľúbil, že ho po čase adoptoval a dal mu za manželku svoju dcéru Benignu.

Kiniži bol jedným z podveliteľov vojska, ktoré vpadlo počas uhorsko-českej vojny roku 1468 na Moravu, počas protirakúskej vojny do Rakúska roku 1477. Bojoval aj proti Turkom a v rokoch 1479 – 81 bol veliteľom uhorských vojsk na Balkáne. Za svoje vojenské zásluhy zastával najvýznamnejšie vojvodcovské posty v uhorskom vojsku a patril medzi rytierov kráľovského dvora Mateja Korvína. Dostal od kráľa viaceré majetky aj na území dnešného Slovenska, napríklad panstvo Lietava r. 1474, panstvo Strečno r. 1483, patrili mu aj Košeca a Ilava, ktoré však spolu so Žilinou dal za 40 tisíc zlatých do zálohu Zápoľskovcom.

Po smrti kráľa Mateja Korvína sa pridal na stranu Vladislava II. Jagelovského. V júli roku 1490 porazil protikandidáta Jána Korvína, nemanželského syna kráľa Mateja. Za túto lojalitu ho kráľ Vladislav II. odmenil vymenovaním za krajinského sudcu. Túto funkciu vykonával až do svojej smrti. Pavol Kiniži zomrel 24. novembra 1494 počas obliehania tureckej pevnosti Smederevo v dnešnom Srbsku. Pochovaný je v pavlínskom kláštore v Nagyvázsony, ktorý sám založil spolu s Blažejom Maďarom okolo roku 1483.

Referencie
----------

1. 1 2 3  KINIŽI, Pavol. In:  *Slovenský biografický slovník*. Zväzok III. K – L. Martin : Matica slovenská, 1989. 448 s. ISBN 80-7090-019-9. S. 81.
2. 1 2  DANGL, V. – SEGEŠ, V.: Vojvodcovia: 111 osobností vojenských dejín Slovenska. Praha 2012.

Autoritné údaje: * GND: 119471884
* ISNI: 0000 0000 3499 9706
* LCCN: n96027511
* VIAF: 15580968
* WorldCat: lccn-n96027511
**Pavol Major** (Maior, Maiorus, Maier, Pavol) (\* Prievidza  –  † 28. september 1714, Banská Bystrica) bol slovenský evanjelický kňaz, náboženský spisovateľ a cirkevný hodnostár.

Rodina
------

* syn: Ján Major (?-1722)
* manželka: Judita rod. Sartoriusová

Životopis
---------

Študoval na univerzite vo Wittenbergu. Pôsobil ako evanjelický kňaz na viacerých miestach Slovenska, trenčiansky konsenior. Nábožensky prenasledovaný, žil prevažne v exile. Od roku 1713 žil u syna Jána v Banskej Bystrici. Autor teologických dišpút (o farskom úrade a jeho poslaní, o božej prozreteľnosti, princípoch teológie) a náboženského spevníka, ktorý zostal v rukopise a zachoval sa v prepise J. Chrastinu z roku 1749.

Dielo
-----

* *Disputatio theologica in symbolum apostolicum de ministerio ecclesiastico et ejus effectu*, Wittemberg, 1667
* *Dissertatio theologica de providentia Dei*, Wittenberg, 1668
* *Dissertatio de principio theologiae*, Žilina, 1669

Literatúra
----------

* Slovenský biografický slovník

Externé odkazy
--------------

* Regionálne osobnosti VKMK – zdroj, z ktorého pôvodne čerpal tento článok.
**Poulydamas** (iné názvy: **Polydamas, Púlydamas, Pulydamas**; starogr. *Πουλυδάμας, Πολυδάμας* – *Poulydamas, Polydamas*) bol olympijský víťaz v pankratiu v roku 408 pred Kr.

Poulydamas, syn Nikia z tesálskej Skotúsy, si na 93. olympijských hrách v roku 408 pred Kr. vybojoval zvíťazstvo v pankratiu. Pankration sa v Olympii zaviedol na 33. hrách v roku 648 pred Kr. Bol to pästiarský zápas, pri ktorom boli dovolené všetky zápasnícke chmaty, údery päsťou, kopanie a vykrúcanie údov.

Staroveký autor Pausanias, ktorý v druhom storočí videl sochy olympionikov v areále Olympie o Poulydamovom olympijskom víťazstve uvádza: „*Tam stojí pellénsky občan Promachos, syn Dryónov, ktorý zvíťazil v pankratiu raz v Olympii, trikrát v Isthme a dvakrát v Nemei. Preto mu Pellénčania postavili dve sochy, jednu umiestnili v Olympii a druhú, mramorovú, nie z kovu, tu v gymnasiu. Za vojny Pellény s Korintom padol tento muž, usmrtiac nejedného nepriateľa. Tiež sa tvrdí, že premohol v Olympii Púlydamanta zo Skotússy; Púlydamas prišiel vtedy k olympijskému zápasu druhýkrát, vracajúc sa domov od perzského kráľa. S tým však nesúhlasia Tesálčania, vyhlasujúc, že sám nápis na soche (Púlydamanta) svedčí okrem iného o tom, že Púlydamas nebol porazený: **Otčina Púlydamanta, ktorého nezdolal nikto, Skotússa!**"*

Historik Eusebios o sile olympionika Polidamanta zaznamenal historku, že tento mohutný človek, keď bol s spolu s Ochom medzi Peržanmi, zabíjal levy, bojoval bez zbraní proti ozbrojeným mužom a dokonca dokázal zastaviť vojnový voz v plnej rýchlosti.

Referencie a bibliografia
-------------------------

1. ↑  Mark Golden. *Sport in the ancient world from A to Z*. London : Taylor & Francis, 2003. ISBN 0-203-49732-5. S. 141.
2. 1 2 3  Pausanias. *Pausaniás, cesta po Řecku II.*. Praha : nakladatelství Svoboda, 1973. 25-039-73. S. 74.
3. 1 2 3 4  Eusebios, *Kronika* 2,193.
4. ↑  Vojtech Zamarovský. *Vzkriesenie Olympie*. Bratislava : Šport, 1986. 77-043-86. S. 114.
5. ↑  Vojtech Zamarovský. *Vzkriesenie Olympie*. Bratislava : Šport, 1986. 77-043-86. S. 250.

Pozri aj
--------

* Zoznam olympijských víťazov staroveku
**Vytvrdzovanie**, je spôsob tepelného spracovania zliatin, ktorého cieľom je ich **precipitačné spevnenie**. Proces využíva rozpad presýteného tuhého roztoku, pri ktorom vzniká veľké množstvo malých kryštálov sekundárnej fázy tzv. precipitát. Tieto kryštály zvyšujú pevnosť zliatiny, pretože bránia pohybu dislokácií.

Na vytvrdzovanie sú vhodné iba zliatiny, pre ktoré s klesajúcou teplotou klesá rozpustnosť niektorej prísady. Iba v tomto prípade môžeme dosiahnuť stav presýtenia.

Postup vytvrdzovania
--------------------

Proces sa skladá z 3 častí:

1. rozpúšťacie žíhanie,
2. ochladenie vhodnou rýchlosťou,
3. starnutie.

### Rozpúšťacie žíhanie

Pri tomto žíhaní sa zliatina ohrieva na teplotu vyššiu ako zodpovedá maximálnej rozpustnosti pri danom zložení, ale zároveň pod teplotu solidu (začiatok tavenia). Na tejto teplote sa zotrvá dovtedy, kým sa nerozpustí všetok precipitát, a nevznikne homogénny roztok. Teplotu rozpúšťacieho žíhania je potrebné udržiavať v čo najužšom intervale v tolerancii 5 °C.

### Ochladenie

Ochladenie musí prebehnúť tak rýchlo, aby sa počas neho potlačila precipitácia. Pri teplote okolia je zliatina v stave presýteného tuhého roztoku.

### Starnutie

V tejto etape nastáva proces samovoľného rozpadu presýteného tuhého roztoku pri teplote okolia za vzniku jemného spevňujúceho precipitátu. Niekedy je potrebné precipitáciu iniciovať ohrevom, alebo tvárnením materiálu. Priebeh možno urýchliť zvýšením teploty, ale pri prekročení určitej teplotnej hranice je konečný efekt vytvrdzovania nižší.

Zdroje
------

* MACEK, Karel; ZUNA, Petr; ZILVAR, Václav. *Náuka o materiáli 3 pre 4. ročník SPŠ strojníckych*. Bratislava : Alfa, 1989.
**Abierto Mexicano Telcel 2009** bol spoločný tenisový turnaj mužov a žien, ktorý sa konal v dňoch od 23. do 28. februára 2009 na otvorených antukových dvorcoch v mexickom meste Acapulco. Titul v dvojhre získal Španiel Nicolás Almagro, ktorý vo finále porazil Francúza G. Monfilsa. Bol to jeho piaty titul v dvojhre na okruhu ATP. Titul v dvojhre žien získala Američanka Venus Williamsová, ktorá vo finále porazila Talianku F. Pennettovú. Bol to jej 41. titul v dvojhre na okruhu WTA. Titul vo štvorhre získali Čech František Čermák a Slovák Michal Mertiňák, ktorí vo finále porazili poľsko-rakúsky pár Łukasz Kubot, Oliver Marach. Pre F. Čermáka to bol 17. a pre M. Mertiňáka siedmy titul vo štvorhre na okruhu ATP. Titul vo štvorhre žien získali Španielky Nuria Llagosterová Vivesová a María José Martínezová Sánchezová, ktoré vo finále porazili španielsky pár Lourdes Domínguezová Linová, Arantxa Parrová Santonjová. Pre N. Vivesovú to bol siedmy a pre M. Sánchezovú siedmy titul vo štvorhre na okruhu WTA.

Víťazi
------

### Dvojhra mužov

*Bližšie informácie v hlavnom článku: Mužská dvojhra na Abierto Mexicano Telcel 2009*
**Španielsko Nicolás Almagro** vs. Francúzsko Gaël Monfils 6-4 6-4

### Dvojhra žien

*Bližšie informácie v hlavnom článku: Ženská dvojhra na Abierto Mexicano Telcel 2009*
**USA Venus Williamsová** vs. Taliansko Flavia Pennettová 6-1 6-2

### Štvorhra mužov

*Bližšie informácie v hlavnom článku: Mužská štvorhra na Abierto Mexicano Telcel 2009*
**Česko František Čermák / Slovensko Michal Mertiňák** vs. Poľsko Łukasz Kubot / Rakúsko Oliver Marach 4-6 6-4 10-7

### Štvorhra žien

*Bližšie informácie v hlavnom článku: Ženská štvorhra na Abierto Mexicano Telcel 2009*
**Španielsko Nuria Llagosterová Vivesová / Španielsko María José Martínezová Sánchezová** vs. Španielsko Lourdes Domínguezová Linová / Španielsko Arantxa Parrová Santonjová 6-4 6-2

Externé odkazy
--------------

* Oficiálne stránky turnaja
Beh ťažkoodencov znázornený na čiernofigúrovej amfore zo 4. stor. pred Kr.
**Beh ťažkoodencov** alebo **hoplitodromos** alebo **hoplítodromos** (od starogr. *Ὁπλιτόδρομος, Ὁπλιτοδρομία* – *hoplitodromos, hoplitodromia*) bola súťažná bežecká disciplína v starovekom Grécku. 

Beh ťažkoodencov bol behom v plnej zbroji, zameraný pre dospelých mužov, ktorí už prešli vojenským výcvikom. V Olympii ho zaviedli na 65. hrách v roku 520 pred Kr. Jeho účastníci pôvodne pretekali so štítom, prilbou a chráničmi na píšťalách. Po reforme tohto behu im ostal len bronzový štít, ktorý mali spočiatku vlastný a neskôr pridelený z úschovne v Diovom chráme. Jeho názov bol odvodený od ťažkého okrúhleho štítu nazývaného *hoplon*. Bežal sa na vzdialenosť štyroch stádií, ktorý sa volal *hoppios* (769 metrov), alebo na jeho polovicu. Miesto pretekára na štarte sa určilo žrebom. Pravidlá preteku boli jednoduché, bežci sa z postavenia stojného zo štartovej čiary na dané znamenie (v Olympii pravdepodobne na zatrúbenie) rozbehli a po predpísanej trase dobehli do cieľa. 

Podľa najvýznamnejších historikov, olympijské hry klasického obdobia trvali päť dní. Po príslušných obradoch sa začalo súťažiť až na druhý deň a súťaže vyvrcholili na štvrtý deň poslednou disciplínou, behom ťažkoodencov. Na piaty deň sa hry po rozdelení cien a obradoch skončili.

Antický autor Pausanias uvádza, že podľa jeho názoru bol beh ťažkoodencov aj súčasťou výcviku vojakov (hoplitov) pre vojnu. Ťažko ozbrojení hopliti bojovali v tesnej formácií, tzv. falange. Keď sa dve nepriateľské falangy k sebe blížili, vojaci sa tesne pred bojom v udržanej formácii k nepriateľovi rozbehli a zrazili sa s ním štítmi a kopijami.

Referencie a bibliografia
-------------------------

1. ↑  Vojtech Zamarovský. *Vzkriesenie Olympie*. Bratislava : Šport, 1986. 77-043-86. S. 248.
2. ↑  Eusebios, *Kronika* 2,193.
3. 1 2 3  Pausanias, *Periégésis tés Hellados*, 5,8,10.
4. ↑  Vojtech Zamarovský. *Vzkriesenie Olympie*. Bratislava : Šport, 1986. 77-043-86. S. 114.
5. 1 2 3  Vojtech Zamarovský. *Vzkriesenie Olympie*. Bratislava : Šport, 1986. 77-043-86. 140-141
6. ↑  Lesley Adkins & Roy A. Adkins. *Starověké Řecko*. Praha : Slovart, 2011. ISBN 978-80-7391-580-3. S. 97.
7. ↑  Vojtech Zamarovský. *Vzkriesenie Olympie*. Bratislava : Šport, 1986. 77-043-86. S. 116.
8. ↑  Lesley Adkins & Roy A. Adkins. *Starověké Řecko*. Praha : Slovart, 2011. ISBN 978-80-7391-580-3. S. 103-104.
**Skupina TPA** sa zaoberá daňovým poradenstvom a auditom. Sídli vo Viedni. Klientom ponúka služby v oblasti daní, účtovníctva, auditu a podnikového poradenstva v krajinách strednej a juhovýchodnej Európy.

Základné údaje
--------------

Sídlo TPA Group je vo Viedni. Spoločnosť riadia niekoľkí partneri pôsobiaci vo viacerých krajinách strednej a juhovýchodnej Európy. TPA Group má približne 1700 zamestnancov v 30 pobočkách v 12 krajín strednej a juhovýchodnej Európy. Na Slovensku má spoločnosť TPA dve pobočky - Bratislava a Košice. Okrem Slovenska TPA Group pôsobí aj v Albánsku, Bulharsku, Česku, Čiernej Hore, Chorvátsku, Maďarsku, Poľsku, Rakúsku, Rumunsku, Srbsku a Slovinsku. Spoločnosť riadia niekoľkí partneri pôsobiaci v spomínaných krajinách.

História
--------

V roku 1979 bola v dolnorakúskom Langenlois založená spoločnosť TPA. Spoločnosť sa rozšírila a v roku 1990 začala expandovať do susedných krajín strednej a východnej Európy. Vo všetkých dvanástich krajinách, v ktorých je v súčasnosti skupina TPA zastúpená, sa konzultačné služby zameriavajú predovšetkým na oblasť nehnuteľností, bankovníctva, služieb, energetiky, spracovateľského priemyslu a obchodu. 

Od roku 1995 do septembra 2016 patrila TPA Group do Crowe Horwath International, 

Na začiatku roka 2005 došlo z dôvodu členstva v medzinárodnej sieti Crowe Horwath International k zmene názvu a značky z "TPA" na "TPA Horwath".

V lete 2016 skupina TPA ukončila svoje členstvo v sieti Crowe Horwath International a od 5. septembra 2016 pôsobí na trhu opäť pod značkou "TPA",. Skupina TPA je nezávislým členom Baker Tilly Europe Alliance, celosvetovej asociácie samostatných a nezávislých účtovníkov, daňových poradcov a podnikových poradcov. Baker Tilly Europe Alliance je tvorená skupinou TPA, Baker Tilly Roelfs a Baker Tilly International. Sieť zahŕňala 122 nezávislých členov v 146 krajinách a zamestnáva viac ako 36 000 pracovníkov v 742 pobočkách, vďaka čomu patrí medzi top 10 globálnych poradenských sietí.

Referencie
----------

1. ↑  Webstránka TPA Group
2. ↑  Crowe Horwath International
3. ↑  Trend: TPA Horwath: Neue Allianz und Umbenennung in TPA

Externé odkazy
--------------

* TPA Slovensko
* TPA Group
Konjic
**Konjic** je mesto v Bosne a Hercegovine, v Hercegovsko-neretvianskom kantóne. V roku 1991 malo samotné mesto okolo 14 500 obyvateľov a so svojím okolím (općinou) okolo 45 tisíc. Mesto vzniklo na starej obchodnej ceste spájajúcej Sarajevo so Stredozemným morom. Prvá zmienka pochádza z roku 1382.

Počas vojny v Bosne a Hercegovine na konci 20. storočia mal Konjic strategický význam. Ako stanica na hlavnej spojnici medzi metropolou Sarajevom a hlavnou spojnicou k Stredozemnému moru bolo cieľom vojenských ťažení. V meste sa navyše nachádzala významná zbrojná továreň Igman. 

V meste v súčasnosti žije vyše 90% bosnianskych Moslimov. Po konflikte v 90. rokoch Srbi a Chorváti (ktorých žilo v meste okolo 40%) odišli do miest ovládaných svojimi vojskami (napr. Srbi do Pale, Chorváti do Mostare atď.).

Z Konjice pochádzal posledný juhoslovanský prezident Ante Marković a v jeho blízkosti sa tiež narodil chorvátsky fašistický vodca Ante Pavelić.

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Konjic**

Externé odkazy
--------------

* Oficiálne stránky mesta Konjic (bosniacky)

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Konjic na českej Wikipédii.*
Znak Garda Síochána
**Garda Síochána** (z írčiny: *Strážcovia mieru*) viac známa ako **Gardaí** (*Strážcovia*) je policajná jednotka v Írsku. Jednotka je vedená Garda Komisárom, ktorý je menovaný írskou vládou. Jej sídlo je vo Phoenix Parku v Dubline.

História
--------

Občianska stráž bola vytvorená dočasnou vládou vo februári 1922 aby prevzala policajnú zodpovednosť za rodiaci sa Írsky slobodný štát. Nahradila Kráľovskú írsku políciu (RIC) a Írsku republikánsku políciu z rokov 1919 – 1922. V auguste 1922 jednotka sprevádzala Michaela Collinsa keď sa stretol so zástupcom britského monarchu v Írsku v Dublinskom hrade.

Počas Írskej občianskej vojny v rokoch 1922 – 1923 Írsky slobodný štát zriadil Oddelenie kriminálneho vyšetrovania čo bola ozbrojená protipovstalecká jednotka. Bola rozpustená v októbri 1923 a jej prvky sa preniesli do Dublinskej metropolitnej polície (DMP).

V Dubline mala však stále zodpovednosť za poriadok DMP až pokiaľ sa nezlúčila s Garda Síochána v roku 1925. Od tej doby to bola jediná polícia v štáte dnes známom ako Írsko. Iné policajné zložky s obmedzenými právomocami sú vojenská polícia Írskych obranných síl, Letisková polícia a policajné jednotky dublinského prístavu a prístavu v Dún Laoghaire.

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Garda Síochána na anglickej Wikipédii.*
**Gareth Richard Vaughan Jones** (\* 13. august 1905, Barry, Wales – † 12. august 1935, Mandžukuo) bol waleský novinár. Ako prvý upozornil západný svet na existenciu hladomoru na Ukrajine v rokoch 1932 – 1933.

Život
-----

Gareth Jones sa narodil vo waleskom meste Barry. Jeho otec Edgar Jones bol riaditeľom Barry County School. Garethova matka bola v rokoch 1889 – 1892 učiteľkou detí Arthura Hughesa, syna waleského oceliarskeho priemyselníka Johna Hughesa, ktorý na Ukrajine založil mesto Juzovka či Hughesovka, dnešný Doneck. Jej rozprávanie podnietilo Jonesovu túžbu navštíviť Sovietsky zväz a najmä Ukrajinu.

Jones vyštudoval francúzštinu na Aberystwythskej univerzite a francúzštinu, nemčinu a ruštinu na univerzite v Cambridge. V januári 1930 začal pracovať ako poradca pre zahraničné záležitosti britského premiéra Davida Lloyda Georgea a v lete toho istého roku podnikol prvú krátku cestu do Juzovky (vtedy premenovanej na Stalino).

V lete 1931 cestoval po Sovietskom zväze spoločne s H.J. Heinzom II a robil výskum pre knihu o Sovietskom zväze. Počas cesty si písal denník, ktorý bol neskôr vydaný knižne. Po návrate zo Sovietskeho zväzu pomáhal Lloyd Georgovi s písaním vojnových memoárov.

Počas 30. rokov bol reportérom denníka Western Mail. V januári a februári 1933 pôsobil v Nemecku a písal reportáže nástupu NSDAP k moci. V marci navštívil Ukrajinu kde bol svedkom hladomoru. Po návrate do Berlína vydal tlačové vyhlásenie publikované radom novín. Následne mu bol zakázaný ďalší vstup do Sovietskeho zväzu.

V roku 1935 odcestoval do Vnútorného Mongolska v Japoncami okupovanom Mandžukuu. Bol unesený a v predvečer svojich tridsiatych narodenín 12. augusta 1935 zastrelený banditami. Existuje podozrenie, že jeho vraždu zinscenovala sovietska NKVD.

Vyznamenanie
------------

* Rad za zásluhy III. triedy *in memoriam* (Ukrajina, 19. novembra 2008)

Film
----

Na základe osudov Garetha Jonesa bol natočený film *Obywatel Jones* z roku 2019 režírovaný poľskou režisérkou Agnieszkou Hollandovou.

Referencie
----------

1. ↑   *Mr. Jones*. [s.l.] : [s.n.]. IMDb ID: tt6828390. Dostupné online.

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Gareth Jones (novinář) na českej Wikipédii.*

Autoritné údaje: * GND: 132381478
* ISNI: 0000 0000 5464 1461
* LCCN: nr2001040921
* NK ČR: js20221149207
* VIAF: 42997185
* WorldCat: lccn-nr2001040921
Súradnice: 55°07′48″S 160°19′00″V﻿ / ﻿55,13000°S 160,31667°V﻿ / 55.13000; 160.31667

**Kizimen** (alebo **Ščapinskaja sopka**) je osamotene stojaci stratovulkán, nachádzajúci sa vo východnej časti polostrova Kamčatka, asi 30 km severne od pobrežia Kronockého jazera a 25 km severovýchodne od komplexu Gamčen. Masív vulkánu sa tvarom podobá na sopku Saint Helens predtým, aku ju čiastočne zničila erupcia v roku 1980. Svahy a vrchol vulkánu Kizimen je pokrytý niekoľkými prekrývajúcimi sa lávovými dómami.

Sopka vznikla približne pred 12 000 rokmi a jej súčasný tvar vyformovali štyri väčšie fázy vulkanizmu, z nich najsilnejšie erupcie prebiehali v období 10 000 až 8 300 rokov pred Kr. Posledná väčšia fáza sa končila približne pred 3 500 až 2 000 rokmi. Jediná historicky zaznamenaná erupcia sa odohrala v rokoch 1927 až 1928, išlo o stredne silnú freatickú explóziu z hlavného krátera.

Externé odkazy
--------------

* www.volcano.si.edu – stratovulkán Kizimen na Global Volcanism Program (po anglicky)
a) bubienok  
 b) kladivko  
c) nákovka   
d) strmienok  
e) stredné ucho
**Kladivko** alebo **maleus** (po latinsky *malleus*) je jedna zo sluchových kostičiek. 

Má zaoblenú hlavičku kladivka (*caput mallei*), ktorá je in situ uložená v nadbubienkovom zálive (*resessus epitympanicus*). Na zadnom obvode má nepravidelne sedlovitú kĺbovú plôšku pre nákovku (*incus*). Hlavička sa zužuje do krčka kladivka (*collum*), ktorý smeruje dovnútra od *pars flaccida membrana tympani* a prechádza zvisle nadol do pretiahnutej rukoväte kladivka (*manubrium mallei*). Rukoväť podmieňuje na bubienku kladivkový prúžok (*stria mallearis*) a na svojom konci sa nepatrným výbežkom ohýba navonok a pevne zrastá s bubienkom a podmieňuje pupeň bubienkovej blany (*umbo membranae tympani*). Pri krčku sa rozširuje a vysiela dva výbežky: bočný výbežok kladivka (*processus lateralis*), ktorý na bubienku spôsobuje *prominentia mallearis* a vpredu tenký dlhý predný výbežok kladivka (*processus anterior*), ktorý vniká do skalnobubienkovej štrbiny (*fissura petrotympanica*).
**Sociálna diferencia frazém** je frazeológia sa tradične chápe ako rečový fenomén idiomatickej povahy, spočívajúcej v tom, že nesie v sebe sociálny náter ľudovosti. V slovenských súvislostiach k tomu prispieval fakt, že spisovný jazyk sa tu značne prekrýva s rečovou sférou stredoslovenskej dedinskej pospolitosti, pritom príznačne práve v oblasti frazeológie. Aktuálne rastúci "dopyt" v súčasnom spoločenskom úze však jasne dokumentuje, že potreba frazeológie je v komunikácii systémová a že jej dnešné frekventovanie nie je už značené koloritom idiomatickosti, aj keď ten zrejme nechýba. Dnes cez to preráža naliehavejšia potreba samej funkčnej autentickosti, pričom sa tu prejavuje tendencia diferenciácie frazém podľa iných, pragmatických kritérií. Ak je základná vrstva frazém spojená so sférou neverejného občianskeho života v jeho osobnom styku ľudí, navrstvujú sa v zhode s profesionálnou diferenciáciou komunikácie na túto idiomatickú vrstvu osobitné jej vrstvy tzv. kultúrnej frazeológie. Stretávame sa s tým v osobnom styku intelektuálov, vedcov, odborníkov, novinárov, politikov, a v kultúrnych profesiách vôbec a to s jej istými špecifikami. Zdieľa ju potom aj denná a časopisecká tlač, ako aj rozhlasové a televízne médiá, spolkový, politický a ekonomický život, vrátane sféry čisto osobné styku v nich už na tejto úrovni. 

*Článok pôvodne čerpal z diela ĎURČO, Peter (ed.). Frazeologická terminológia (1995) uverejneného na webe Jazykovedného ústavu Ľudovíta Štúra Slovenskej akadémie vied.*
**Wilhelm Eduard Weber** (\* 24. október 1804, Wittenberg, Nemecko – † 23. jún 1891, Göttingen) bol nemecký fyzik.

Spoločne s Carlom Friedrichom Gaußom vynašiel elektromagnetický telegraf. Skonštruovali ho v roku 1833 na univerzite v Göttingene, kam Gauß Webera pozval v roku 1831, aby sa tu stal už v dvadsiatich siedmich rokoch profesorom fyziky.

V mladosti sa venoval najmä akustike, ale nakoniec, pod Gaußovym vplyvom, napísal množstvo významných prác najmä o elektromagnetizme, elektrických veličinách a geomagnetizme. Vybudoval dodnes platný systém elektrických mier. Roku 1856 spolu s Rudolfom Kohlrauschom nastolil tézu, že niektoré elektromagnetické jednotky sa pohybujú rýchlosťou svetla. To veľmi ovplyvnilo Jamesa Clerka Maxwella v jeho názore, že viditeľné svetlo je priečne elektromagnetické vlnenie.

Jednotka sústavy SI udávajúca magnetický indukčný tok – weber – je pomenovaná po ňom. Roku 1859 získal Copleyovu medailu.

Aj jeho dvaja bratia boli vedci, Wilhelm s nimi napísal niektoré spoločné práce. Starší brat Ernst Heinrich bol autorom tzv. Weber-Fechnerovho zákona, mladší brat Eduard Friedrich Weber bol fyziológ a Wilhelm spolu s ním študoval chôdzu.

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Wilhelm Eduard Weber**

Externé odkazy
--------------

* Heslo v encyklopédii Britannica (1911)
* Heslo v New International Encyclopædia (1905)
* Profil na Converter.cz

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Wilhelm Eduard Weber na českej Wikipédii.*

Autoritné údaje: * BnF: 123383637
* GND: 11862976X
* ISNI: 0000 0001 0908 9628
* LCCN: n83826165
* NK ČR: nlk20000091969
* VIAF: 64078196
* WorldCat: lccn-n83826165
**Kengura Doriova** (lat. Dendrolagus dorianus Ramsay 1883) je druh stromovej kengury.

Opis
----

* Dĺžka tela: 51-78 cm
* Chvost: 44-66 cm
* Hmotnosť: 6,5-14,5 kg

Areál rozšírenia
----------------

Nová Guinea

Stanovisko
----------

Žije v dažďových a tropických lesoch západnej a centrálnej Novej Guinei.

V Novej Guinei a severovýchodnej Austrálii žije asi desať druhov stromových kengúr. Všetky majú krátke, široké a tlsté nohy a dlhé pazúry pre šplhanie po vetvách a dlhý chvost používajú ako protiváhu. Na rozdiel od iných kengúr môže kengura Doriova pohybovať zadnými nohami nezávisle od seba, teda chodiť aj skákať. Väčšinu času trávi na stromoch. Zo stromových kengúr je jednou z najväčších. Ako väčšina tohoto druhu žije prevažne samotársky a má nočnú aktivitu, jej potravou sú rôzne listy, púčiky, kvety a ovocie. Má čierne uši, srsť uprostred chrbta skrútenú vo víroch a svetlohnedý alebo krémovo sfarbený chvost. Gravidita trvá asi tridsať dní, samica rodí jedno mláďa, to sa prisaje na mliečnu bradavku vo vaku a saje mlieko až desať mesiacov. Ako všetky stromové kengury závisí od lesného prostredia, a preto ju ohrozuje rúbanie stromov a ďalšej formy presvetľovania lesov, i lov pre mäso.

Iné projekty
------------

CommonsWikidruhy
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Kengura Doriova**
* Spolupracuj na Wikidruhoch Wikidruhy ponúkajú informácie na tému **Kengura Doriova**
**Azanid** je systematický názov pre anión NH2- podľa IUPAC. Tento výraz sa používa málokedy a prakticky vždy sa tento anión označuje ako **amid**, napriek tomu, že ako amid sa označuje organická funkčná skupina -C(=O)NR2 (taktiež označovaná ako karboxamid), prípadne im nadradená skupina aminoderivátov oxokyselín so vzorcom R*n*E(=O)*x*NR2. Názov azanid pochádza z názvu azán (systematického názvu amoniaku), zatiaľ čo amid pochádza priamo z názvu amoniak. 

Anión NH2- je konjugovanou zásadou amoniaku a vzniká disociáciou amoniaku. Tvorí sa deprotonáciou amoniaku, zvyčajne pomocou silnej zásady alebo alkalického kovu. Väzbový uhol H–N–H v azanide má hodnotu 104,5°.

Deriváty s alkalickými kovmi
----------------------------

Deriváty s alkalickými kovmi sú najznámejšie, aj keď sa zvyčajne označujú ako amidy alkalických kovov. Medzi tieto zlúčeniny patrí napríklad amid lítny, amid sodný alebo amid draselný. Tieto tuhé látky podobné soliam vznikajú pôsobením silnej zásady alebo priamo alkalického kovu na kvapalný amoniak:

2 M + 2 NH3 → 2 MNH2 + H2  (M = Li, Na, K)
Počas reakcie vznikajú modré roztoky kvapalného amoniaku kvôli prítomnosti solvatovaného elektrónu. Podobným spôsobom je možné pripraviť amid strieborný (AgNH2).

Komplexy prechodných kovov s amido ligandom často vznikajú podvojnou zámenou (vzájomnou výmenou iónov dvoch solí) alebo deprotonáciou aminokovových komplexov.

Referencie
----------

1. ↑   *amidy kovov* [online]. Encyclopaedia Beliana, [cit. 2022-01-25]. Dostupné online.
2. 1 2  Bergstrom, F. W.. Sodium Amide. *Organic Syntheses*, 1940, s. 86. DOI: 10.15227/orgsyn.020.0086.
3. 1 2  P. W. Schenk. *Handbook of Preparative Inorganic Chemistry, 2nd Ed.*. Ed. G. Brauer. New York, NY : Academic Press, 1963. Lithium amide, s. 454.
4. 1 2  O. Glemser, H. Sauer. *Handbook of Preparative Inorganic Chemistry*. Ed. G. Brauer. 2nd. vyd. New York, NY : Academic Press, 1963. Silver Amide, s. 1043.
5. ↑  Greenlee, K. W.; Henne, A. L.. *Inorganic Syntheses*. [s.l.] : [s.n.], 1946. ISBN 9780470132333. DOI:10.1002/9780470132333.ch38 Sodium Amide, s. 128–135.

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Azanide na anglickej Wikipédii.*
**Kenchreis** alebo **Kenchréis** (starogr. *Κεγχρηίς* – *Kenchreis*/iný prepis: *Kenchréis*, lat. *Cenchreis*) je v gréckej mytológii manželka cyperského kráľa Kinyra.

Kenchréis sa vydala za cyperského kráľa Kinyra. Šťastným manželom sa narodila dcéra Mirrha, z ktorej vyrástla krásna dievčina. Šťastie ich však opustilo, keď sa pyšná Kenchréis začala vychvaľovať, že jej dcéra je krajšia než sama bohyňa Afrodita. Urazená bohyňa nemohla tolerovať takéto porovnanie a prichystala jej strašnú pomstu. V jej dcére Mirrhe potom podnietila incestnú lásku k svojmu otcovi, ktorej nedokázala odolať.

Podľa Ovídiových "Premien" sa potom Myrrha s pomocou svojej pestúnky tajne stala jeho milenkou a keď ju otec odhalil a chcel ju za to zabiť, utiekla do ďalekej cudziny, kde sa za svoj zločin sama prekliala strašnou kliatbou: aby ju bohovia zbavili života i smrti. Bohovia ju teda premenili na strom, ktorý neustále plače. Kropaje stromu sa dodnes nazývajú myrha. Takto premenená potom porodila syna Adónida, neskoršieho miláčika bohyne Afrodity.

Referencie a bibliografia
-------------------------

1. 1 2 3  Hyginus, *Fabulae* 58.
2. 1 2 3  Vojtech Zamarovský. *Bohovia a hrdinovia antických bájí*. Bratislava : Mladé letá, 1980. 66-048-80. S. 308.
3. ↑  Ovidius, *Metamorphoses*, 10,298-543.
**Alvin Curran** (\* 13. december 1938, Providence, Rhode Island) je americký hudobník a skladateľ.

Kariéra
-------

Od detstva hral na klavír a trombón; neskôr študoval hudbu u skladateľa Elliotta Cartera na hudobnej fakulte Yale University. V roku 1966 spoluzaložil experimentálny súbor Musica Elettronica Viva. Počas svojej kariéry spolupracoval s mnohými ďalšími hudobníkmi, medzi ktoré patrí napríklad Philip Corner, Fred Frith, Kathleen Supové alebo Evan Parker. Od konca osemdesiatych rokov vo svojich nahrávkach často využíval šofar; roku 2013 napríklad vo vydavateľstve Tzadik Records vydal album *Shofar Rags*, kde tento nástroj využil. Taktiež sa venoval pedagogickej činnosti v Ríme a mnohých ďalších mestách. Počas svojej kariéry získal množstvo ocenení; v roku 2004 bol napríklad ocenený fondom Guggenheim Foundation.

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Alvin Curran na českej Wikipédii.*

Autoritné údaje: * abART: 27950
* BnF: 13929920t
* GND: 132019310
* ISNI: 0000 0001 1469 3520
* LCCN: n88644663
* NK ČR: js20091015006
* VIAF: 24789844
* WorldCat: lccn-n88644663
**Babylonské zajatie** (iné názvy: **babylonský exil**, **babylonské vyhnanstvo**) bolo opakované odvliekanie Židov do zajatia, resp. ich násilné presídľovanie do Mezopotámie medzi 8. až 6. storočím pred Kr.

Keď bola v 8. storočí pred Kr. Asýria na vrchole svojej moci, rozpútala dobyvačnú vojnu proti Egyptu. Za vlády Tiglata Pilesera III. a Sargona II. Asýrčania obsadili Izrael, severnú časť krajiny, väčšinu obyvateľstva odvliekli a ich osady osídlili sčasti okolitými národmi, sčasti pôvodným obyvateľstvom. Zvyšky židovstva sa s týmito národmi (Feničania, Amorejci, Moábci, Edómci) pomiešali. Práve preto nastal v 4. storočí pred Kr. rozkol medzi tými, čo sa vracali zo zajatia, a tými, čo ostali, Samaritánmi.

Južná časť krajiny, Júda, mala podobný osud, babylonské vojská Nebukadnesara po dvojročnom obliehaní roku 587 pred Kr. obsadili Jeruzalem a zbúrali ho. Aj odtiaľ odvliekli väčšinu obyvateľov.

V babylonskom zajatí prešlo židovské náboženstvo podstatnými zmenami: predchádzajúci kult bol pevne viazaný na chrám. V babylonskom zajatí sa však náboženská prax musí vykonávať v súkromných domoch, neskôr v synagógach, namiesto prinášania obetí sa dostáva do popredia modlitba a čítanie svätých spisov. Tu sa upevnil monoteizmus, najmä pôsobením prorokov, tu sa posilnila viera v Mesiáša. Židia sa nazdávali, že keď už Jahve bude mať dosť utrpenia svojho vyvoleného ľudu, buď osobne, alebo prostredníctvom svojho posla (Mesiáša) ho oslobodí.

Tu sa začali zhromažďovať písomné zbierky tradícií, pričom, samozrejme, nemohli sa vymaniť spod vplyvu prostredia. Preto sa dostávajú do vznikajúcich textov mezopotámske mýty (príbeh o stvorení, mýtus o potope, kajúcne žalmy a pod.).

Keď Kýros obsadil Babylon, vrátil Židom slobodu a dovolil im vrátiť sa do Jeruzalema (Kýrov edikt).

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Babylonské zajatie**

Zdroj
-----

* FILIT – zdroj, z ktorého pôvodne čerpal tento článok.
Súradnice: 7°14′00″J 107°43′00″V﻿ / ﻿7,23333°J 107,71667°V﻿ / -7.23333; 107.71667

**Kendang** je neaktívny stratovulkán nachádzajúci sa na indonézskom ostrove Jáva, asi 10 km severne od komplexu Papandayan. Vrchol vulkánu tvorí masívna, 2,75 km široká depresia kráterového tvaru. V okolí sopečného masívu Kendangu sa nachádza viacero geotermálnych zón, najznámejšie sú *Kawah Manuk* a *Darajat*.

Lokalita Kawah Manuk je umiestnená v kráterovej depresii na vrchole sopky, a pozostáva z aktívnych fumarol, termálnych prameňov s vriacou vodou a bahnových sopiek. Druhé pole Darajat sa nachádza na východnom svahu a je severovýchodným predĺžením geotermálnych aktivít kompexu Kawah Kamojang. Vek poslednej erupcie stratovulkánu Kendang nie je známy, no najmladšie produkty sopečnej činnosti (ryolitový lávový dóm a obsidiánový lávový prúd) sú pomerne sviežo vyzerajúce a ich vek sa odhaduje na holocén.

Externé odkazy
--------------

* www.volcano.si.edu - stratovulkán Kendang na Global Volcanism Program (po anglicky)
**Garbiarska** je ulica v Liptovskom Mikuláši. Je to štvorpruhová komunikácia, súčasť hlavného cestného ťahu Žilina - Poprad ako cesta I. triedy č. 18.

Prebieha v smere západ-východ, začína na križovatke s ulicou 1. mája, z juhu obchádza centrum mesta (mestská časť Staré Mesto) a končí na križovatke pri miestnom hypermarkete Hypernova, kde sa križuje s ulicou Jánošíkovo nábrežie a diaľničným privádzačom (diaľnica D1). Na celom úseku ulice je jedna svetelná križovatka (križovanie s Hollého ulicou) a dva svetelne riadené prechody pre chodcov. Na konci ulice, pri vyústení na diaľničný privádzač a Jánošíkovo nábrežie, je ďalšia svetelná križovatka. K zvýšeniu bezpečnosti chodcov prispieva aj podchod medzi parkoviskom na Moyzesovej ulici a Vajanského ulicou. V mieste podchodu je lokalizovaná aj autobusová zastávka, ktorá slúži mestskej ako aj prímestskej autobusovej doprave.

Na Garbiarskej ulici stoja dve nákupné centrá, v smere na Poprad je to najprv Nicolaus Shopping Center a potom aj Jasná Shopping City. Na západnom konci ulice bola vybudovaná čerpacia stanica Shell, oproti ktorej stojí hypermarket Hypernova. Taktiež tu stoja pobočky štyroch bánk (Slovenská sporiteľňa, VÚB, Tatrabanka a Dexia), viaceré obchodné a stravovacie prevádzky a budova tzv. Domu zeleniny, ktorá je však v súčasnosti v súvislosti s výstavbou druhej etapy obchodného centra Jasná postupne asanovaná.

Ulica bola vybudovaná v prvej polovici 90. rokov, nakoľko tranzitná doprava dovtedy viedla po ulici 1. mája priamo centrom mesta. Bola pomenovaná podľa tradičného odvetvia v meste, garbiarstva, v jej tesnej blízkosti donedávna stála jedna z prevádzok miestnych Kožiarskych závodov, neskôr podnik Nicolaus Leder.

Garbiarska sa križuje s týmito ulicami (v smere zo západu na východ):

* Jánošíkovo nábrežie (zľava)
* Starohorského ulica (sprava)
* Hollého ulica (zľava)
* Belopotockého ulica (priesečná križovatka)
* Bellova ulica (sprava, pokračovanie ulice na ľavej strane je súčasťou pešej zóny)
* Ulica 1. mája (na ktorú sa pripája, cesta I/18 ďalej pokračuje po nej)

Súradnice: 49°04′56″S 19°36′43″V﻿ / ﻿49,082209°S 19,612007°V﻿ / 49.082209; 19.612007
**Hermogenes** alebo **Hermogenés** (starogr. *Ἑρμογένης* – *Hermogenes*/iný prepis *Hermogenés*) bol osemnásobný olympijský víťaz v prvom storočí.

Hermogenes z lýkijskej obce Xanthos sa v starovekom Grécku zaradil medzi najslávnejších športovcov v bežeckých disciplínach. Olivový veniec v Olympii dobyl v behu až osemkrát. Na olympijských hrách v roku 81 bol víťazom v behu na jedno stadion, behu na dve stadiá (diaulos) a behu ťažkoodencov (hoplitodromos), roku 85 v behu na dve stadiá a behu ťažkoodencov a roku 89 zopakoval svoje víťazstvá v bežeckých disciplínach z roku 81.

Podľa starovekého autora Pausania si Hermogenes od Grékov za svoje neobyčajné bežecké schopnosti vyslúžil prezývku *Hippos* (Kôň).

Referencie a bibliografia
-------------------------

1. ↑  Vojtech Zamarovský. *Vzkriesenie Olympie*. Bratislava : Šport, 1986. 77-043-86. S. 252.
2. 1 2 3  Pausanias, *Periégésis tés Hellados*, 6,13,3.
3. ↑  Vojtech Zamarovský. *Vzkriesenie Olympie*. Bratislava : Šport, 1986. 77-043-86. S. 181.

Pozri aj
--------

* Zoznam olympijských víťazov staroveku
Lúčavka kráľovská
Džábir ibn Haján, objaviteľ lúčavky kráľovskej.
**Lúčavka kráľovská**  (lat. *aqua regia*) je zmes koncentrovanej kyseliny chlorovodíkovej (HCl) a koncentrovanej kyseliny dusičnej (HNO3) (lat. *aqua fortis*), zvyčajne v objemovom pomere 3:1. Obrátená lúčavka kráľovská (1:3) - Lefortova lúčavka, má podobné účinky.

Vlastnosti
----------

Je to žltkastá, dymová kvapalina, mimoriadne silné oxidačné činidlo. Charakteristická pre lúčavku kráľovskú je jej krátka doba účinnosti. Po čase sa začne rozkladať a stráca účinok.

Rozpúšťa mnoho ušľachtilých kovov vrátane zlata a platiny, ale napr. tantal a irídium sú voči nej odolné.

Princíp rozpúšťania
-------------------

Zmes kyseliny dusičnej a kyseliny chlorovodíkovej rozpúšťa vzácne kovy, pretože každá z kyselín plní odlišnú funkciu. Kyselina dusičná je silné oxidačné činidlo, ktoré rozpustí nepatrné množstvo zlata za vzniku zlatitých katiónov (Au3+).

Au + 3 NO3− + 6 H+ → Au3+ + 3 NO2 + 3 H2O    (1)
Tie reagujú s chloridovým aniónom za vzniku tetrachloridozlatitanového aniónu:

Au3+ + 4 Cl− → AuCl4−   (2)
Rovnováha tejto reakcie je silne posunutá vpravo, pretože chloridové anióny odoberajú zlatité katióny z prostredia, čím opätovne posúvajú rovnováhu reakcie (1) doprava a prebieha tak ďalšia oxidácia Au→Au3+.

Rozklad lúčavky kráľovskej
--------------------------

Pri zmiešavaní koncentrovanej kyseliny chlorovodíkovej a koncentrovanej kyseliny dusičnej začne reakcia, pri ktorej začne unikať chlór a chlorid nitrozylu, ktorý spôsobuje zoslabenie účinkov kyseliny. Žltá farba, ktorá vzniká pri reakcii, je charakteristická pre túto kyselinu. Keď sa prchavé produkty uvoľňujú zo zmesi, aqua regia stráca schopnosť rozpúšťadla. Únik plynu spôsobuje, že rovnováha reakcie je neustále posúvaná v smere vzniku produktov.

HNO3 (l) + 3 HCl (l) → NOCl (g) + Cl2 (g) + 2 H2O (l)
Chlorid nitrozylu sa rozpadá na oxid dusnatý a chlór.

2 NOCl (g) → 2 NO (g) + Cl2 (g)
Preto lúčavka kráľovská dymí, t. j. vystupujú z nej pary chlóru a chloridu nitrozylu, ktorý sa ďalej rozkladá na chlór a pary oxidu dusnatého.

História
--------

V roku 800 objavil arabský alchymista Džábir Ibn Hajjan (Geber) kyselinu chlorovodíkovú pomocou zmiešania kuchynskej soli (chlorid sodný) a vitriolu (kyselina sírová).
Džábirov objav zlúčeniny, ktorá rozpúšťa zlato, aqua regia, prispel k úsiliu alchymistov nájsť kameň mudrcov.

Keď nacistické vojská počas druhej svetovej vojny napadli Dánsko, maďarský chemik György Hevesy rozpustil Laueho a Franckovu zlatú medailu Nobelovej ceny, aby predišiel krádeži. Rozpustený roztok umiestnil na poličku v Inštitúte Nielsa Bohra. Po vojne sa Hevesy vrátil do inštitútu, kde našiel roztok nedotknutý, vyzrážal zlato a vrátil ho Nobelovej nadácii. Tá vyrobila pre Laueho a Francka novú medailu.


|  |  |
| --- | --- |
| Portal | Chemický portál |
**Biely Drin** (albán. Drini i Bardhë, srb. Бели Дрим – *Beli Drim*) je rieka v Kosove v Srbsku a v severnom Albánsku (Kukës). Po 175 km toku sa v Kukëse steká s Čiernym Drinom a ďalej tečie ako Drin. Veľkosť povodia je 4 964 km².

Priebeh toku
------------

### Srbsko

Rieka Biely Drin
Horný tok rieky preteká Metohijou (albán. Rrafshin e Dukagjinit), časťou Kosova, v oblúku dlhom 156 km. Pramení na južných svahoch hôr Žljeb, severne od mesta Peć (albán. Peja). Prúd je zo začiatku pod zemou, ale potom tryská zo silného prameňa a padá dole z 25 m vodopádu blízko dediny Radovac. Najprv tečie na východ ku kúpeliam Pećka banja (albán. Banja e Pejës) a dedinám Banjica, Trbuhovac a Zlokućane, kde sa do nej vlieva zľava tečúca Istočka a obracia sa na juh. Zvyšok rieky v Kosove preteká skrz úrodnú a husto osídlenú centrálnu časť *Metohije*, na rieke však nie je žiadna väčšia obec, len menšie dediny. Väčšie mestá sú ďaleko od rieky (Peć, Đakovica (albán. Gjakova), Prizren), zatiaľ čo menšie mestá (Klina) a väčšie dediny (Velika Kruša, Đonaj) sú bližšie.

Do Bieleho Drinu pritekajú sprava rieky Pećka Bistrica, Dečanska Bistrica, Prue potok a Erenik a zľava rieky Istočka, Klina, Miruša, Rimnik, Topluga a Prizrenska Bistrica.

Povodie v Kosove zaberá 4 360 km². Voda z rieky je využívaná vo vodárniach, pri zavlažovaní a pre výrobu elektriky (zvlášť u pravých prítokov). Na hraničnom priechode Vrbnica-Shalqin vteká do regiónu Trektan vo východnom Albánsku.

### Albánsko

Albánska časť rieky je 19 km dlhá s povodím 604 km². Na rieke niesu žiadne osady. Zľava do nej priteká rieka Lumë (tiež z Metohije). Nakoniec vtečie do mesta Kukës, kde sa spojí s Čiernym Drinom a spolu utvoria Drin, ktorý sa vlieva do Jadranského mora.

Vodný režim
-----------

Priemerný prietok je 56 m³/s.

Literatúra
----------

* *Mala Prosvetina Enciklopedija*, tretia edícia (1985); Prosveta; ISBN 86-07-00001-2
* Jovan Đ. Marković (1990): *Enciklopedijski geografski leksikon Jugoslavije*; Svjetlost-Sarajevo; ISBN 86-01-02651-6

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Biely Drin**
**Bieloruská gréckokatolícka cirkev** je jednou z východných katolíckych cirkví byzantského obradu.

Jej pôvod siaha k Brestskej únii z roku 1596. Územie Bieloruska odvtedy patrilo k niekoľkým štátom. Na konci 18. storočia gréckokatolíci tvorili asi 80 percent obyvateľov na území dnešného Bieloruska. V čase, keď územie Bieloruska bolo súčasťou Ruska, bola gréckokatolícka cirkev na jeho území potláčaná. Naposledy bola cirkev včlenená do Ruskej pravoslávnej cirkvi po 2. svetovej vojne a gréckokatolíci boli následne prenasledovaní. Malé komunity gréckokatolíkov sa začali vynárať až po páde Sovietskeho zväzu a získaní nezávislosti Bieloruska. V roku 1993 bol za apoštolského vizitátora pre gréckokatolíkov v Bielorusku vymenovaný archimandrita Sergiusz Gajek MIC. Komunity gréckokatolíkov žijú aj v diaspore v zahraničí, napr. v Londýne a Chicagu. Bieloruská gréckokatolícka cirkev používa ako bohoslužobný jazyk bieloruštinu.

Externé odkazy
--------------

* Other Eastern Catholic Communities - b. Belarusans (informácie v angličtine)
* Belarusian Greek Catholic Church - prehľad chrámov, monastierov a inštitúcií vo svete
* Ján Krupa: Bieloruskí gréckokatolíci: Kedy už konečne dostaneme biskupa?
Vaitupu
Vaitupu
**Vaitupu** je najväčší atol štátu a súostrovia Tuvalu. V roku 2002 tu žilo 1591 obyvateľov. Hlavná osada sa nazýva Asau.

Poloha a charakter územia
-------------------------

Atol sa rozprestiera na rozlohe 5,6 štvorcových kilometrov vrátane bažín, lagúny, mangrovovníkov a rozptýlených koralových útesov.

Atol sa skladá z 9 ostrovov:

* Vaitupu
* Luasamotu
* Mosana (2 ostrovy)
* Motutanifa
* Temotu
* Te Motu Olepa
* Tofia
* a jeden ďalší ostrov

Trvalo obývaný je iba hlavný ostrov Vaitupu.

Jediná osada sa skladá z dvoch častí, Tumaseu a Asau. Je v nej kostol, základná škola, penzión a pošta. Na ostrove je aj stredná škola Motufoa vzdialená asi 2 km od osady a nemocnica vzdialená asi 1 km.

Žije tu druhá najväčšia populácia Tuvalu, 1591 ľudí. Je sem posielaných 600 študentov vo veku od 13 do 21 rokov z celého súostrovia do strednej školy Motufoa.

Aj cez pomerne veľkú rozlohu bol ostrov počas 40-tych rokov 20. storočia preľudnený, preto niekoľko rodín odišlo na Fidži.

V 20. storočí sa Vaitupu stalo vzdelávacím strediskom Tuvalu. Londýnska misijná spoločnosť tu v Motufoue otvorila v roku 1905 strednú školu. Motufoa nebola školouiba pre Vaitupu. V roku 1923 sa sem presunula aj vládna základná škola z Funafuti a škola bola nazvaná Ellicefou.

D. G. Kennedy bol prvým riaditeľom školy. Škola bola zatvorená v roku 1953 a bola presunutá do Školy Kráľa Juraja V. v Kiribati. Dvaja významní Tuvalčania, prvý generálny guvernér Penitala Teo a prvý premiér Toalipi Lauti boli tiež žiakmi školy Ellicefou.

Legendy
-------

Legenda hovorí, že prvým osadníkom na Vaitupu bol Telematua, ktorý prišiel na kanoe zo Samoy. Spolu s ním prišiel aj jeho syn Foumatua a vnuk Silaga. Telematua, ktorý najprv navštívil Funafuti, kde nechal svoju ženu Futi, zanechal svoju druhú ženu Tupu na Vaitupu. Potom rozdelil svoj čas medzi tieto dva ostrovy. Ľudia z Funafuti sa často pýtali, prečo Telematua odchádza tak často a kedy sa vráti. Futi odpovedala „Voai ia Tupu", teda aby videl Tupu, čo sa neskôr skrátilo na „Vaitupu".

Na Vaitupu je šesť veľkých rodinných skupín, ktoré tvrdia, že pochádzajú z rodiny Telematua. Delia sa do troch základných klanov pomenovaných Tua, Lotoa a Kilitai. Každý z klanov volí jedného náčelníka, ktorý ich reprezentuje v sneme troch náčelníkov.

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Vaitupu**

Súradnice: 7°28′57″J 178°41′03″V﻿ / ﻿7,482458°J 178,684151°V﻿ / -7.482458; 178.684151