**Alexander VI.** (lat. *Alexander Sextus*, vl. menom špa. **Rodrigo de Borja y Borja**, tal. **Rodrigo Borgia**; \* 1. január 1431, Játiva, Aragónske kráľovstvo, dnes Španielsko – † 18. august 1503, Rím) bol duchovný pôvodom zo Španielska a 214. rímsky pápež (v období rokov 1492 – 1503).

Alexander VI. patrí k najvýznamnejším ale i najrozporuplnejším postavám na Petrovom stolci. 

Roderic Llançol (ako znelo jeho pôvodné meno) sa narodil v meste Játiva neďaleko Valencie. Pôvodné otcovo priezvisko si zmenil na rodové meno svojej matky Izabely – Borja.

Mladosť
-------

Od mladosti sa tešil veľkej priazni svojho strýka z matkinej strany, valenského biskupa Alfonsa de Borja, neskoršieho pápeža Kalixta III. Ten ho zahrnul všemožnými poctami. Umožnil mu študovať na univerzite v Bologni a v roku 1456 (rok po svojom zvolení pápežom) ho vymenoval za kardinála-diakona. Nasledovali ďalšie významné funkcie v cirkevnej hierarchii (nové biskupstvá a opátstva) a už v nasledujúcom roku sa Rodrigo stal vicekancelárom Svätej stolice. Tento úrad, ktorý si udržal aj počas pontifikátu nasledujúcich štyroch pápežov, mu vyniesol značný majetkový prospech.

Už v tomto období vyšiel na povrch jeho bezuzdný život spojený s mnohými sexuálnymi dobrodružstvami. Svoje správanie dával neskrývane najavo rovnako ako sa netajil svojimi potomkami. Najväčšmi si obľúbil deti, ktoré splodil s bohatou Rimankou Vannozzou Catanei – synov Giovanniho, Cesareho, Gioffreho a dcéru Lucreziu. Napomenutie pápežom Piom II. za škandalózne správanie ostalo nepovšimnuté.

Na pápežskom stolci
-------------------

Kľačiaci pápež Alexander VI. výrez z Pinturicchiovej fresky *Vzkriesenie*, 1492 – 1495, Borgiove apartmány Apoštolského paláca vo Vatikáne
Po smrti pápeža Sixta IV. v roku 1484 intenzívne pracoval na svojom zvolení jeho nástupcom. Konkláve však zvolilo iného kandidáta – Inocenta VIII. Po Inocentovej smrti v roku 1492 sa už Rodrigo nespoliehal na dohody kardinálov a všetko svoje úsilie podriadil jedinému cieľu – voľbe za pápeža. Veľkorysými sľubmi a úplatkami získal na svoju stranu niekoľkých kardinálov a z konkláve, konanom 6. – 11. augusta 1492, napriek nie veľkým preferenciám, vyšiel ako víťaz.

Ihneď po nástupe na pápežský stolec sa prejavil ako skúsený administrátor. V pápežskej kúrii nastolil poriadok, prisľúbil reformy ako i pomoc proti silnejúcej tureckej hrozbe. No čoskoro sa ukázalo, že ani pápežský post mu nebude prekážkou v pokračovaní jeho predchádzajúceho života, ba dokonca ho bude zneužívať najmä na obohacovanie seba a svojich príbuzných. Napriek mladému veku vymenoval svojho syna Cesareho biskupom a kardinálom. Zvláštnou priazňou zahrnul brata svojej terajšej milenky Giulie z rodu Farnese, Alessandra (neskoršieho pápeža Pavla III.), ktorého v roku 1494 ako dvadsaťšesťročného vymenoval za kardinála.

Veľký diplomat a stratég
------------------------

*Desiderando nui*, 1499
Veľký záujem sústreďoval na zabezpečenie svojich detí. Výbojmi, titulmi a výhodnými sobášmi im zabezpečoval moc, peniaze, postavenie. Najstaršiemu synovi Pedrovi Louisovi (1460 – 1481) ešte ako kardinál pridelil španielske vojvodstvo Gandia, ktoré neskôr zdedil Giovanni. Toho v roku 1493 oženil so španielskou infantkou Mariou Enriquez de Luna a v roku 1497 mu daroval Beneventské vojvodstvo, časť pápežského štátu. Cesareho ako sedemnásťročného vymenoval za arcibiskupa Valencie a o rok neskôr ho povýšil na kardinála. Dcére Lucrezii zariadil tri veľkolepé manželstvá (vždy podľa politických záujmov) a v čase svojej neprítomnosti ju poveroval zastupovaním v oficiálnych záležitostiach. 

Rodinné záujmy stáli i za Alexandrovou vnútornou politikou. I v nej sa prejavil ako stratég a pôžitkár ovládajúci najrôznejšie diplomatické machinácie. Hoci bol spočiatku v spore s neapolským kráľom Ferdinandom I. teraz stál na jeho strane proti nárokom francúzskeho kráľa Karola VIII. Nepriateľstvo voči francúzskemu panovníkovi vyvrcholilo v roku 1494 keď Alexander VI. korunoval za neapolského kráľa Ferdinandovho syna Alfonsa II. Vtedy Karol VIII. na podnet kardinála Giuliana della Rovere (neskoršieho pápeža Júliusa II. a Alexandrovho nepriateľa) vtrhol do Talianska a otvorene sa Alexandrovi vyhrážal podporou zvolania koncilu, ktorý by ho zosadil. Alexander VI. sa v ohrození svojho postavenia obrátil o pomoc na tureckého sultána Bajazida II.

V zúfalej situácii, hroziacej tureckou inváziou, bol však Alexander nútený uzmieriť sa s Karolom VIII. Keď však na Karola začali vyvíjať tlak mocnosti združené v Svätej lige vycítil vierolomný Alexander príležitosť prinútiť Francúzov stiahnuť sa z Talianska. Obrat vo vzťahu k Francúzsku nastal v roku 1498, kedy Alexander zrušil manželstvo nového kráľa Ľudovíta XII. s Jeanne za čo vďačný Ľudovít povýšil Alexandrovho syna Cesareho na vojvodu z Valentinois.

Otec a syn Borgiovci túžili získať viac: chceli si privlastniť celý pápežský štát a tomuto zámeru spolu so systematickou likvidáciou veľkých aristokratických rodín podriadil Alexander VI. celý zvyšok pontifikátu. Finančné prostriedky potrebné na jeho realizáciu získaval nekalými praktikami: úkladnými vraždami, zhabaním majetkov, ale i kupčením s cirkevnými hodnosťami, kedy noví preláti museli za svoje úrady draho zaplatiť.

Do obdobia pontifikátu Alexandra VI. spadá objavenie zámorských území v roku 1492 Krištofom Kolumbom. Pápežove diplomatické a duchovné aktivity sa prejavili i na rozdelení sfér záujmu medzi Španielskom a Portugalskom na území nových kolónií (v roku 1493 vydal bulu *Inter cetera*, v ktorej stanovil demarkačnú líniu v Atlantickom oceáne a určil koloniálne sféry oboch krajín v Latinskej Amerike).

Alexander VI. a Girolamo Savonarola
-----------------------------------

V roku 1495 sa začal jeho vleklý spor s kazateľom a náboženským reformátorom Girolamom Savonarolom. Savonarola ako neúprosný odporca „skazených mravov" otvorene kritizoval cirkevných predstaviteľov na čele s pápežom. Mravnosť, čistotu a poriadok sa najprv pokúsil nastoliť vo Florencii, ktorú vyhlásil za Boží štát s kráľom Ježišom Kristom. Kvôli otvoreným útokom na svoju osobu ho Alexander VI. pozval do Ríma a zakázal mu kázať. Keď to Savonarola ignoroval, pápež ho vylúčil z cirkvi. Kazateľ však exkomunikáciu vyhlásil za neplatnú a svoje snaženie upriamil na zvolanie koncilu, ktorý by reformoval cirkev a zosadil Alexandra. Spor sa skončil v máji 1498 Savonarolovým uväznením a odsúdením na smrť. Proces viedli pápežovi legáti.

Mecenáš umenia
--------------

Hrobka Alexandra VI. a Kalixta III. v kaplnke Borgiovcov Kostola Santa Maria in Monserrato degli SpagnoliMožno povedať, že veci duchovné ostávali u Alexandra na periférii záujmu. Všetkému dominovali svetské záujmy. Prejavil sa ako pravý milovník umenia. I keď jeho štedrosť nedosahovala takých rozmerov ako u neskoršieho Júliusa II. predsa jeho pričinením vznikol rad nádherných umeleckých diel a jeho zásluhou sa mnohé rímske stavby zaskveli v novom šate. Spomedzi všetkých vynikajú najmä nádherné Borgiove apartmány (*Apartamento Borgia*) nachádzajúce sa na prvom poschodí Apoštolského paláca, ktorých impozantná fresková výzdoba z rokov 1492 – 1495 je dielom renesančného umelca Bernardina di Betto, známeho pod menom Pinturicchio.

Alexander VI. zomrel v lete roku 1503. Objavili sa dohady, že príčinou jeho smrti bola otrava jedom. Alexandrove ostatky dnes spočívajú v nádhernom historizujúcom náhrobku v kaplnke rímskeho kostola Santa Maria in Monserrato degli Spagnoli vedľa ostatkov jeho strýka Kalixta III.

Hodnotenie Alexandra VI.
------------------------

Alexander VI. významne zasiahol do dejín rímskokatolíckej cirkvi. Aj napriek súkromného zhýralému životu bol Alexander nábožný a veľmi si potrpel na ortodoxiu. V jej mene a s príslušnou pompou oslávil jubilejný rok 1500.

V dejinách cirkvi sa Alexander VI. preslávil ako politický stratég, zhýralý a pôžitkársky muž ale i ako veľký mecenáš umenia a ortodoxný pontifik. Svojou chytrosťou so sklonmi k ľstivosti, túžbou po moci a pôžitkárstvom predstavoval prototyp renesančného politika.

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Alexander VI.**

Zdroje
------

* ALEXANDER VI. In: KELLY, J. N. D. *Pápeži dvoch tisícročí : od sv. Petra po Jána Pavla II*. Preklad Otto Havrila; ilustrácie Monika Čulenová. Vyd. 1. Bratislava : Roal, 1994. 288 s. ISBN 80-88706-00-9. S. 204 – 205.
* P. Burke, *Italská renesance*, Mladá fronta, Praha, 1996, ISBN 80-204-0589-5
* B. Hitzen-Bohlen, *Řím - umění a architektura*, Slovart, Praha, 2008, ISBN 978-80-7391-061-7
* M. Collins, *Vatikán - tajomstvá a poklady svätého mesta*, Ikar, Bratislava, 2009, ISBN 978-80-551-2016-4

  



|  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| **Predchodca:**Inocent VIII. | Pápežský znak | **Pápež** ***Alexander VI.***(zoznam) | Pápežský znak | **Nástupca:**Pius III. |

  


| * z
* d
* u
Rímski pápeži |
| --- |
| 1. – 4. storočie | 
* Peter
* Linus
* Kletus
* Kliment I.
* Evarist
* Alexander I.
* Sixtus I.
* Telesfor
* Hyginus
* Pius I.
* Anicet
* Soter
* Eleutér
* Viktor I.
* Zeferinus
* Kalixt I.
* Urban I.
* Poncián
* Anter
* Fabián
* Kornel
* Lucius I.
* Štefan I.
* Sixtus II.
* Dionýz
* Félix I.
* Eutychián
* Kajus
* Marcelín
* Marcel I.
* Eusébius
* Melchiades
* Silvester I.
* Markus
* Július I.
* Libérius
* Damazus I.
* Siricius
* Anastáz I.

 | Pápežský erb |
| 5. – 8. storočie | 
* Inocent I.
* Zosimus
* Bonifác I.
* Celestín I.
* Sixtus III.
* Lev I.
* Hilarius
* Simplicius
* Félix III.
* Geláz I.
* Anastáz II.
* Symachus
* Hormizdas
* Ján I.
* Félix IV.
* Bonifác II.
* Ján II.
* Agapet I.
* Silverius
* Vigilius
* Pelagius I.
* Ján III.
* Benedikt I.
* Pelagius II.
* Gregor I.
* Sabinián
* Bonifác III.
* Bonifác IV.
* Adeodat I.
* Bonifác V.
* Honorius I.
* Severín
* Ján IV.
* Teodor I.
* Martin I.
* Eugen I.
* Vitalian
* Adeodat II.
* Donus
* Agato
* Lev II.
* Benedikt II.
* Ján V.
* Konon
* Sergius I.
* Ján VI.
* Ján VII.
* Sisin
* Konštantín I.
* Gregor II.
* Gregor III.
* Zachariáš
* Štefan II.
* Pavol I.
* Štefan III.
* Hadrián I.
* Lev III.

 |
| 9. – 12. storočie | 
* Štefan IV.
* Paschal I.
* Eugen II.
* Valentín
* Gregor IV.
* Sergius II.
* Lev IV.
* Benedikt III.
* Mikuláš
* Hadrián II.
* Ján VIII.
* Marinus I.
* Hadrián III.
* Štefan V.
* Formozus
* Bonifác IV.
* Štefan VI.
* Roman
* Teodor II.
* Ján IX.
* Benedikt IV.
* Lev V.
* Sergius III.
* Anastáz III.
* Lando
* Ján X.
* Lev VI.
* Štefan VII.
* Ján XI.
* Lev VII.
* Štefan VIII.
* Marinus II.
* Agapet II.
* Ján XII.
* Benedikt V.
* Lev VIII.
* Ján XIII.
* Benedikt VI.
* Benedikt VII.
* Ján XIV.
* Ján XV.
* Gregor V.
* Silvester II.
* Ján XVII.
* Ján XVIII.
* Sergius IV.
* Benedikt VIII.
* Ján XIX.
* Benedikt IX.
* Silvester III.
* Gregor VI.
* Klement II.
* Damazus II.
* Lev IX.
* Viktor II.
* Štefan IX.
* Mikuláš II.
* Alexander II.
* Gregor VII.
* Viktor III.
* Urban II.
* Paschal II.
* Gelasius II.
* Kalixt II.
* Honorius II.
* Inocent II.
* Celestín II.
* Lucius II.
* Eugen III.
* Anastáz IV.
* Hadrián IV.
* Alexander III.
* Lucius III.
* Urban III.
* Gregor VIII.
* Klement III.
* Celestín III.
* Inocent III.

 |
| 13. – 16. storočie | 
* Honorius III.
* Gregor IX.
* Celestín IV.
* Inocent IV.
* Alexander IV.
* Urban IV.
* Klement IV.
* Gregor X.
* Inocent V.
* Hadrián V.
* Ján XXI.
* Mikuláš III.
* Martin IV.
* Honorius IV.
* Mikuláš IV.
* Celestín V.
* Bonifác VIII.
* Benedikt XI.
* Klement V.
* Ján XXII.
* Benedikt XII.
* Klement VI.
* Inocent VI.
* Urban V.
* Gregor XI.
* Urban VI.
* Bonifác IX.
* Inocent VII.
* Gregor XII.
* Martin V.
* Eugen IV.
* Mikuláš V.
* Kalixt III.
* Pius II.
* Pavol II.
* Sixtus IV.
* Inocent VIII.
* Alexander VI.
* Pius III.
* Július II.
* Lev X.
* Hadrián VI.
* Klement VII.
* Pavol III.
* Július III.
* Marcel II.
* Pavol IV.
* Pius IV.
* Pius V.
* Gregor XIII.
* Sixtus V.
* Urban VII.
* Gregor XIV.
* Inocent IX.
* Klement VIII.

 |
| 17. – 21. storočie | 
* Lev XI.
* Pavol V.
* Gregor XV.
* Urban VIII.
* Inocent X.
* Alexander VII.
* Klement IX.
* Klement X.
* Inocent XI.
* Alexander VIII.
* Inocent XII.
* Klement XI.
* Inocent XIII.
* Benedikt XIII.
* Klement XII.
* Benedikt XIV.
* Klement XIII.
* Klement XIV.
* Pius VI.
* Pius VII.
* Lev XII.
* Pius VIII.
* Gregor XVI.
* Pius IX.
* Lev XIII.
* Pius X.
* Benedikt XV.
* Pius XI.
* Pius XII.
* Ján XXIII.
* Pavol VI.
* Ján Pavol I.
* Ján Pavol II.
* Benedikt XVI.
* František

 |

Autoritné údaje: * BnF: 12105735d
* GND: 118501844
* ISNI: 0000 0001 2117 9247
* LCCN: n50058829
* NK ČR: js20030324002
* ULAN: 500356916
* VIAF: 2501524
* WorldCat: lccn-n50058829