recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Eduard Suess** (\* 20. august 1831, Londýn, Spojené kráľovstvo - † 26. apríl 1914, Viedeň, Rakúsko) bol rakúsky paleontológ. Významne prispel k rozvoju tektonickej geológie, vyslovil nové názory na orogenézu, vrásové príkrovy a iné. 

Od roku 1857 bol profesorom na Univerzite vo Viedni. Študoval graptolity, ramenokožce, hlavonožce a neogénne cicavce. Zaslúžil sa o poznanie spraše a zaoberal sa vznikom orografických celkov. Je autorom termínu biosféra.

Život
-----

Narodil sa v Londýne v rodine saského obchodníka. Keď mal tri roky, jeho rodina sa presťahovala do Prahy a neskôr do Viedne keď mal 14. Od mladého veku sa zaujímal o geológiu, svoje prvé práce vydal, keď mal 19 rokov, pojednávali o geológii Karlovych Varov. 

V roku 1857 sa stal profesorom geológie na Viedenskej univerzite, a tam rovíjal názory na vývoj vzťahov medzi geológiou severnej Afriky a Európy. Dospel napokon k názoru, že horniny dnes budujúce Alpy boli kedysi morským dnom, ktoré patrilo k Stredozemnému moru. Napriek tomu, že sa neopieral o teóriu platňovej tektoniky, keďže v tej dobe bola všobecne uznávaná iba teória geosynklinál správne predpokladal existenciu oceánu, ktorý v roku 1893 pomenoval Tethys. Medzi rokmi 1898 a 1911 pôsobil vo funkcii prezidenta Rakúskej akadémie vied. 

Podieľal sa na stavbe Viedenského vodovodu a regulácii Dunaja. Medzi jeho ďalšie objavy patrilo objavenie fosílií glossopterisovej flóry (papraďovité rastliny) v Južnej Amerike, Afrike a Indii (neskôr po jeho smrti bola glossopterisová flóra nájdená aj v Antarktíde). Suess toto rozšírenie vysvetľoval tým, že tieto pevniny boli kedysi spojené do jedného kontinentu ktorý pomenoval Gondwanaland. Predpokladal však, že kontinenty boli vždy na svojom mieste a pevnina medzi nimi bola neskôr zaplavená morom, v skutočnosti však boli tieto kontinenty spojené a v jure až kriede sa rozpadla na dnešné kontinenty, ktoré driftovali až na svoje dnešné miesta. Publikoval tiež práce o zemetraseniach Dolnom Rakúsku a Južnom Taliansku.

Suess je považovaný za jedného z prvých praktických ekológov. V rokoch 1885 až 1901 publikoval komplexnú syntézu svojich prác pomenovanú *Das Antlitz der Erde* (v preklade „Tvár zeme"), ktorá sa stala populárnou učebnicou na mnoho rokov. V tejto práci Suess po prvýkrát použil termín biosféra, ktorý neskôr ďalej rozpracoval V.I. Vernadskij v roku 1926. V roku 1903 mu Kráľovská spoločnosť udelila Copleyovu medailu. Sú po ňom pomenované krátery na Mesiaci a na Marse.

Referencie
----------

1. 1 2 3  http://www.univie.ac.at prístup 3.8.2008

Zdroje
------

* FILIT – zdroj, z ktorého pôvodne čerpal tento článok.
* *Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Eduard Suess na anglickej Wikipédii.*

Autoritné údaje: * abART: 126230
* BnF: 127580029
* GND: 118757709
* ISNI: 0000 0001 0885 2951
* LCCN: n88271736
* NK ČR: nlk20000088820
* VIAF: 32123739
* WorldCat: lccn-n88271736
**Eduard Strauss** (\* 15. marec 1835, Viedeň, Rakúsko – † 28. december 1916, Viedeň) bol rakúsky dirigent a hudobný skladateľ. Jeho otec, Johann Strauss st. bol tiež hudobný skladateľ, rovnako aj jeho bratia Johann Strauss ml. a Josef Strauss. Skladal tanečnú hudbu, hlavne valčíky a polky.

Mladý Eduard chcel byť pôvodne diplomatom, kvôli čomu pilne študoval. Pod vplyvom rodiny sa však dostal k hudbe. Naučil sa hrať na husle aj na harfu. Od roku 1859 začal dirigovať rodinný orchester. Vykonal s ním viacero ciest do zahraničia, hlavne do nemeckých krajín, ale aj Anglicka a USA. V roku 1872 sa stal riaditeľom dvorných bálov (KK Hoffbalmusikdirector). Keď naplánoval druhú cestu do USA, jeho orchester sa proti tomu vzbúril. Na to ho Eduard rozpustil a stiahol sa do úzadia. Hudobníci však už spolupracovali dosť dlho na to, aby sa len tak rozišli a preto si získali nového dirigenta, ktorým sa stal Karl Michael Ziehrer. Prijali meno „Bývalá Straussova kapela". Eduard sa pokúsil súdiť kvôli tomuto názvu, ale neuspel. V roku 1906 sa zatrpknutý rozhodol spáliť celý rodinný notový archív. Našťastie väčšina skladieb sa zachovala v tlačenej forme, alebo opisoch. Zomrel na infarkt v roku 1916.

Eduard Strauss zložil približne 300 diel, ale nemal na hudbu až taký talent ako jeho bratia. Medzi jeho najznámejšie diela patrí *Freie Bahn* op. 45, *Doktrinen* op. 79, alebo *Schneeflocken* op. 157.

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Eduard Strauss**

Externé odkazy
--------------

* Eduard Strauß vo Wienbibliothek
* Dielo Eduarda Straußa
* Volne prístupné partitúry diel od Eduarda Straussa v projekte IMSLP

Autoritné údaje: * BnF: 13900119t
* GND: 118755838
* ISNI: 0000 0001 2027 9406
* LCCN: n83021204
* NK ČR: jn19990009733
* VIAF: 69116921
* WorldCat: lccn-n83021204
**Chránená krajinná oblasť Žďárské vrchy** sa rozkladá na pomedzí Pardubického kraja a kraja Vysočina, približne medzi mestami Hlinsko, Přibyslav, Žďár nad Sázavou, Nové Mesto na Morave a Polička. Jej rozloha je 715 km², bola vyhlásená v roku 1970. Na severozápade na ňu bezprostredne nadväzuje Chránená krajinná oblasť Železné hory.

Prírodné pomery
---------------

Chránené územie pokrýva najvyššia, severovýchodná časť Českomoravskej vrchoviny, teda Žďárské vrchy a priľahlé vrchoviny. Krajina na väčšine územia je vrchovinná až pahorkatinná s nadmorskými výškami 490 – 836 m. Najvyšším bodom CHKO je vrch Devět skal (836 m). Vrcholy sú prevažne zaoblené (vo vrcholových partiách však často nájdeme skalné bloky), svahy pozvoľné, údolia plytké a široké. Krajina si zachovala pomerne vyvážený ráz.

### Vodstvo

Ide o oblasť prirodzenej akumulácie vôd: pramení tu množstvo českých a moravských riek (Sázava, Chrudimka, Doubrava, Svratka a Oslava), rozprestiera sa tu niekoľko rybničných sústav (najväčšie rybníky sú Velké Dářko, Veselský rybník, Matějovský rybník, rybníky Řeka a Medlov. Touto oblasťou prechádza európske rozvodie Čierneho a Severného mora.

### Klíma

Klíma oblasti je chladnejšia, vlhkejšia a veternejšia. Asi polovicu územia pokrýva les; ide väčšinou o umelé smrekové monokultúry na mieste prirodzeného jedľobukového lesa. Sú tu cenné spoločenstvá rašelinísk a vlhkých rašelinových lúk s významným výskytom mnohých chránených a ohrozených druhov rastlín.

V rámci CHKO sú vyhlásené maloplošné zvlášť chránené územia. Ide o 4 národné prírodné rezervácie, 9 prírodných rezervácií a 36 prírodných pamiatok.

Správa CHKO
-----------

Správa CHKO Žďárské vrchy sídli v Žďári nad Sázavou. Spadá pod ňu tiež niekoľko ďalších chránených území: národná prírodná rezervácia Veľký Špičák a rybník Zhejral; a národné prírodné pamiatky Hojkovské rašeliniště a Švařec.

Referencie
----------

1. ↑   *Stránky AOPK ČR* [online]. [Cit. 2016-03-28]. Dostupné online. (po česky)

Pozri aj
--------

* Zoznam chránených území v okrese Svitavy
* Zoznam chránených území v okrese Chrudim
* Zoznam chránených území v okrese Žďár nad Sázavou

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Chránená krajinná oblasť Žďárské vrchy**

Externé odkazy
--------------

* Vyhláška Ministerstva kultúry o zriadení CHKO
* Na stránke výletník.cz
* Región Vysočina
* Chránená krajinná oblasť Žďárské vrchy na OpenStreetMap

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Chráněná krajinná oblast Žďárské vrchy na českej Wikipédii.*

| * z
* d
* u
Chránené krajinné oblasti v Česku |
| --- |
| 
* Beskydy
* Bílé Karpaty
* Blaník
* Blanský les
* Brdy
* Broumovsko
* České středohoří
* Český kras
* Český les
* Český ráj
* Jeseníky
* Jizerské hory
* Kokořínsko – Máchův kraj
* Křivoklátsko
* Labské pískovce
* Litovelské Pomoraví
* Lužické hory
* Moravský kras
* Orlické hory
* Pálava
* Poodří
* Slavkovský les
* Šumava
* Třeboňsko
* Žďárské vrchy
* Železné hory

 |

Súradnice: 49°39′09″S 16°01′03″V﻿ / ﻿49,6525°S 16,0175°V﻿ / 49.6525; 16.0175
**Chata PTTK v Doline Roztoki** (poľ. *Schronisko PTTK w Dolinie Roztoki*) alebo **Chata PTTK Wincenta Pola v Doline Roztoki** (poľ. *Schronisko PTTK im. Wincentego Pola w Dolinie Roztoki*, ďalšie názvy poľ. *Schronisko Roztoka, Schronisko Roztockie, Schronisko w Starej Roztoce*, nem. *Roztokahütte*, maď. *Roztoka-menedékház*) je turistická chata v poľskej časti Vysokých Tatier. Napriek menu „Chata v Doline Roztoki" stojí blízko Doliny Roztoki v Bielovodskej doline na poľane Stara Roztoka.

Nocľažníkom ponúka 75 postelí v dvoj až deväťposteľových izbách, je v nej bufet, jedáleň a spoločenská miestnosť. V izbách je elektrický prúd, teplá voda, k dispozícii je internet. Od júla do konca septembra sa tu konajú omše.

História
--------

V roku 1876 v Doline Roztoka pri ceste na Morské oko, pod vedením Wojciecha Roszka a Leopolda Świerza, postavili v poľských Tatrách druhú chatu (po starej Chate PTTK nad Morským okom). Pomenovali ju po Wincentowi Polovi, poľskom básnikovi a geografovi. V roku 1887 Walery Eljasz-Radzikowski vytýčil ku chate turistický chodník z Jaszczurówki, cez Waksmundzkú Poľanu a Mickiewiczove vodopády. Bol to prvý značkovaný chodník v poľských Tatrách.

Chata mala dve miestnosti, otvorená bola len v lete. Prvým chatárom bol goral Franciszek Dorula. Aj napriek tomu, že ju opravoval pomaly chátrala. V roku 1911 ju rozobrali a vedľa nej postavili súčasnú chatu. V 30-tych rokoch 20. storočia bola niekoľkokrát zmodernizovaná. Drevená chata dýcha atmosférou dávnych čias. V medzivojnových rokoch, keď chatu viedla rodina Grabowská, bola hlavnou základňou poľských i slovenských horolezcov.

Na začiatku druhej svetovej vojny bola opustená. Od októbra 1939 do februára 1940 sa o chatu staral horolezec Tadeusz Pawłowski, jeho manželka Janiną, sestra Adą Kopczyńską a Włodzimierz Gosławski. Stala sa útočiskom vojnových utečencov smerujúcich cez Tatry do Maďarska. Neskôr v nej, počas vojny, mala základňu nemecká pohraničná stráž. Po vojne sa vrátila k svojmu poslaniu. Do roku 1950 ju viedol Kazimierz Paszucha, potom Józef Januszkowski a Paweł Vogel. Od roku 1974 v nej hospodárila rodina Pawłowská. Od jesene 2008 je chatárkou Anna Krupová z Chochołowa.

Turistika
---------

* – zelená značka spája chatu s Mickiewiczovými vodopádmi (ku vodopádom 15. min, naspäť 10. min).

Chodník sa pripája aj na iné trasy:

 – predĺženie zelenej značky z chaty do Doliny Roztoki a ďalej do Doliny Pięciu Stawów Polskich.
* Čas túry sponad vodopádov do Doliny Pięciu Stawów Polskich: 2:05h, ↓1:30h

 – po červenej značke z Toporowej Cyrhli cez Psiu Trawku, Rówień Waksmundzku a potom po ceste na Morské oko.
* Čas túry z Równe Waksmundzkiej ku vodopádom: 1:15h, nazad 1:35h
* Čas túry od vodopádov na Morské oko: 1:30h, ↓1:15h

 – cesta na parkovisko Palenica Białczańska. Čas túry od vodopádov: 40 min.

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Chata PTTK v Doline Roztoki**

Externé odkazy
--------------

* Oficiálna stránka chaty
* Poloha na turistickej mape

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Schronisko PTTK w Dolinie Roztoki na poľskej Wikipédii.*
**The 4-Skins** bola anglická skupina, hrajúca Oi! punk, ktorá sa sformovala v roku 1979 v londýnskej štvrti East End. Bola jedným z hlavných pilierov začínajúceho Oi! hnutia v Anglicku. Jej pôvodnými členmi boli spevák Gary Hodges, gitarista (neskôr zmenil post a gitaru vymenil za basgitaru) Hoxton Tom McCourt, basgitarista Steve 'H' Hammer a bubeník Gary Hitchcock. Hoci väčšina členov boli skinheadi, gitarista/basgitarista a hlavný textár skupiny Hoxton Tom McCourt bol suedhead - a jednou z hlavných tvári v hnutí Mod revival, a ďalší neskorší člen Steve Pear mal rockabilly image. 

Skupina reprezentovala apolitických skinheads a vo svojich textoch namiesto politickej agitácie opisovala tzv. ducha ulice. V textoch The 4 - Skins sa často objavuje motív pouličných násilností. Ako však členovia skupiny tvrdili, násilie nevyzdvihovali, ale len opisovali stav vecí. 

The 4 - Skins sa rozpadli po mnohých personálnych zmenách v roku 1984. V roku 2007 sa spevák Gary Hodges a pôvodný basgitarista Steve 'H' Hammer pokúsili o comeback.

Albumy
------

* *The Good, the Bad & The 4 - Skins* (Secret Records (SEC 4), 1982)
* *A Fistful Of...4-Skins* (Syndicate Records (SYN 1), 1983)
* *From Chaos to 1984* (Live) (Syndicate Records (SYN LP 5), 1984)
**Dušan Lenci** (\* 18. máj 1941, Banská Bystrica – † 30. september 2012, Nitra   )bol slovenský herec.

Životopis
---------

V roku 1963 absolvoval štúdium herectva na VŠMU v Bratislave. V rokoch 1963 a 1964 bol členom Krajového divadla v Trnave, následne sa na osem rokov stal členom činohry Divadla J.G. Tajovského vo Zvolene. Od roku 1971 sa stali jeho domovskou scénou dosky Divadla Andreja Bagara v Nitre. Stvárňoval najmä postavy sympatických, dôveryhodných a čestných mužov, zjemňovaných črtami plachosti. Postava Kosťu – Kapitána z Aristokratov znamenala prechod k stvárňovaniu psychologicky zložitých charakterov, v ktorých zápasí dobro so zlom. Príznačnou črtou týchto Lenciho hereckých kreácií bolo podriadenie emocionálnych prejavov rozumovou korektúrou. V 80. rokoch sa Lenciho herecký repertoár obohatil o žánrovo i charakterovo pestrú galériu mocnárskych postáv.

Predstupňom k panovačným postavám bol profesor Jordan z Takmer božského omylu a Volpini z Omylu Doktora Moresiniho. Ani v 90. rokoch sa Dušan Lenci nestratil z javiska DAB Nitra. Bol neprehliadnuteľný v precíznych a charakterovo vybrúsených muzikálových postavách ako František Nádasdy v Báthoryčke, Antonis v Grékovi Zorbovi, Tom v Divotvornom hrnci; či v postave Grófa Markoča v Adamovi Šangalovi.

Lenci sa nevyhýbal ani divadelným experimentom, práci na projektoch novej drámy či uvádzania súčasných dramatických noviniek. Či už to bola postava Otca v cool dráme Tvár v ohni, alebo jeho výkon v tanečnej fantázii Svätenie jari, tajomný Gerdmann a Jerg v Bezkyslíkovcoch, dvojpostava Herseho a Martina Luthera vo Verejnom nepriateľovi, či stoický otec Pheres v I. ako Ine.

Filmografia
-----------

* 1963: Začit znova (Michal)
* 1971: Zlozor (Jakub)
* 1984: Keď jubilant plače
* 1991: Rošáda (Hegerer)
* 1992: Lepšie byť bohatý a zdravý ako chudobný a chorý
* 1994: Na krásnom modrom Dunaji (barman)
* 2000: Zpráva o putování studentů Petra a Jakuba
* 2011: Kriminálka Staré Mesto
* 2011: Keby bolo keby

Referencie
----------

1. ↑   *Zomrel nitriansky herec Dušan Lenci, podľahol ťažkej chorobe* [online]. webnoviny.sk, [cit. 2012-09-30]. Dostupné online.
2. ↑   *Dušan Lenci* [online]. www.csfd.cz, [cit. 2013-09-11]. Dostupné online.

Autoritné údaje: * ISNI: 0000 0001 3133 639X
* NK ČR: xx0169344
* VIAF: 299968812
**Kusín** je potok v Dolnom Zemplíne, v juhovýchodnej časti okresu Humenné a v severovýchodnej časti okresu Michalovce. Má dĺžku 5,2 km, je tokom VII. rádu a ústi do vodnej nádrže Zemplínska Šírava.

Pramení vo Vihorlatských vrchoch, v podcelku Vihorlat, na východnom svahu Kyjova (821,1 m n. m.) v nadmorskej výške približne 595 m n. m. Na hornom toku tečie juhovýchodným smerom územím Vojenského obvodu Valaškovce a priberá dva ľavostranné prítoky, najprv z juhozápadného svahu Lopušťana (645,3 m n. m.), potom prítok (355,6 m n. m.) z južného svahu Lopušťana. Následne sa stáča a pokračuje severojužným smerom až k sútoku s pravostranným prítokom z juhovýchodného svahu Jasenického vrchu (589,6 m n. m.). Ďalej sa opätovne stáča na juhovýchod, vstupuje do Východoslovenskej pahorkatiny, do podcelku Podvihorlatská pahorkatina a zľava priberá významný prítok (3,9 km) z juhovýchodného svahu Lopušťana. Odtiaľ potom tečie juhojuhovýchodným smerom, preteká obcou Kusín a sprava priberá prítok prameniaci severozápadne od obce. Napokon tečie na krátkom úseku severojužným smerom a južne od obce sa v nadmorskej výške 113,7 m n. m. vlieva do Zemplínskej Šíravy.

| * z
* d
* u
Vodné toky v medzipovodí Zemplínskej šíravy |
| --- |
| Vodné toky | 
* Bočný kanál
* Boháč
* Hrabový jarok
* Jovsiansky potok
* Kamenný potok
* Kusín
* Lomocký potok
* Myslina
* Porubský potok
* Remetský potok
* Skalný potok
* Sokolský potok
* Stará rieka
* Suchý potok
* Šíravský kanál
* Štôlniansky potok
* Tomášovský potok
* Trnavský potok
* Viniansky potok

 |
| Vodné plochy | 
* Jovsiansky rybník
* Kusínsky rybník
* Vinianske jazero

 |
**Menekrates** (starogr. *Μενεκράτης*) bol grécky sochár v 2. stor. pred Kr.

* 

Menekrates syn Sópatra z Téb a jeho syn Sópatros, patrili medzi sochárov, ktorí v 2. polovici 2. stor. pred Kr. pôsobili v Delfách. Ich signatúry sú v nápise (druhý nápis zhora) na prednej strane podstavca zo sivého vápenca (skladajúceho sa z piatich fragmentov a z piatich ľahko datovateľných nápisov z rôznych čias), ktorý bol základňou pomníka s jazdeckou sochou, venovaného občanmi Delf prokonzulovi *M. M. Rufusovi* v roku 107 alebo 106 pred Kr.

|  |  |
| --- | --- |
| *Μενεκράτης Σωπάτρου Θηβα[ῖος ἐποίησε].*  |  *Menekrates syn Sópatra z Té[b zhotovil].*  |

|  |  |
| --- | --- |
| *[Σώπατ]ρος Μενεκρ[άτους Θηβαῖος ἐποίησε].* |  *[Sópat]ros syn Menek[rata z Téb zhotovil].*  |

*Hranaté zátvorky v starogréckom texte dopĺňajú medzery (lacunae) a označujú písmená, ktoré sú nečitateľné alebo úplne stratené.*

Socha sa nezachovala. Podstavec s ich podpismi je umiestnený v Archeologickom múzeu v Delfách pod inv. číslom 1746. Objavili ho v roku 1894 a jeho nápis prvýkrát publikoval v roku 1896 francúzsky archeológ Paul Perdrizet.

Referencie a bibliografia
-------------------------

1. ↑   *Biographischer Index der Antike*. Berlin : Walter de Gruyter, 2012. ISBN 978-31-1095-441-8. S. 607.
2. ↑  Staatliche Museen zu Berlin (Germany). *Jahrbuch der Berliner Museen*. Berlin : Gebr. Mann, 1998. S. 8.
3. 1 2  Michael Markovits. *Die Orgel im Altertum*. Leiden : BRILL, 2021. ISBN 978-90-0449-639-2. S. 35.
4. ↑  Inscriptiones Graecae, Regions: Central Greece (IG VII-IX), Delphi, *BCH 68/69 (1944/5) 113,A*
5. ↑  Inscriptiones Graecae, Regions: Central Greece (IG VII-IX), Delphi, *BCH 68/69 (1944/5) 113,D*
6. ↑  Lesley Adkins & Roy A. Adkins. *Starověké Řecko*. Praha : Slovart, 2011. ISBN 978-80-7391-580-3. S. 268.
Slávne súsošie Orestes a Elektra, Museo Nazionale, Rím
**Menelaos** (starogr. *Μενέλαος*) bol grécky sochár v 1. storočí.

Grécky sochár Menelaos bol rímskym občanom a žiakom sochárskeho majstra Stefana. Podľa odborníkov sa bezpochyby inšpiroval Praxitelovým dielom, no nevyhol sa určitému sklonu k akademizmu. Vypracoval sochársky štýl, ktorému síce chýbala výrazová intenzita, ale dosiahol efekt súmernej elegancie a krásy.

Z jeho diel sa zachovalo mramorové súsošie Oresta a Elektry (pochádza z Villa Ludovisi v Ríme), ktoré je umiestnené v Museo delle Terme. Je to pôvabná kompozícia dvoch dômyselne umiestnených postáv, jemne vypracovaná, ale chladná ako všetky práce až prehnane odborných umeleckých škôl, inšpirovaných obdivom k dávno prekonaným umeleckým formám.

Referencie a bibliografia
-------------------------

1. 1 2 3  Simon Hornblower, Antony Spawforth, Esther Eidinow, *The Oxford Classical Dictionary*, str. 932
2. ↑  José Pijoan. *Dejiny umenia 2*. Bratislava : Tatran, 1982. 61-377-82. S. 236.
3. 1 2  José Pijoan. *Dejiny umenia 2*. Bratislava : Tatran, 1982. 61-377-82. S. 238.

  

Autoritné údaje: * ULAN: 500107938
* VIAF: 96488273
**Amber Vallettová** (angl. Amber Evangeline Valletta; \* 9. február 1974, Phoenix, Arizona, USA) je americká modelka a herečka.

Detstvo a mladosť
-----------------

Vallettová sa narodila v meste Phoenix v štáte Arizona, ale vyrastala v Tulse v Oklahome. Jej otec je portugalského a talianskeho pôvodu a jej matka anglického a čerokézskeho pôvodu.

Kariéra
-------

Vallettová sa od pätnástich rokov venuje modelingu. Počas 90. rokov, sa objavila trinásť krát na obálke časopisu Vogue, čím je tesne za Claudiou Schiffer, ktorá sa objavila šestnásť krát. V roku 1999 bola označená za jednu z "moderných múz". Tiež bola tvárou viacerých značiek. 

V roku 2000 si zahrala v dráme *Pod povrchom*, po boku Harrisona Forda a Michelle Pfeiffer. V roku 2003 si zahrala vedľajšiu úlohu v komédii *Tú starú treba zabiť*. 

V roku 2005 hrala vo filme *Kuriér 2*, kde sa objavila po boku Jasona Stathama. V rovnakom roku, si zahrala aj v romantickej komédii *Hitch: Liek pre moderného muža*. Stvárnila tiež jednu z hlavných úloh v horore *Zlovestné ticho*, z roku 2007. 

V roku 2010 si zahrala v komédii *Pestúnka v akcii* a o rok neskôr, sa pripojila k hereckému obsadeniu televízneho seriálu *Revenge* a tiež sa objavila v televízneho seriály *Legendy* z roku 2015.

Súkromný život
--------------

V rokoch 1994 až 1996 bol jej manželom Hervé Le Bihan. V roku 2000 sa jej narodil syn, ktorého má s olympijským volejbalovým hráčom Chipom McCawom, za ktoré sa vydala v roku 2003. Ich manželstvo skončilo rozvodom v roku 2015. 

V roku 2014 priznala, že bojovala so svojou závislosťou od alkoholu a drog.

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Amber Vallettová**

Externé odkazy
--------------

* Amber Valletta v Internet Movie Database (po anglicky)
* Amber Valletta v Česko-Slovenskej filmovej databáze

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Amber Valletta na anglickej Wikipédii.*

Autoritné údaje: * BnF: 150755942
* GND: 1075329159
* ISNI: 0000 0000 5943 7136
* LCCN: no2005081210
* VIAF: 44592562
* WorldCat: lccn-no2005081210
Starý kentaur a Eros, rímska mramorová kópia z 2. stor. gréckeho originálu z 2. stor. pred Kr.
**Aristeas** (starogr. *Ἀριστέας*) bol starogrécky sochár.

Rodiskom sochára Aristea bola maloázijská Afrodisias. Tvoril pravdepodne v druhom storočí pred Kr. (nemôžeme si byť ale istí, či sú signatúry na objavených sochách prepísané z pôvodných sôch alebo nie)

Pripisujú sa mu originály sôch (alebo tieto kópie) dvoch kentaurov objavených v roku 1736 v Hadriánovej vile mesta Tivoli (starého a mladého kentaura, zhotovených v 2. storočí, zachovalo sa z nich niekoľko kópií), ktoré podľa signatúr zhotovil so svojim rodákom Papiom. Oboch umelcov pri tvorbe týchto diel ovplyvnila maloázijská helenistická škola, ktorá sa rada vyjadrovala metaforicky podobnými evokáciami. Starý kentaur (z múzea Louvre v Paríži) má ruky zviazané za chrbtom a je bezmocný pred mučiacim ho Erosom, ktorý mu sedí na chrbte. Mladý kentaur (Kapitolské múzeum v Ríme) beží a šťastne lúska prstami. Svojimi črtami pripomína viac satyra (malé rožky, špicaté uši) než kentaura.

Referencie a bibliografia
-------------------------

1. 1 2 3  Musée du Louvre, *Centaure âgé tourmenté par Eros (Cupidon), dieu de l’amour*
2. 1 2  José Pijoan. *Dejiny umenia 2*. Bratislava : Tatran, 1982. 61-377-82. S. 170.
3. ↑  *Furietti Centaurs*
4. ↑  K. Baedeker, *Italy: Handbook for Travellers : Second Part, Central Italy and Rome*, str. 183
5. ↑  George Thomas Noszlopy, Fiona Waterhouse, *Public Sculpture of Staffordshire and the Black Country*, str. 108
6. ↑  Inscriptiones Graecae, *IG XIV 1237*
7. ↑  Jeffrey M. Hurwit, *Artists and Signatures in Ancient Greece*, str. 23
8. 1 2 3  José Pijoan. *Dejiny umenia 2*. Bratislava : Tatran, 1982. 61-377-82. S. 175.
**Aristeas** (starogr. *Ἀριστέας* – *Aristeas*) bol olympijský víťaz v zápasení a pankratiu v roku 13.

Aristeas z karskej Stratonikeie dosiahol olympijské víťazstvá v zápasení a pankratiu na 198. hrách v roku 13. Zápasenie sa v Olympii zaviedlo v roku 708 pred Kr. a jeho prvým víťazom bol Eurybatos zo Sparty. Prvým víťazom pankratia bol v roku 648 pred Kr. Lygdamis zo Syrakúz.

Olympijské víťazstvá Aristea sú uvedené v zozname olympijských víťazov od starovekého historika Eusebia z Kaisareie, ktorý vo vyhotovovaní tohto zoznamu čerpal z písomnosti Iulia Africana, autora diel, zachovaných prevažne len vo fragmentoch.

Dvojnásobný olympijský triumf Aristea zaznamenal aj Pausanias: „*O generáciu skôr ako tento Stratón to boli traja muži a práve toľko po ňom, ktorí si zrejme odniesli olivovú ratolesť za zápasy v pankratiu a zápasení, totiž Kapros zo samotnej Élidy, z Grékov z druhej strany Egejského mora rodský Aristomenes a z Magnétov pri Léthaiu Prótofanes. Po Stratónovi to bol naopak prílušník to istého mesta Marión a stratonický Aristeas."*

Referencie a bibliografia
-------------------------

1. 1 2  Mark Golden, *Sport in the Ancient World from A to Z*, str. 16
2. 1 2  Eusebios, *Kronika* 2,193.
3. 1 2  Pausanias, *Periégésis tés Hellados*, 5,21,10.
4. ↑  Vojtech Zamarovský. *Vzkriesenie Olympie*. Bratislava : Šport, 1986. 77-043-86. S. 246-247.
5. ↑  Josef Šusta. *Dějepisectví*. Praha : Nákl. Historického klubu, 1933. S. 9.
6. ↑  Pausanias. *Pausaniás, cesta po Řecku I.*. Praha : nakladatelství Svoboda, 1973. 25-039-73. S. 409.

Pozri aj
--------

* Zoznam olympijských víťazov staroveku
Súradnice: 48°08′37″S 17°06′28″V﻿ / ﻿48,143508°S 17,107692°V﻿ / 48.143508; 17.107692

**Kutscherfeldov palác** je najmenší rokokový palác v Bratislave na rohu Sedlárskej ulice 7 a Hlavného námestia 7 postavený v roku 1762 na mieste troch starších domov. Palác dal postaviť Leopold von Kutscherfeld, správca cisárskych majetkov v Mosonmagyaróvári. Neskôr ho predal grófovi Imrichovi Eszterházymu. V objekte dnes sídli veľvyslanectvo Francúzska a Francúzsky inštitút.
V tomto dome podľa pamätnej tabule z roku 1959 žil a pracoval slávny ruský skladateľ a klavirista Anton Grigorievič Rubinštejn (1829 – 1894).

Je to trojpodlažná budova štvorkrídlovej dispozície okolo stredného dvora. Nad portálom paláca nie je umiestnený erb ani jedného z majiteľov paláca. 
Palác vznikol v roku 1762 na mieste dvoch stredovekých parciel (podľa niektorých zdrojov 3 domov) s použitím muriva z predchádzajúcich stavieb. Domy boli okolo roku 1600 spojené a časti suterénu boli zaklenuté na stredný stĺp. Po prestavaní domu na palác bol ten vyzdobený architektonickými a výtvarnými detailmi, reprezentačným schodiskom s dekoratívnymi mrežami. Autorom projektu bol pravdepodobne Jakub Fellner z Fellenthalu, ktorému sa pripisuje aj autorstvo architektonického návrhu kaštieľa v Častkovciach.

Starý meštiansky dom mal na konci 17. storočia a v prvej polovici 18. storočia niekoľko majiteľov, ktorí si svoje podiely v dome navzájom predávali. V roku 1679 predal Ján Wulpinusz a jeho manželka Rosina (rod. Radingerová) svoj podiel domu Jozefovi Segnerovi a jeho manželke Anne (rod. Ernyeyovej) za 2 000 forintov. V roku 1700 bol Jozef Segner už majiteľom väčšej časti domu. Ďalší významný medzník v dejinách tohto objektu predstavuje 17. september 1711, kedy lekárnik Ján Juraj Peltz odkúpil za 900 forintov Gottmanovu čiastku domu. Peltz pokračoval v aktivite – v roku 1716 mu svoju časť domu predala Zuzana Puschová za 1 000 forintov a 23. marca 1719 mestský sudca Jozef Segner za 4 000 forintov. Napokon sa v roku 1722 celý dom stal vlastníctvom Jána Juraja Peltza, ktorý ho v roku 1746 predal lekárnikovi Jánovi Tomášovi Stellingovi za 10 000 zlatých. Od Stellinga dom odkúpil mešťanosta Kutscherfeld – Podevin, ktorý dom prestaval na rokokový palác. Vo vlastníctve rodiny Kutscherfeld – Podevin bol palác až do konca 18. storočia. V roku 1813 ho odkúpil gróf Imrich Esterházy a rodina Esterházy vlastnila palác až do konca 19. storočia.

Leopold von Kutscherfeld bol vplyvný správca magyaróvárskych majetkov. šľatchtickýktitul a erbovú listinu mu udelila 1. februára 1763 Mária Terézia. Roku 1760 bol Leopold von Kutscherfeld členom Uhorskej komory a riaditeľom pokladnice v Mosonmagyaróvári.

Pamätná tabuľa na paláciPamätná tabuľa na paláci

Referencie
----------

1. ↑   *Register nehnuteľných NKP* [online]. Pamiatkový úrad SR. Dostupné online.
2. ↑  STRUNZ, Gunnar. *Bratislava entdecken: Streifzüge durch die slowakische Hauptstadt* [online].. Dostupné online. (po nemecky)

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Kutscherfeldov palác**
Súradnice: 42°29′20″S 141°09′48″V﻿ / ﻿42,48889°S 141,16333°V﻿ / 42.48889; 141.16333

**Kuttara** je v súčasnosti neaktívny vulkanický komplex, pozostávajúci z niekoľkých stratovulkánov, troskových kužeľov, lávových dómov a kaldery, nachádzajúci sa na ostrove Hokkaidó blízko pacifického pobrežia, juhovýchodne od kaldery Toja. V stavbe komplexu prevládajú andezity a bazalty.

Komplex sa vyvinul v piatich etapách, prvá sa odohrala pred 60 000 rokmi. Explozívna erupcia štvrtej fázy pred 40 000 rokmi vyprodukovala veľký objem dacitovej pemzy a dala za vznik 3 km širokej kaldere. Neskoršie erupcie vyprodukovali niekoľko lávových prúdov na severnom okraji komplexu. Na západnom okraji komplexu vznikli začiatkom holocénu dva krátery a masívny dacitový lávový dóm. Posledná väčšia fáza sa odohrala v 17. storočí. V súčasnosti sa v okolí komplexu nachádzajú početné horúce pramene, fumaroly a gejzíry.

Externé odkazy
--------------

* www.volcano.si.edu - komplex Kuttara na Global Volcanism Program (po anglicky)
**Kusu liščí** (*Trichosurus vulpecula*) je stredne veľký vačkovec, poznáme ho podľa chvostu, ktorý je chlpatý na rozdiel od blízkeho príbuzného vakoplcha drobného.

Výskyt
------

V celej východnej Austrálii. Niektoré poddruhy v strednej Austrálii, juhozápadnej Austrálii a na Tasmánií, vypustený bol na Novom Zélande. V oblastiach so stromovým porastom.

Základné dáta
-------------

Dĺžka kusu líščieho je 35 až 55 cm. Jeho hmotnosť je 1,5 až 4,5 kg.

Zaujímavosti
------------

Je asi najbežnejším, ale zrejme tiež najrôznejším sfarbením vačkovcom Austrálie, sfarbenie môže byť v rôznych odtieňoch hnedé, bežný sú aj čierny jedinci. Vyskytuje sa hlavne v dašťovom lese, ale žije i na okrajoch veľkých miest ako Sydney alebo Melbourne. Južné populácie sú odolné proti chladu. Majú nočnú aktivitu. Je všežravcom, živí sa hmyzom, vtačími vajcami a mláďatami, lístím, výhonky, plody všetkého druhu a vyberá i popolnice. Každý rok rodí väčšinou jedno mláďa, ktoré sa 4 až 5 mesiacov zdržuje v matkinom vaku a potom zostáva niekoľko mesiacov s matkou. Dožívajú sa 14 – 15 rokov.

Referencie
----------

1. ↑  IUCN Red list 2015.06. Prístup 15. decembra 2022

Iné projekty
------------

CommonsWikidruhy
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Kusu líščí**
* Spolupracuj na Wikidruhoch Wikidruhy ponúkajú informácie na tému **Kusu líščí**

Zdroj
-----

* *Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku na českej Wikipédii (číslo revízie nebolo určené).*
* BURNIE, David; KOVÁČ, Vladimír, a kol. *Zviera: Obrazová encyklopédia živočíšnej ríše*. Bratislava : Ikar, 2002. ISBN 80-551-0375-5.
**Chata v Kôprovej doline**, **Vatra**, (poľ. *Watra*) bola maličká útulňa na západnom úpätí Kriváňa, v Kôprovej doline neďaleko Vajanského vodopádu vo Vysokých Tatrách. V roku 1924 vyhorela.

Z histórie
----------

Uhorský karpatský spolok sa v 19. storočí, venoval výstavbe mnohých chát vo Vysokých Tatrách. Tichej a Kôprovej doline nevenoval veľa pozornosti. Boli skôr doménou poľských turistov ako návštevníkov z Uhorska. Boli to oni, ktorí cez Hladké sedlo a Závory prechádzali na južnú stranu Tatier a navštevovali Temnosmerečinskú dolinu a záver Kôprovej doliny. Towarzystwo Tatrzańskie bez povolenia úradov a majiteľov tohto územia postavilo v roku 1895 otvorenú drevenú útulňu nad severným brehom Temnosmrečinského potoka, asi 250 metrov nad jeho sútokom s Hlinským potokom. Nazvali ju Watra. Bola malá. Merala 3,5 x 2,5 m. Vstupný otvor bol bez dvier. Okolo ohniska v strede koliby mohlo prenocovať na rohožiach 8 turistov. V roku 1924 zrub zhorel. Hovorí sa, že to bol najlepšie ukrytý prístrešok vo Vysokých Tatrách.

V tejto časti Vysokých Tatier bola ešte jedna, dnes už zaniknutá chata. **Rudolfova chata** (maď. *Rudolf trónőrőkős vadászháza*) bola pôvodne poľovnícka chata následníka trónu Rudolfa Habsburga. Stála na *Nefcerskej polianke* pri ústí Nefcerského potoka. Postavili ju v roku 1880. Bol to prízemný zrub s troma miestnosťami. Keď Rudolf v roku 1889 nečakane zomrel, štátna lesná správa sprístupnila chatu turistom. Výletníci ju mohli využívať aj inokedy pred rokom 1889, ak Habsburgovci neboli na poľovačke. Bola to veľmi primitívna chata, ktorá ponúkala len strechu nad hlavou. Vyhorela v roku 1909. Koliba, ktorá bola k nej predtým pristavaná, vyhorela o šesť rokov neskôr.

Galéria
-------

* Kôprová dolinaKôprová dolina
* Kôprová dolinaKôprová dolina
* Kôprová dolinaKôprová dolina

Referencie
----------

1. ↑  ANDRÁŠI, Július. Kôprová dolina. *Tatry*, roč. XXXIII. čís. 3, s. 26-27.
2. ↑  BOHUŠ, Ivan. *Od A po Z o názvoch Vysokých Tatier*. 1. vyd. Tatranská Lomnica : ŠL TANAPu, 1996. ISBN 80-967522-7-8. S. 457.
3. ↑   GAŠPAR, Ján. *Tatry, staré pohľadnice rozprávajú*. 1. vyd. Poprad : Región Poprad, 2002. ISBN 80-968725-6-7. S. 263.

Externé odkazy
--------------

* Poloha na turistickej mape

| * z
* d
* u
Tatranské horské chaty |
| --- |
| Belianske Tatry | 
* Chata Plesnivec

 |
| Vysoké Tatry | 
* Bilíkova chata
* Chata pod Rysmi
* Chata pod Soliskom
* Chata pri Popradskom plese
* Chata pri Zelenom plese
* Majláthova chata
* Rainerova chata
* Skalnatá chata
* Sliezsky dom
* Zamkovského chata
* Téryho chata
* Zbojnícka chata

 |
| Západné Tatry | 
* Ťatliakova chata
* Žiarska chata

 |
| Zaniknuté chaty | 
* Važecká chata
* Nedobrého chata
* Furkotská chata
* Jozefova chata
* Hincova koliba
* Blasyho chata
* Hunfalvyho chata
* Guhrova chatka
* Útulňa v Slavkovskej doline
* Ruženina chata
* Chata Kamzík
* Egidova chata
* Chata pri Šalviovom prameni
* Votrubova chata
* Kežmarská chata
* Chata v Kôprovej doline
* Chata na Poľane pod Vysokou
* Horský hotel Hrebienok
* Mühlmannova chata

 |
**Ellsworth Vines** (\* 28. september 1911, Los Angeles, Kalifornia, USA - † 17. marec 1994, La Quinta) bol americký tenista. Medzi jeho najväčšie úspechy v tenise patria víťazstvá na grandslamových turnajov U.S. Championships (1931, 1932) a Wimbledon (1932).

V roku 1962 bol zapísaný do Medzinárodnej tenisovej siene slávy.

Kariéra
-------

Do finále grandslamových turnajov sa dostal celkovo štyrikrát, trikrát víťazne (U.S. Championships 1931, 1932 a Wimbledon 1932), raz neúspešne (Wimbledon 1933). Svoj prvý zápas v profesionálnom tenise odohral v januári 1934, odvtedy bol až do roku 1938 na prvom alebo druhom mieste rebríčka. 

USA reprezentoval aj v Davisovom pohári, odohral celkovo 16 stretnutí, všetky v dvojhre (13 výhier, 3 prehry).

V máji 1940 odohral svoj posledný tenisový zápas na profesionálnej dráhe.

Účasti vo finále Grand-Slamoch (4)
----------------------------------

### Víťaz (3)

|  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| **Č.** | **Dátum** | **Turnaj** | **Povrch** | **Súper vo finále** | **Skóre** |
| 1. | 1931 | U.S. Championships, USA | tvrdý | USA  George Lott | 7-9 6-3 9-7 7-5 |
| 2. | 1932 | Wimbledon, Spojené kráľovstvo | tráva | Spojené kráľovstvo  Bunny Austin | 6-4 6-2 6-0 |
| 3. | 1931 | U.S. Championships, USA | tvrdý | Francúzsko  Henri Cochet | 6-4 6-4 6-4 |
|

### Finalista (1)

|  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| **Č.** | **Dátum** | **Turnaj** | **Povrch** | **Súper vo finále** | **Skóre** |
| 1. | 1933 | Wimbledon, Spojené kráľovstvo | tráva | Austrália  Jack Craword | 6-4 9-11 2-6 6-2 4-6 |

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Ellsworth Vines na anglickej Wikipédii.*
Pall Mall.
Pohľad na St. James’s Palace a Pall Mall.   
 Obraz Thomasa Bowlesa z roku 1763.
**Pall Mall** [vyslov pæl mæl] je londýnska ulica v mestskom obvode City of Westminster, vo štvrti St. James's. Pall Mall ide paralelne s The Mall, od St. James's Street, cez Waterloo Place až po Haymarket; pričom **Pall Mall East** pokračuje ďalej až na Trafalgarské námestie. Ulica je rušnou dopravnou tepnou štvrte St. James's a taktiež je súčasťou regionálnej cesty A4.

Opis ulice
----------

Takmer všetky pozemky na južnej strane Pall Mall patria kráľovskému dvoru už po dobu niekoľkých storočí. Na západnom konci ulice sa nachádza St. James’s Palace a hneď vedľa neho stojí Marlborough House, ktorý po istú dobu slúžil aj ako kráľovská rezidencia. Okrem iného sa tu nachádzajú Schomberg House a Buckingham House, sídlo vojvodu z Buckinghamu.

V súčasnosti je Pall Mall predovšetkým známa svojimi pánskymi klubmi, ktoré boli vybudované v 19. a 20. storočí. Medzi ne patria napríklad – Athenaeum, Travellers Club, Reform Club, United Services Club, Oxford & Cambridge Club a Royal Automobile Club. 

Ulica taktiež bývala centrom krásneho umenia, v roku 1814 tu sídlili Kráľovská akadémia umení, Národná galéria a aukčný dom Christie's. Žiadna z týchto inštitúcií tu však neostala dlho. [1]

Dopravné spojenie
-----------------

Najbližšie stanice londýnskeho metra:

* **Charing Cross** (Bakerloo a Northern Line (vetva Charing Cross))
* **Piccadilly Circus**  (Piccadilly a Bakerloo Line)
* **Green Park** (Piccadilly a Victoria Line)

Referencie
----------

1. ↑  Ilustrácia fasád na ulici Pall Mall z roku 1814 (297k GIF)

Externé odkazy
--------------

* Survey of London; stránka o histórii ulice (po anglicky)
* Panoramatická fotografia Pall Mall

Súradnice: 51°30′25″S 0°07′59″Z﻿ / ﻿51,506944°S 0,133056°Z﻿ / 51.506944; -0.133056
*Odyseus a jeho druhovia pri návšteve čarodejnice Kirky*, autor:Jan van Bijlert (cca 1597/1598–1671)
**Elpénor** alebo **Elpénór** (starogr. *Ἐλπήνωρ* – *Elpénor*/iný prepis *Elpénór*, lat. *Elpenor*) je v gréckej mytológii vojak ithackéko kráľa Odyesa.

Elpénor bol vo vojne proti Tróji najmladším vojakom ithackého kráľa Odysea. Aj keď nepatril medzi lepších bojovníkov a ani rozumom príliš nevynikal, vojnu šťastne prežil.

Spolu s Odyseom potom prežíval dlhú a strastiplnú cestu domov. Príčinou týchto strastí bol hnev boha Poseidóna za smrť Palaméda, ktorú mu vraj spôsobil Odyseus z pomsty za to, že ho prinútil odísť do trójskej vojny.

Keď však na ceste prišli na ostrov Aiaia, na ktorom bývala čarodejnica Kirké, šťastie Elpénora opustilo. Po pohostení, ktoré Kirké Odyseovi a jeho mužom prichystala, vyliezol premožený vínom na rovnú strechu jej domu, aby si tam trocha pospal. Zobudil sa až na hlasy svojich druhov, ktorí boli na odchode a keďže zabudol, že je na streche, rozbehol sa za nimi a pri páde zo strechy sa zabil.

Odyseus sa neskôr po ceste do vlasti dostal na prah podsvetia, kde stretol ducha Elpénora, ktorý ho pri bezútešnom poletovaní prosil, aby dal jeho telo spáliť a pochovať, lebo ináč nemôže odísť do ríše mŕtvych. Odysea ešte požiadal, aby mu na hrob položil jeho veslo. Odyseus jeho prianiu vyhovel. Vrátil sa na ostrov Aiaia a pochoval ho podľa želania.

Homérov opis Odyseovho stretnutia s duchom Elpénora v podsvetí, je cenným dokladom o najstarších gréckych predstavách o posmrtnom živote.

Referencie a bibliografia
-------------------------

1. 1 2 3 4  Vojtech Zamarovský. *Bohovia a hrdinovia antických bájí*. Bratislava : Mladé letá, 1980. 66-048-80. S. 124.
2. ↑  Vojtech Zamarovský. *Bohovia a hrdinovia antických bájí*. Bratislava : Mladé letá, 1980. 66-048-80. S. 326.
3. ↑  Homér, *Odysea*, 10,550-561.
4. ↑  Apollodoros, *Epitome*, E,7,17.
5. ↑  Homér, *Odysea*, 11,51-79.
6. ↑  Hyginus, *Fabulae* 125.
7. ↑  Homér, *Odysea*, 12,8-16.
Húfnica D-30 vo Vojensko-historickom múzeu delostrelectva v Petrohrade
Afganská armáda strieľa z húfnice D-30, september 2009
**122 mm húfnica D-30** alebo **2A18** je sovietska, resp. ruská húfnica, ktorá bola vyvinutá v 60. rokoch 20. storočia ako náhrada za húfnicu M-30. 

Húfnica je vybavená špeciálnou trojramennou lafetou, ktorá umožňuje ľahkú manipuláciu a streľbu s odmerom 360° a námerom -7° až 70°. Zbraň bola používaná v približne 60 armádach sveta, v súčasnej dobe je vo výzbroji 18 armád.

Technické údaje
---------------

* Kaliber: 122 mm
* Dĺžka: 4,8 m
* Dĺžka v prepravnej polohe: 5,4 m
* Výška v prepravnej polohe: 1,9 m
* Hmotnosť: 3.210 kg
* Námer: +70 až -7 stupňov
* Odmer: 360 stupňov
* Dostrel: 15.400 m
* Dostrel s raketovou muníciou: 21.900 m
* Rok zavedenia: 1963
* Počet členov obsluhy: 5 - 6
* Prepravná rýchlosť: 60 km/h
* Uvedenie do bojovej pohotovosti: 1,5 min
* Rýchlosť streľby: až 8 rán za minútu

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku 122mm houfnice D-30 na českej Wikipédii.*
**Povrávka** je druh parémie, ktorý ustáleným spôsobom a ustálenými prostriedkami reaguje na istú situáciu, a to bez toho, aby vyjadroval nejaké zovšeobecňujúce závery, poučenia (ako príslovie) alebo obrazné hodnotenia (ako porekadlá). Niekedy sa blíži k prísloviam alebo porekadlám, ich závery, výroky však nemávajú "vážnu, serióznu" platnosť, ale sú skôr istým nadľahčeným prístupom k nejakej téme, často odrážajú humornú stránku veci. Pre výstavbu povrávky je príznačné, že okrem svojej základnej myšlienky, komického výroku obsahujú aj niektoré okolnosti, ktoré poukazujú na situáciu, v akej povrávka vznikala, alebo v ktorej platí. V uvedenom zmysle sa niekedy povrávka hodnotí ako zárodočná etapa vzniku príslovia alebo porekadla (keď sa v zložení takéhoto celku vyskytuje nielen sama myšlienka, ale aj sprievodné okolnosti) alebo naopak ako situačné, konkretizujúce zakotvenie príslovia alebo porekadla do jedinečnej situácie (teda ako etapa rozkladu, prípadne až zániku príslovia alebo porekadla). Pre svoje výstavbové aj myšlienkové súvislosti s príslovím a porekadlom, ale aj pre rozdiely v porovnaní s nimi sa povrávka chápe ako osobitný medzičlánok, ktorý stojí medzi väčšími útvarmi (napr. bájkami, povesťami a pod.) a prísloviami, resp. porekadlami, ktoré z nich vznikli. Príklady: *Keď sme len zdraví a na nás neprší! – Bol jeden mních, mal veľa kníh, a nič nevedel z nich.* Niektorými svojimi vlastnosťami sa povrávka blíži k byzantskému prísloviu (p.), inokedy k wellerizmu (p.) alebo k anekdote.

Iné projekty
------------

Wikislovník
* Spolupracuj na Wikislovníku Wikislovník ponúka heslo ****Povrávka****

*Článok pôvodne čerpal z diela ĎURČO, Peter (ed.). Frazeologická terminológia (1995) uverejneného na webe Jazykovedného ústavu Ľudovíta Štúra Slovenskej akadémie vied.*
**Soľnička Františka I.** je najznámejšie dielo talianskeho zlatníka, sochára a spisovateľa Benvenuta Celliniho (3. novembra 1500 Florencia – 13. februára 1571 Florencia), ktorú vytvoril v roku 1543 pre francúzskeho kráľa Františka I. z modelov pripravených o mnoho rokov skôr pre kardinála Ippolito d'Este. 

Celliniho soľnička je figurálnym zlatníckym dielom s gréckymi mytologickými postavami. Soľnička, niekedy tiež nazývaná *Zlatá soľnička*, predstavuje mužskú postavu Poseidona (boha mora) a ženskú postavu Demeter (bohyňa zeme). Malé plavidlo slúži ako nádobka na soľ a je umiestnené vedľa mužskej postavy. Nádobka v tvare chrámu je korenička, a je umiestnená v tesnej blízkosti ženskej postavy. Soľnička je vyrobená zo slonoviny, valcovaného zlata a smaltu. Zlaté prvky soľničky nie sú vyrobené odlievaním do formy, sú veľmi jemne ručne tepané zo zlata na voskovom a olovenom jadre v manieristickom štýle neskorej renesancie. Jej súčasťou je zlatá, smaltom zdobená tabuľka s menom autora. Cellini bol veľmi impulzívny a navyše bol podozrivý z homosexuality, čo bol v jeho dobe ťažký zločin. Dva roky po zhotovení plastiky sa preto Cellini z Paríža, kde mu nastali problémy, vrátil do Florencie späť pod ochranu Cosima I. Medicejského.

Soľnička je vystavená v Kunsthistorisches Museum vo Viedni. Dňa 11. mája 2003 bola plastika z múzea ukradnutá. Budova Kunsthistorisches Museum bola rekonštruovaná a bolo tu postavené lešenie. Zlodej, ktorým bol zberateľ umenia, to využil a soľničku odcudzil. Múzeum ponúklo odmenu vo výške 1 000 000 euro za jej vrátenie. Po dolapení páchateľa bola plastika nájdená 21. januára 2006 na mieste, ktoré zlodej označil. Bola ukrytá v olovenej schránke, v lese neďaleko mesta Zwettl v Rakúsku, asi 90 km severne od Viedne. Plastika je poistená na odhadovaných 60 miliónov dolárov.

Referencie
----------

1. ↑  ŽÁRY, Juraj. *Umenie*. Bratislava : Ikar, 2014. S. 177.
2. ↑  Celliniho slánka za milióny eur se našla - novinky.cz

* *Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Celliniho slánka na českej Wikipédii.*

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Soľnička Františka I.**
**Sozomenus** (iné mená: **Salamanés Hermeias Sózomenos**, **Sózomen**; starogr. Σαλαμάνης Ἑρμείας Σῳζομενός – Salamanés Hermeias Sózomenos; \* ? – † cca 450) bol významný neskoroantický cirkevný historik.

Život
-----

Sózomenos pochádzal z mesta Gaza, ktoré bolo vtedy súčasťou Východorímskej ríše. Vyrastal v ortodoxnej kresťanskej rodine, študoval právo, zaujímal sa však aj o mníšsky spôsob života. Predpokladá sa, že istý čas strávil aj na území Západorímskej ríše.

Je autorom významného spisu *Historia Ecclesiastica* (Cirkevné dejiny). Toto dielo, venované cisárovi Theodosiovi II. sa s výnimkou záverečnej 9. knihy zachovalo dodnes kompletné. Nadväzuje na Eusebiove cirkevnohistorické spisy a pojednáva o udalostiach, ktoré sa odohrali medzi rokmi 324 až 439. Predstavuje tak mimoriadne cenný zdroj informácií o udalostiach 4./5. storočia.

Sózomenos nebol jediný v svojej dobe, kto sa pokúšal napísať *Cirkevné dejiny*. Rovnomenné diela vydali aj jeho súčasníci Teodoret z Kýru a Sokrates Scholastikos. Všetky tieto spisy sú si, aj napriek rôznym odlišnostiam, v mnohom podobné, Sózomenos sa však evidentne najviac zaoberal Sokratom Scholastikom.

Za latinský preklad o. i. aj Sózomenových *Cirkevných dejín* vďačí Západ významnému rímskemu historikovi Cassiodorovi. V stredovekej Európe sa toto dielo tešilo veľkej obľube.

Referencie
----------

1. ↑  SOZOMENUS. In: KRAFT, Heinrich. *Slovník starokresťanskej literatúry*. Preklad Vojtech Mikula. Trnava : Dobrá kniha, 1994. 441 s. ISBN 80-7141-048-9. S. 381 – 382.

Literatúra
----------

* HANSEN, Günther Christian (vyd.). *Sozomenos. Historia Ecclesiastica – Kirchengeschichte (Fontes Christiani Bd. 73)*. 4 Teilbände. Turnhout, 2004.
* LEPPIN, Hartmut. *Von Constantin dem Großen zu Theodosius II. Das christliche Kaisertum bei den Kirchenhistorikern Socrates, Sozomenus und Theodoret.* Göttingen, 1996.
* LEPPIN, Hartmut. *The Church Historians: Socrates, Sozomenus, and Theodoretus.* In: MARASCO, G. (vyd.). *Greek & Roman Historiography in Late Antiquity. Fourth to sixth century A. D.* Leiden, 2003. S. 219–254.
* NUFFELEN, Peter van. *Un héritage de paix et de piété. Étude sur les Histoires ecclésiastiques de Socrate et Sozomène.* Leuven, 2005.

Externé odkazy
--------------

* Sozomenos - Historia Ecclesiastica (anglicky)
* http://www.documentacatholicaomnia.eu - Hermias Sozomenos (anglicky, grécky, latinsky)
* Christian Classics Ethereal Library (anglicky)

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Sozomenos na nemeckej Wikipédii.*

Autoritné údaje: * BnF: 120123913
* GND: 118798162
* ISNI: 0000 0003 5566 8377
* LCCN: n84076239
* NK ČR: xx0019968
* VIAF: 305409681
* WorldCat: lccn-n84076239
**Veriteľ** alebo **kreditor** je (fyzická alebo právnická) osoba (alebo osoby), ktorá má pohľadávku. Inými slovami: veriteľ je účastník záväzkového právneho vzťahu, ktorému je druhý účastník záväzkového právneho vzťahu (tzv. dlžník) povinný k nejakému konaniu alebo nekonaniu (tzv. plneniu). 

V užšom zmysle je veriteľom osoba majúca pohľadávku len v prípade peňažného záväzkového právneho vzťahu (a teda peňažného plnenia) alebo osoba, ktorá poskytla inej osobe (najmä peňažný) úver. 

V obchode je veriteľ najmä dodávateľ tovaru alebo služieb, pokým nie sú zaplatené. V čase od odoslania tovaru do jeho zaplatenia má platobná povinnosť odberateľov voči veriteľom (dodávateľom) charakter záväzkov a právo veriteľov voči dlžníkom (odberateľom) charakter pohľadávok, ktoré sa takto vykazujú aj v súvahách.

Zdroje
------

1. ↑  § 488 a nasl. Občianskeho zákonníka (stav: 2018)
2. ↑  věritel. In: Malá československá encyklopedie.
3. ↑  Pozri aj zdroje v článku pohľadávka.
4. 1 2  FILIT Zdroj z ktorého (pôvodne) čerpal tento článok
5. ↑  veriteľ. In: MICHNÍK, Ľubomír. *Ekonomická encyklopédia. Slovník A-Ž*. 1. vyd. Bratislava : Sprint, 1995. 629 s. ISBN 80-967122-2-5. S. 581.