**Proxenos** (starogr. πρόξενος) bol v starovekom Grécku občan mestského štátu, ktorý pohostinne prijímal občanov iného štátu a staral sa o ich bezpečný pobyt.

Proxenos (mn. č. *proxenoi*) znamená v preklade „priateľ cudzincov". Tento termín je odvodený z pojmu *proxenia*, ktorý je výrazom pre starogrécku tradíciu pohostinstva. Občan v starovekom Grécku nemal žiadne práva v iných obciach, takže bolo medzi obcami zavedené formálne priateľstvo tzv. *xenia*. Z miestnych občanov boli menovaní proxenoi, ktorí sa starali o záujmy občanov štátov, s ktorými mali formálne zväzky (bola to akási konzulárna ochrana či pomoc, ktorá mala v gréckych mestských štátoch za úlohu najmä „ochraňovať a podporovať záujmy cudzích občanov", a to nielen Grékov ale i ne-Grékov napr. Feničanov). Ak sa proxenos svojim pohostinstvom vyznamenal, požiadali ho aj iní o proxeniu (ochranu cudzincov).

V praxi medzi úlohy proxena patrilo hlavne poskytovanie ochrany príslušníkom vysielajúceho štátu, ale napr. aj „overovanie ich poslednej vôle" (závetu) v prípade úmrtia, v čom možno nájsť určitú paralelu s notárskymi a matričnými službami súčasných konzulárnych úradov. Samotný proxenos bol menovaný z radov občanov prijímajúceho štátu, pričom tento post spravidla zastával niektorý významný alebo vplyvný jednotlivec, v čom spočíva istá podobnosť s funkciou súčasného honorárneho konzula. Napr. Demostenes, slávny aténsky rečník, ktorý bol často poverený diplomatickými misiami, bol proxenos Tébanom v Aténach, a Aténčanom v Tébach slávny básnik Pindaros."

Proxenos hostil zahraničných vyslancov na vlastné náklady. Bol to občan, ktorý podpísal zmluvu na zastupovanie záujmov cudzincov vo svojej krajine (krajinách). Proxenos často zastával aj diplomatické funkcie. Prostredníctvom neho sa viedli rokovania. V prípade konfliktov medzi štátmi sa mnohokrát stal prostredníkom (mediátorom) medzi konfliktnými stranami. Pozícia proxena bola často dedičná.

Referencie a bibliografia
-------------------------

1. ↑  Thukydides. *Dejiny peloponézskej vojny I-IV*. Martin : THETIS, 2010. ISBN 978-80-970115-4-3. S. vysvetlivky 121.
2. 1 2 3  Lesley Adkins & Roy A. Adkins. *Starověké Řecko*. Praha : Slovart, 2011. ISBN 978-80-7391-580-3. S. 28.
3. ↑  Mogens Herman Hansen. *A Comparative Study of Thirty City-state Cultures*. Copenhagen : Kgl. Danske Videnskabernes Selskab, 2000. ISBN 978-87-7876-177-4. S. 170.
4. 1 2 3  Harold George Nicolson. *Kleine Geschichte der Diplomatie*. Frankfurt am Main : Scheffler, 1955. S. 15.
5. ↑  Luke T Lee; John B Quigley. *Consular law and practice*. Oxford : Oxford University Press, 2015. ISBN 978-01-9829-851-9. S. 4.
6. ↑  Christer Jönsson, Martin Hall. *Essence of Diplomacy*. Houndmills : Springer, 2005. ISBN 978-02-3051-104-0. S. 64.
7. ↑  Bogumil Terminski. *Economic Migrants in International Law and Policy. Selected Issues and Challenges*. Berlin : Logos Verlag Berlin GmbH, 2018. ISBN 978-38-3254-761-5. S. 119.
8. ↑  Huub Ruël. *International Business Diplomacy*. Bingley : Emerald Group Publishing, 2017. ISBN 978-17-8743-081-5.
9. ↑  Keith Hamilton, Richard Langhorne. *The Practice of Diplomacy*. London : Taylor & Francis, 2011. ISBN 978-04-1549-764-0. S. 16.
10. ↑  Maria Stathopoulou. *Cross-language Mediation in Foreign Language Teaching and Testing*. Bristol : Multilingual Matters, 2015. ISBN 978-17-8309-411-0. S. 35.
11. ↑  Dr. Mohammad Younus Fahim. *Diplomacy, The Only Legitimate Way of Conducting International Relations*. Morrisville : Lulu.com, 2010. ISBN 978-14-4669-706-1. S. 92.