recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Margita Pauliny-Tóthová** (\* 6. júl 1873, Ružomberok – † 22. október 1948, Martin) bola slovenská prekladateľka a prozaička.

Životopis
---------

Jej rodičmi boli Ján Milec a Oľga Makovická. Študovala súkromne na ženských školách v Nemecku, kde si osvojila znalosť viacerých cudzích jazykov (nemčiny, angličtiny, francúzštiny). Navštevovala aj školu mníšok rádu vincentiek v Žiline, kde však výuka prebiehala po maďarsky. Neskôr absolvovala niekoľko prázdninových pobytov v Anglicku a Škótsku v rodinách svojich spolužiačok.

Od roku 1906 pracovala ako úradníčka Tatra banky v Martine, po roku 1918 ako úradníčka štátnej správy. Bola úradnou prekladateľkou a tlmočníčkou. Priekopníčka ženského hnutia venovala veľkú časť svojho života vzdelávaniu slovenských žien.

Literárnej tvorbe sa začala venovať na podnet Jozefa Škultétyho. Písala hlavne črty a poviedky zo života detí a žien v manželstve (*Pastierča a iné poviedky*, 1911 [publikované pod pseudonymom Anna Jánovská]). Prekladala hlavne z anglickej literatúry (R. Kipling - Z indických chrastí [neskôr pod názvom Kniha džungle], A. Conan Doyle, F. Montgomery a i.), preložila tiež poviedku Bjørnstjerne Bjørnsona *Rybárča* (1908). Jej preklady vychádzali na pokračovanie v *Slovenských pohľadoch* a v Živene. Jej preklady sa vyznačovali kultivovaným štýlom a pestrosťou jazykových výrazov.

Ako publicistka pravidelne prispievala spravodajskými správami zo Slovenska a krátkymi poviedkami, najmä do slovensko-amerických novín. V 30. rokoch uverejňovala v *Živene*, *Slovenských pohľadoch* a v *Národných novinách* spomienkové črty na významné osobnosti slovenského kultúrneho života, ako boli E. M. Šoltésová, P. V. Rovnianek, J. Škultéty, A. Z. Pietrová či O. Šoltésová.

Jej manželom bol národohospodár a politik Žigmund Pauliny-Tóth.

Referencie
----------

1. ↑  Informácie dostupné na webovej stránke OSOBNOSTI.SK[nefunkčný odkaz]

Literatúra
----------

* PAULINY-TÓTHOVÁ, Margita. In:  *Lexikón slovenských žien*. Martin : Slovenská národná knižnica; Národný biografický ústav, 2003. 288 s. ISBN 80-89023-30-4. S. 185 – 186.

Autoritné údaje: * SNK: 171430
**Anton Novák** (\* 16. január 1878, Banská Bystrica-Uľanka – † 29. január 1971, Martin) bol slovenský kníhtlačiar, publicista.

Jeho otec bol Karol Novák, matka Antónia rod. Oravcová, jeho manželka Mária rod. Šulcová.

Životopis
---------

Vyučil sa za knítlačiara v Ružomberku, kde začas aj pracoval. Roku 1902 a rokoch 1906 – 1909 pracoval v tlačiarni slovenského časopisu v Pittsburghu, potom pôsobil ako typograf v tlačiarni KÚS-u v Martine. Člen spevokolu Muzeálnej slovenskej spoločnosti (MSS), 1919 zakladateľ Slovenskej remeselníckej a obchodnej jednoty v Martine, od 1925 spoluvlastník Novej tlačiarne (s D. Šulcom), ktorú prevzala Matica slovenská. Publikoval články, črty, krátke prózy a preklady v Národných novinách, Národnom hlásniku. Po roku 1919 vydal samostatne rozprávky, povesti a príhody zo slovenského života i z prostredia amererických Slovákov.

Dielo
-----

* *Bojko a iné povesti*, Vrútky roku 1919
* *Rozprávky a príhody*, Martin roku 1921
* *Za šťastím*, Vrútky, roku 1919
* *Ztratený prsteň*, Martin, roku 1919

Literatúra
----------

* Slovenský biografický slovník

Externé odkazy
--------------

* Regionálne osobnosti VKMK – zdroj, z ktorého pôvodne čerpal tento článok.

Autoritné údaje: * NK ČR: jx20071109016
* SNK: 162234
* VIAF: 84389104
Rodový erb
**Ján Záturecký** (*Zathureczky de Zaturcsa*; \* 19. október 1875, Brezno - † 21. júl 1936, Bratislava) bol slovenský lekár a publicista.

Rodina
------

* otec Adolf Peter Záturecký
* matka Mária rod. Groszerová
* brat Adolf Vladimír Záturecký
* dcéra Viera Markovičová-Záturecká
* manželka Viera rod. Dulová

Životopis
---------

Pochádzal zo šľachtického rodu Zaturecký zo Záturčia (*Zathureczky de Zaturcsa*). Základnú školu navštevoval v Brezne, študoval na gymnáziu v Banskej Bystrici (1886-1887), v Banskej Štiavnici a v Sibiu, medicínu na univerzitách v Budapešti a v Štrasburgu. V roku 1900 získal titul MUDr.

Praktikant vo všeobecnej nemocnici v Bratislave, v Budapešti, potom praktický a zubný lekár v Trnave, od 1925 hlavný lekár ČSD v Bratislave. Už počas štúdií v Budapešti sa zapájal do národného hnutia, prívrženec hlasistov, spoluzakladateľ časopisu Hlas. Zúčastňoval sa na aktivitách hospodárskeho rozvoja západného Slovenska. Člen Muzeálnej slovenskej spoločnosti (MSS), Slovenskej národnej strany, 1918 člen SNR a jej výkonného výboru, člen župného výboru. Publikoval cestopisné črty, besednice, spravodajské príspevky a články so zdravotníckou tematikou.

Pamiatky
--------

* hrob s náhrobníkom na Národnom cintoríne v Martine
* časť korešpondencie v Literárnom archíve Matice slovenskej

Literatúra
----------

* Slovenský biografický slovník

Externé odkazy
--------------

* Záznam o narodení a krste v matrike evanjelického zboru v Brezne; záznam číslo 80; pokrstený ako János Miloslav Zatureczky
* Regionálne osobnosti VKMK – zdroj, z ktorého pôvodne čerpal tento článok.
Stopa, ktorú zanechal meteorit, keď prechádzal nad Čeľabinskom
Záznam pádu meteoritu
**Čeľabinský meteorit** je meteorit, ktorý 15. februára 2013 dopadol na územie Ruska v okolí mesta Čeľabinsk. V dôsledku jeho dopadu sa zranilo vyše 1200 ľudí. 

15. februára 2013 o 9:13 jekaterinburského času (3:13 UTC) vstúpila do zemskej atmosféry nad južným Uralom planétka rýchlosťou asi 54 000 km/h (15 km/s) (teda zhruba 44-krát rýchlejšie ako zvuk), s odhadovanou hmotnosťou 10 000 ton a s priemerom asi 17 metrov, vďaka čomu bola zaradená medzi najvýraznejšie známe vstupy vesmírnych telies do zemskej atmosféry. Je dokonca možné, že ide o najväčšie teleso, ktoré vstúpilo do atmosféry Zeme od pádu tunguzského telesa (ktoré malo predpokladaný priemer asi 60 metrov). 

Prechod planétky atmosférou bol pozorovaný ako výrazný bolid zo Sverdľovskej oblasti, Ťumenskej oblasti, Orenburskej oblasti, ako aj z Baškirska a severu Kazachstanu. Najvýraznejšie sa však prejavil nad Čeľabinskou oblasťou, nad ktorou sa planétka vo výške medzi 30 až 50 kilometrami nad zemou rozpadla, pričom jej výbuch bol ekvivalentný výbuchu 500 kiloton TNT. Následná tlaková vlna vyrazila v Čeľabinsku a jeho okolí okná tisíckam budov, ktorých črepy zranili vyše 1200 ľudí. Vplyvom tlakovej vlny sa zrútila aj strecha a časť múru v miestnej zinkovni. Celkové škody na majetku prevýšili jednu miliardu rubľov. Zvyšky meteoru dopadli ako meteority najmenej na tri miesta, dve pri jazere Čebarkul a jedno pri meste Zlatoust. Jeden z fragmentov meteoritu prerazil zamrznutý povrch jazera Čebarkul a vytvoril tak v ľade kráter o priemere asi 6 metrov.

Udalosť je uvádzaná ako najvýraznejšia tohto typu od Tunguskej udalosti v roku 1908, ale na rozdiel od nej bola široko pozorovaná a zdokumentovaná. Je tiež prvým preukázaným prípadom v histórii, keď vplyvom pádu meteoritu došlo k zraneniu väčšieho počtu ľudí.

Galéria
-------

* Zrútená strecha v zinkovni v ČeľabinskuZrútená strecha v zinkovni v Čeľabinsku
* Rozbité okná v Čeľabinskom divadle Rozbité okná v Čeľabinskom divadle
* Pohľad z Jekaterinburgu 200 km od hypocentra výbuchuPohľad z Jekaterinburgu 200 km od hypocentra výbuchu
* Trajektória meteoritu nad Čeľabinskom Trajektória meteoritu nad Čeľabinskom

Referencie
----------

1. ↑   *Ruský meteorit zranil najmenej tisíc ľudí, našli jeden z kráterov* [online]. tech.sme.sk, [cit. 2023-12-28]. Dostupné online. Archivované 2023-09-12 z originálu.

Pozri aj
--------

* Prelet meteoroidu EN131090 nad Česko-Slovenskom a Poľskom
* Tunguská udalosť
* Veľký denný bolid z roku 1972

Iné projekty
------------


|  |  |
| --- | --- |
| Portal | Astronomický portálPortál slnečná sústava |

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Čeľabinský meteorit**
Chichen Itza
Kristus Spasiteľ
Veľký čínsky múr
Machu Picchu
Petra
Koloseum
Tádžmahal
**Nových sedem divov sveta** je zoznam 7 objektov, ktoré sú súčasným ekvivalentom siedmich divov starovekého sveta. Je výsledkom celosvetového hlasovania zorganizovaného švajčiarskou spoločnosťou *New Open World Corporation*. Hlasovať sa mohlo cez internet a telefón a bolo možné hlasy kupovať. 

Zoznam bol vyhlásený 7. júla 2007 v portugalskom Lisabone.

Chichen Itzá
------------

*Bližšie informácie v hlavnom článku: Chichen Itzá*
Chichen Itza je starobylé sídlo mayskej civilizácie v Yucatáne, v Mexiku Mexiko .

Kristus Spasiteľ
----------------

*Bližšie informácie v hlavnom článku: Kristus Spasiteľ (Rio de Janeiro)*
Kristus Spasiteľ je socha Ježiša Krista v Rio de Janeiro, v Brazílii Brazília .

Veľký čínsky múr
----------------

*Bližšie informácie v hlavnom článku: Veľký čínsky múr*
Veľký čínsky múr je starý systém opevnenia, ktorý sa ťahá naprieč severnou Čínou Čína .

Machu Picchu
------------

*Bližšie informácie v hlavnom článku: Machu Picchu*
Machu Picchu je stratené mesto Inkov v oblasti Cusco v Peru Peru .

Petra
-----

*Bližšie informácie v hlavnom článku: Petra (Jordánsko)*
Petra je skalné mesto a archeologická lokalita v Jordánsku Jordánsko .

Koloseum
--------

*Bližšie informácie v hlavnom článku: Koloseum*
Koloseum sú ruiny veľkého amfiteátra v strede Ríma v Taliansku Taliansko .

Tádžmahal
---------

*Bližšie informácie v hlavnom článku: Tádžmahal*
Tádžmahal je mauzóleum pri Agre v indickom India  štáte Uttar Pradeš. Súčasť svetového dedičstva UNESCO.

Pozri aj
--------

* Sedem divov starovekého sveta

Externé odkazy
--------------


|  |  |
| --- | --- |
| Portal | Architektonický portálHistorický portálUmelecký portál |

*
Svetové dedičstvo UNESCOSvetové dedičstvo UNESCO
**Petra** (po grécky *πέτρα* - P*etra,* skala"; po arabsky *البتراء|* - *Al-Butrá*) je skalné mesto a archeologická lokalita v Jordánsku. Od roku 1985 je zaradená na zoznam svetového kultúrneho a prírodného dedičstva UNESCO. Trosky mesta, ktoré boli odkryté v 19.storočí, sú prístupné návštevníkom.

Dejiny
------

Petra sa nachádza za vstupnou bránou nazývanou siq. Mesto vzniklo v dokonale krytom mieste, kde sa stretávajú tri údolia. Mesto bolo založené pravdepodobne medzi 3. st. pred Kr. a 1. st. po Kr. V tom čase údolie obsadili Nabatejovci. Petra sa stala hlavným mestom kráľovstva. Neskôr ovládli Petru Rimania. Mesto leží na mieste, kadiaľ viedla cesta do južnej Ázie, takže ovládalo obchod s korením. 

Všetky stavby (chrámy, hrobky, amfiteáter) boli vytesané do pieskovca. Mesto dosiahlo najväčší rozkvet a význam okolo roku 62 pred Kr. kedy tu žilo asi okolo 30 000 ľudí.

Petru opustili poslední ľudia po druhom ničivom zemetrasení v 6. st. po Kr. Údolie upadalo postupne do zabudnutia. Stalo sa tajomstvom miestnych beduínov, ktorí existenciu skalného mesta starostlivo skrývali pred svetom.

Prvým Európanom (od čias križiackych výprav), ktorý uvidel Kráľovskú hrobku v Petre, bol v roku 1812 švajčiarsky bádateľ a cestovateľ Johann Ludwig Burckhardt, ktorý cestoval zo Sýrie do Egypta v prezlečení za Araba.

Petra v kultúre
---------------

Scenériu využilo veľa filmov napr.Transformers, okrem iných *Indiana Jones a posledná krížová výprava či* *Múmia sa vracia*. Dňa 7. 7. 2007 bola Petra vyhlásená za nový div sveta.

  

* Petra
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
*

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Petra (Jordánsko)**

Externé odkazy
--------------

* Oficiálna stránka (po anglicky)
**Charlesov zákon** v termodynamike a fyzikálnej chémii je vzťah pre izochorický dej prebiehajúci v ideálnom plyne.

*Tlak plynu pri stálom objeme sa mení priamo úmerne s jeho termodynamickou teplotou.*

Inak povedané: 

*Medzi tlakom a teplotou existuje lineárna závislosť, za predpokladu že sa nemení látkové množstvo plynu a jeho objem je konštantný*.

Rovnica
-------

Charlesov zákon je možné vyjadriť rovnicou

{\displaystyle {\frac {p}{T}}={\mbox{konst}}}
kde {\displaystyle p} je tlak plynu a T je jeho termodynamická teplota.

Konštanta sa označuje ako teplotná objemová rozaťažnosť.

*V* je objem plynu
*T* je teplota plynu (merané v kelvinoch)
*k* je konštanta

História
--------

Teplotnú rozpínavosť vzduchu popísal francúzsky fyzik Jacques Alexandre César Charles v roku 1787 nezávisle od Gay-Lussaca a Daltona. Tieto vzťahy boli publikované na základe Gay-Lussacovho článku, preto bývá tento zákon niekedy označovaný ako *Gay-Lussacov izochorický zákon*.

Pozri aj
--------


|  |  |
| --- | --- |
| Portal | Fyzikálny portálChemický portál |

* Boyleov zákon
* Gay-Lussacov zákon
* Ideálny plyn
* Termodynamika
**Ľubomír Golian** (\* 25. august 1961) je slovenský diplomat, od roku 2016 do júla 2020 veľvyslanec Slovenska v Iráne, Afganistane a Pakistane.

Život
-----

Ľubomír Golian začal štúdium na Právnickej fakulte Univerzity Komenského, ale vyštudoval Moskovský štátny inštitút medzinárodných vzťahov.

### Diplomatické pôsobenie

V roku 1986 začal pracovať v Balkánskom oddelení Federálneho misterstva zahraničných vecí v Prahe. V roku 1990 sa stal zástupcom riaditeľa a riaditeľom Kultúrneho a informačného centra ČSFR v Sofii. V rokoch 1993 až 1995 bol 1. tajomníkom zastupiteľského úradu v Sofii a zároveň riaditeľ Slovenského inštitútu v Sofii. V rokoch 1995 až 1997 bol zástupcom riaditeľa teritoriálneho odboru pre susedné krajiny. Následne bol v období 1997 – 2001 politickým radcom na veľvyslanectve v Prahe. Následne do roku 2003 viedol odbor kultúrnych stykov a krajanov MZV SR. V rokoch 2003 až 2006 bol na ministerstve riaditeľ kancelárie vedúceho služobného úradu.

V období 2006 – 2010 bol veľvyslanec Slovenska v Dánsku. Jeho predchodcom bol v rokoch 2001 až 2005 Roman Bužek a nástupcom v rokoch 2011 až 2014 Radomír Boháč.

Po návrate z Dánska pôsobil opäť na ministerstve: v rokoch 2010 až 2012 v Odbore analýz a plánovania MZV, v rokoch 2012 až 2013 ako riaditeľ Odboru podpory vnútorného riadenia a v rokoch 2013 až 2016 bol riaditeľom kancelárie vedúceho služobného úradu.

### Veľvyslanec v Afganistane, Iráne a Pakistane

Prezident Andrej Kiska ho do funkcie vymenoval 15. decembra 2015. Svojho úradu sa ujal v roku 2016. Jeho predchodcom bol od novembra 2011 do februára 2016 Ján Bóry. Od júla 2020 ho vystriedal Ladislav Ballek.

Referencie
----------

1. 1 2 3 4 5 6   *Veľvyslanec* [online]. mzv.sk, 2006-09-12, rev. 2016-08-11, [cit. 2020-08-07]. Dostupné online. Archivované 2020-10-01 z originálu.
2. ↑   *Bývalí veľvyslanci* [online]. mzv.sk, 2006-09-12, rev. 2018-08-09, [cit. 2020-08-07]. Dostupné online. Archivované 2022-03-08 z originálu.
3. ↑  TASR. Prezident Kiska vymenoval piatich nových slovenských veľvyslancov. *teraz.sk* (Bratislava: TASR), 2015-12-15. Dostupné online [cit. 2020-08-07].
4. ↑   *Prezident Kiska poveril diplomatov vedením misií* [online]. Bratislava: Kancelária prezidenta SR, 2015-12-15, [cit. 2020-08-07]. Dostupné online.
5. ↑   *Bývalí veľvyslanci* [online]. mzv.sk, 2006-09-12, rev. 2016-08-11, [cit. 2020-08-07]. Dostupné online. Archivované 2022-03-02 z originálu.
6. ↑   *Vymenovania a odvolania* [online]. Bratislava: Kancelária prezidenta SR, [cit. 2020-10-16]. Dostupné online.

| * z
* d
* u
Veľvyslanci Slovenska vo Dánsku |
| --- |
| 
* Roman Bužek (2001 – 2005)
* Ľubomír Golian (2006 – 2010)
* Radomír Boháč (2011 – 2014)
* Boris Gandel (2014 – 2018)
* Miroslav Wlachovský (2018 – 2022)
* Igor Slobodník (2023 – )

 |

Externé odkazy
--------------

* Životopis na stránke veľvyslanectva Archivované 2020-10-01 na Wayback Machine
**Július Činčár** (\* 14. november 1919, Michalovce – † 10. september 1979, Prešov, pochovaný v Michalovciach) bol slovenský geológ a vysokoškolský pedagóg.

Rodina
------

* otec Juraj Činčár
* matka Anna rod. Voroňáková
* manželka: Maria, rod. Tomaschevska
* deti: Stanislav, Marián, Jana
* vnuci: Stanislava, Mária, Matúš, Marián, Daniel, Jana, Martin, Filip, Lukáš

Životopis
---------

Študoval prírodné vedy na univerzite v Bratislave, roku 1960 doc. 1970 RNDr. a Csc. 1971 mimoriadny prof. Profesor mineralógie a petrografie. Externý pracovník Geologického ústavu Dionýza Štúra v Bratislave. Spracoval banské geologické mapovanie Slovenského rudohoria. Autor povrchovej geologickej mapy listu Banská Bystrica. Spracovával tiež výskumy akcesorických minerálov východoslovenských neovulkanitov. Autor a spoluautor celoštátnej učebnice o mineralógie a petrografie, odborných článkov v domácich a zahraničných časopisoch.

Dielo
-----

* Mineralógia, petrografia a pedológia, Bratislava roku 1955
* Mineralógia a petrografia, Bratislava roku 1965 (spoluautor)
* Geológia, Košice roku 1978 (spoluautor)

Literatúra
----------

* *Slovenský biografický slovník*
* Kto bol kto v histórii Banskej Bystrice 1255 – 2000

Externé odkazy
--------------

* Regionálne osobnosti VKMK – zdroj, z ktorého pôvodne čerpal tento článok.

Autoritné údaje: * ISNI: 0000 0000 5871 076X
* NK ČR: mzk2002113417
* SNK: 171441
* VIAF: 84517009
**Intenzita elektrického poľa** alebo **elektrická intenzita** je fyzikálna veličina vyjadrujúca veľkosť a smer elektrického poľa. Je definovaná ako elektrická sila pôsobiaca na teleso s kladným jednotkovým elektrickým nábojom. Označuje sa ***E***.

Základná jednotka: volt na meter, skratka *V.m-1*

Ďalšia jednotka: newton na coulomb, skratka *N.C-1*

*Výpočet:* {\displaystyle E={\frac {F}{Q\_{0}}}}, kde *F* je elektrická sila, *Q0* je elektrický náboj

Veľkosť elektrického poľa v okolí bodového náboja je podľa Coulombovho zákona rovná {\displaystyle E={\frac {1}{4\pi \epsilon }}{\frac {Q}{r^{2}}}}, kde ε je permitivita prostredia elektrického poľa, *Q* je elektrický náboj, ktorý vyvolal elektrické pole, *r* je vzdialenosť od nabitého telesa.

Smer vektora elektrickej intenzity je daná smerom pôsobiacej sily. Orientácia elektrickej intenzity je daná dohovorom, že skúšobným telesom je kladne nabité teleso, a teda elektrická intenzita smeruje od telesa s kladným elektrickým nábojom k telesu so záporným elektrickým nábojom.

Ak sa nechá vektor elektrickej intenzity prechádzať Gaussovou plochou, ide o veličinu elektrický tok.

Zmena elektrickej intenzity má za následok vznik magnetického poľa, čo opisuje dynamická teória elektromagnetického poľa a ukazujú javy ako napríklad elektromagnetická indukcia.

Vyjadrenie intenzity vyplývajúcej z elektrického potenciálu homogénneho elektrického poľa medzi dvoma opačne nabitými (+,-) doskami kondenzátora. 

*Výpočet:* {\displaystyle E={\frac {U}{d}}}, {\displaystyle E={\frac {U}{l}}} kde *U* je elektrické napätie, *d* alebo *l* je vzdialenosť medzi doskami 
[*V.m-1*]
Symbol rozcestia O iných významoch výrazu *Stolička* pozri *Stolička (rozlišovacia stránka)*.
Stolička
**Stolička** je súčasť bytového zariadenia, kus nábytku rozličným spôsobom upravený na sedenie pre jedného človeka.

Typická stolička sa skladá z operadla, sedadla a nosnej časti (väčšinou ide o 4 nohy, ale výnimkou niesu viac či menejnohé varianty). Doplnkom stoličky je opierka (operadlo na ruky), s ktorou sa už zaraďuje do skupiny nábytku slúžiaceho predovšetkým k odpočinku, ako kreslo. Stolička môže a nemusí byť čalúnená; kreslo je čalúnené vždy.

Stolička je určená pre jednu osobu a neslúži len k relaxačným účelom, ale napríklad aj pri stolovaní alebo pri rôznej práci. Pohovka, lavička, gauč atď. sú určené pre viac osôb a využitie nachádzajú hlavne v odpočinkovej činnosti. Stolička je vyrobená takmer z ľubovoľného pevného materiálu, ale medzi najčastejšie patria stoličky vyrobené z dreva (napr. ratan), plastu, kovu, pleteného prútia atď.

Správne rozmery stoličky
------------------------

Výška sedadla by mala byť v rozmedzí 40 až 50 cm tak, aby sediaci človek mal nohy v kolenách ohnuté v tupom uhle. Uhol operadla by mal byť taký, aby bola osoba pri opretí v miernom záklone (5°). Výška operadla by mala byť približne taká, aby dosahovala pod lopatky alebo k ramenám tela. Kancelárska stolička poskytuje sediacemu vyšší komfort, má prvky aktívneho sedenia a ide o typ ergonomickej stoličky pre dlhodobé sedenie.

Referencie
----------

1. ↑  FILIT – zdroj, z ktorého pôvodne čerpal tento článok.

Pozri aj
--------

* Elektrické kreslo
* Ergonomická stolička
* Katedra
* Kreslo
* Taburet
* Trón
* Sedačka
* Stolička (zub)

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Stolička**

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Židle na českej Wikipédii.*
**Quitské metro** (špa. *Metro de Quito*, **MDQ**) je systém metra pozostávajúci z jednej linky v Quite, hlavnom meste Ekvádoru.

História
--------

Výstavba na hlavných južných a severných staniciach sa začala v decembri 2012. Výstavba samotnej trasy metra začala v januári 2016. Metro malo byť v prevádzke do augusta 2020, ale otvorenie sa niekoľkokrát oneskorilo.

Oficiálne otvorenie sa konalo 21. decembra 2022 a komerčná prevádzka sa začala niekoľkými testami s cestujúcimi 2. mája 2023. Po technických problémoch, ktoré sužovali štart, bola služba 11. mája odstavená. Neskôr toho roku metro Quito začalo svoju komerčnú prevádzku 1. decembra 2023.

Systém
------

Prvá linka systému, ktorá zahŕňa 15 staníc, siaha od Quitumbe na juhu mesta po El Labrador na severe mesta. 15 staníc na tejto linke je, zo severu na juh:

* El Labrador
* Jipijapa
* Iñaquito
* La Carolina
* Pradera
* Universidad Central
* El Ejido
* La Alameda
* San Francisco
* La Magdalena
* El Recreo
* Cardenal de la Torre
* Solanda
* Morán Valverde
* Quitumbe

Stanica na Plaza de San Francisco (pri rovnomennom kláštore) je jedinou stanicou v historickom centre Quita (v roku 1978 vyhlásené za svetové dedičstvo UNESCO). Kvôli archeologickým pozostatkom nájdeným na navrhovanom mieste stanice San Francisco bola koncom roka 2016 stanica presunutá o dva bloky južne na Plaza 24. mája a pozostatky ostali nenarušené.

Každá stanica je natretá odlišnou farbou, aby sa cestujúci lepšie orientovali.

Návrh linky 1 umožňuje postaviť päť doplkových staníc, ak bude po nich dopyt, a potenciálne 5 km rozšírenie smerom na sever k autobusovému terminálu Ofelia.

Referencie
----------

Externé odkazy
--------------

* Oficiálna stránka (po španielsky) (in Spanish)
* *UrbanRail.net*

1. ↑   *Subway Will Modernise – and Further Gentrify – Historic Centre of Quito* [online]. Inter Press Service, 2016-11-30, [cit. 2024-01-19]. Dostupné online.
2. ↑  VÁSCONEZ, Lucía. *La tarifa es el talón de Aquiles del Metro de Quito* [online]. El Comercio, 2018-08-06, [cit. 2024-01-19]. Dostupné online. (po španielsky; kastílsky)
3. ↑   *Phased opening of Quito Metro kicks off in Ecuador* [online]. 2022-12-21, [cit. 2024-01-19]. Dostupné online. (po anglicky)
4. ↑   *UrbanRail.Net > America > Ecuador > Quito Metro* [online]. www.urbanrail.net, [cit. 2024-01-19]. Dostupné online.
5. ↑  PAZAN, Claudia. *Estas son las razones por las que el Metro de Quito suspendió actividades* [online]. El Comercio, 2023-05-12, [cit. 2024-01-19]. Dostupné online. (po španielsky; kastílsky)
6. ↑  MACHADO, Jonathan. *Así fue el primer día de operación comercial del Metro de Quito* [online]. Primicias, 2023-12-01, [cit. 2024-01-19]. Dostupné online. (po španielsky; kastílsky)
7. ↑   *Subway Will Modernise – and Further Gentrify – Historic Centre of Quito* [online]. Inter Press Service, 2016-11-30, [cit. 2024-01-19]. Dostupné online.
Paris-Saclay
HEC Paris
Ecole polytechnique
**Paris-Saclay** je technologický a vedecký park neďaleko Saclay v oblasti Île-de-France. Zahŕňa výskumné inštitúcie, dve veľké francúzske univerzity s vysokými školami (*grandes écoles*) a tiež výskumné centrá súkromných spoločností. V roku 2013 Technology Review zaradil Paris-Saclay medzi 8 najlepších výskumných klastrov na svete. V roku 2014 predstavoval takmer 15 % francúzskej vedecko-výskumnej kapacity.

Prvé osídlenie na miestach dnešného technologického parku pochádza z 50. rokov 20. storočia a v priebehu 70. rokov 20. storočia a prvého desaťročia 21. storočia sa rozširovalo. V súčasnosti prebieha niekoľko projektov rozvoja kampusu, vrátane premiestnenia niektorých zariadení.

Táto oblasť je teraz domovom mnohých najväčších európskych high-tech spoločností, ako aj dvoch najlepších francúzskych univerzít, Université Paris-Saclay (CentraleSupélec, ENS Paris-Saclay, ...) a Institut polytechnique de Paris (École Polytechnique, Télécom ParisTech, HEC Paris, ...). V rebríčku ARWU 2020 je Université Paris-Saclay na 14. mieste na svete za matematiku a na 9. mieste na svete za fyziku (1. v Európe).

Cieľom bolo posilniť klaster a vytvoriť medzinárodné vedecké a technologické centrum, ktoré by mohlo konkurovať iným high-tech okresom ako Silicon Valley alebo Cambridge, MA.

Referencie
----------

1. ↑  One of the top 8 innovation clusters in the world - EPAPS
2. ↑  Campus du plateau de Saclay - Définition et Explications
3. ↑  L'Université Paris-Saclay, première en maths

Externé odkazy
--------------

* Paris-Saclay

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Paris-Saclay**
*The Gold Rush*
***Zlaté opojenie*** (angl. The Gold Rush) je americký čiernobiely nemý film z roku 1925, režírovaný Charliem Chaplinom. Chaplin tiež film produkoval, napísal scenár a stvárnil hlavnú úlohu, bol jedným z prvých filmov, ktoré tento talentovaný umelec neskôr oživil pridaním zvuku.

Scéna v ktorej Chaplin je svoju topánku
Nápad na tento film dostal Chaplin, keď si prezeral obrázky Zlatej horúčky na Klondiku z roku 1896. V tom istom čase aj náhodou prečítal knihu o imigrantoch, ktorých sneh uväznil v Sierre Nevade a tak im nezostávalo nič iné ako zjesť svoje topánky, či mŕtvoly svojich mŕtvych priateľov. Chaplin, ktorý veril, že tragédia a komično nemajú ďaleko od seba, sa rozhodol spojiť tieto príbehy deprivácie a hororu v komédii. Rozhodol sa, že jeho známa postava tuláka by sa mala stať zlatokopom, ktorý sa pripojí k odvážnym optimistom rozhodnutým čeliť všetkým nástrahám spojeným s hľadaním zlata ako sú choroby, hlad, samota, či možnosť, že ich môže kedykoľvek napadnúť grizly. Vo filme sú scény ako napríklad Chaplin uvarí a zje svoju topánku, alebo ako ho jeho vyhladovaný priateľ Big Jim vidí zmeneného v kura.

Pôvodne mala hlavnú ženskú postavu stvárniť Lita Grey. Lita však otehotnela a po sobáši s Chaplinom ju vo filme nahradila Georgia Hale.

I napriek tomu, že Chaplin bol známy svojou premenlivou náklonnosťou k vlastnej tvorbe, na sklonku svojho života často vyhlasoval, že by si želal, aby bol práve film „The Gold Rush" tým, na ktorý by všetci najviac spomínali.

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Zlaté opojenie**
**Zákon elektromagnetickej indukcie** (iné názvy: **druhá Maxwellova rovnica**, **Faradayov indukčný zákon**, **Faradayov zákon**, **indukčný zákon**) je fyzikálny zákon, ktorý vyslovil v roku 1831 Michael Faraday. Tento zákon popisuje vznik elektrického napätia v uzavretom elektrickom obvode, ktorý je spôsobený zmenou magnetického indukčného toku. 

Magnetická indukcia B je vektorová veličina, vyjadruje silové účinky magnetického poľa na častice s nábojom.

V uzavrenej vodivej slučke {\displaystyle C} sa zmenou magnetického indukčného toku plochou slučky S indukuje elektromotorické napätie. Prúd vzbudený elektromagnetickou indukciou pôsobí proti zmene, ktorá ho vyvolala.(Lenzov zákon)

{\displaystyle \oint \_{C}\mathbf {E} \cdot d\mathbf {l} =-\ {d \over dt}\int \_{S}\mathbf {B} \cdot d\mathbf {S} }
alebo ekvivalentne v diferenciálnom tvare

{\displaystyle \nabla \times \mathbf {E} =-{\frac {\partial \mathbf {B} }{\partial t}}}.
kde E je elektrické pole, {\displaystyle d\mathbf {l} } infinitezimálny prvok slučky C a B je magnetická indukcia.
**Návrh liečiv** (angl. *Drug design*), často označovaný ako **racionálny návrh liečiv**, je proces hľadania nových liečiv pomocou znalosti biologického cieľa. Liečivo je často malá organická molekula, ktorá sa používa na ochranu alebo obranu zdravia, či na zmiernenie chorobných príznakov. Presnejším termínom je návrh ligandu (tz. molekuly, ktorá sa bude pevne viazať na svoj cieľ). Konštrukčné techniky na predpovedanie väzobnej afinity sú primerane úspešné avšak existuje mnoho iných vlastností, ktoré sa musia najskôr optimalizovať, aby sa ligand mohol stať efektívnym a hlavne bezpečným liekom.

V najzákladnejšom slova zmysle zahŕňa návrh liečiva návrh molekúl, ktoré majú komplementárny tvar a náboj ako biomolekulárny cieľ, s ktorým interagujú. Pri navrhovaní liečiv sa často, ale nie vždy, spolieha na techniky molekulového modelovania. Takýto typ modelovania sa často označuje aj počítačový návrh liečiv.

Rozvoj návrhu liečiv
--------------------

Myšlienka, že účinok liečiva v ľudskom tele je sprostredkovaný špecifickými interakciami molekúl liečiva s biologickými makromolekulami (vo väčšine prípadov proteíny alebo nukleové kyseliny), viedla vedcov k záveru, že na biologickú aktivitu liečiva sú potrebné jednotlivé chemikálie. To sa stalo začiatkom modernej farmakológie, pretože štandardné lieky sa namiesto surových extraktov z liečivých rastlín stali čistými chemikáliami. Prvou chemicky izolovanou látkou bol morfín, ktorý izoloval v rokoch 1803 – 1805 Friedrich Sertürner z makovíc. Ďalej nasledovali látky ako je kyselina salicylová, kokaín či fenacetín.

Historicky sa látky, či už surové extrakty alebo čisté chemikálie, testovali na biologickú aktivitu bez znalosti biologického cieľa. Až po identifikácii účinnej látky sa začalo zameriavať aj na identifikáciu cieľa. Tento prístup je známy ako klasická farmakológia.

Referencie
----------

1. ↑  Madsen U, Krogsgaard-Larsen P, Liljefors T (2002). *Textbook of Drug Design and Discovery*. Washington, DC: Taylor & Francis. ISBN 978-0-415-28288-8.
2. ↑  TOLLENAERE, J. P.. The role of structure-based ligand design and molecular modelling in drug discovery. *Pharmacy World and Science*, 1996, roč. 18, čís. 2, s. 56–62. Dostupné online [cit. 2020-01-23]. ISSN 0928-1231. DOI: 10.1007/bf00579706.
3. ↑   *Drug design : structure- and ligand-based approaches*. Cambridge [U.K.] : Cambridge University Press, 2010. Dostupné online. ISBN 978-0-521-88723-6.
4. ↑  BEARZI, MADDALENA.. *Beautiful minds : the parallel lives of great apes and dolphins*. Cambridge, Mass. : Harvard University Press, 2008. Dostupné online. ISBN 978-0-674-03379-5.
5. ↑  TAKENAKA, T.. Classical vs reverse pharmacology in drug discovery. *BJU International*, 2001, roč. 88, čís. s2, s. 7–10. Dostupné online [cit. 2020-01-23]. ISSN 1464-410X. DOI: 10.1111/j.1464-410X.2001.00112.x. (po anglicky)
Iónsky sloh, z encyklopédie *Nordisk familjebok*, 1910
**Iónsky sloh** alebo **iónsky štýl** alebo **iónsky poriadok (v širšom zmysle)** je jedným z architektonických štýlov starovekého Grécka. Pojem *iónsky poriadok (v užšom zmysle)* označuje len stĺpový poriadok tohto slohu, teda pravidlá pre výstavbu iónskych stĺpov.

Iónsky sloh sa vyhranil pravdepodobne v maloázijskej architektúre iónskych gréckych osád. Možno ho doložiť už v 6. storočí pred Kr. ale až o storočie neskôr sa dostáva na pevninu európskeho Grécka.

Iónsky stĺp je štíhlejší, vyšší a má redšie kanelovaný driek. Stĺp stojí na pätke a echinus (stredná časť hlavice) je dekorovaný volútovými výbežkami. Trámovie tvorí trikrát odstupňovaný architráv, vlys je vyplnený spravidla súvislým pásmom reliéfov a dekoratívne utváranou rímsou. Pre iónsku architektúru je príznačná zjemnelá vznešenosť. Medzi najznámejšie stavby tohto obdobia patrí *Erechteion*, chrám *Niké Apteros* na Akropole a taktiež *Artemidin chrám v Efeze*, jeden so siedmich divov starovekého sveta.
Moderná rekonštrukcia pôvodnej polychrómovanej náhrobnej stély z Velanidezy, Glyptotéka v Mníchove.
**Aristokles** alebo **Aristoklés** (starogr. *Ἀριστοκλῆς* – *Aristokles*, iný prepis: *Aristoklés*) bol grécky sochár v 6. storočí pred Kr.

Aristokles je autorom reliéfu na náhrobnej stéle známeho pod menom *Aristionova stéla*, objaveného v roku 1839 v atickej Velanideze, dnes uloženého v Národnom archelogickom múzeu v Aténach. Reliéf znázorňuje 2,40 m vysokú siluetu kopijníka, zrejme jedného zo starogréckych bojovníkov, ktorí napriek ľahkej výzbroji prelomili údernú silu perzského vojska.

Umelcovi sa tu veľmi zručne podarilo zachytiť postavu tohto muža a i keď je dielo veľmi starostlivo a jemne spracované, je málo životné (je zhotovené v archaickom štýle). Na stene stély boli nájdené stopy pôvodných farieb: modrej, červenej a žltej. Dielo sa štýlovo približuje maľbám na najstarších červenofigúrových vázach.

Nápis, umiestnený na spodku reliéfu, oznamuje meno bojovníka, Aristiona, i meno sochára Aristokla:

|  |  |
| --- | --- |
| *Ἀριστίονος, ἔργον Ἀριστοκλέος*  | preklad: *Aristionos, práca Aristokleova* |

- text v starogréčtine
Zo staroveku je známych niekoľko sochárov tohto mena, tento ale podľa nápisu (typu písma), datovaného do roku 510 pred Kr. pochádzal zrejme z Atén.

Referencie a bibliografia
-------------------------

1. 1 2 3  Lucia Guerrini: Enciclopedia dell’Arte Antica, Classica e Orientale, Roma 1959, Treccani, *Aristokles*
2. ↑  SCHMUCK, Hilmar. *Biographischer Index der Antike*. Berlin : Walter de Gruyter, 2001. 1073 s. ISBN 978-31-1095-441-8. S. 109. (po nemecky)
3. 1 2 3  José Pijoan. *Dejiny umenia 2*. Bratislava : Tatran, 1982. 61-377-82. S. 73-74.
4. ↑  Inscriptiones Graecae, *IG I³ 1256*

  

Autoritné údaje: * LCCN: nr94007080
* ULAN: 500086334
* VIAF: 68809452
* WorldCat: lccn-nr94007080
**Papradka samičia** (*Athyrium filix-femina*) je rastlina z čeľade sladičovité (*Polypodiaceae*) alebo (podľa niektorých zdrojov)[chýba zdroj] papradkovité (*Athyriaceae*).

Druhové meno *filix-femina* (doslova papraď - žena) dostala v časoch, kedy sa toho o rozmnožovaní papraďorastov vedelo len málo a ľudia predpokladali, že papradka samičia je samičia rastlina toho istého druhu ako papraď samčia (*Dryopteris fylix-mas*).

Je to bylina bez nadzemnej stonky často rastúca v lesoch severnej pologule. Bežne sa pestuje aj ako okrasná rastlina v záhradách. Uprednostňuje kyslú, ílovitú, vlhkú, humóznu pôdu, nemá rada vápencové podložia. Dorastá do výšky 50 až 100 cm. Má bohatú prízemnú ružicu svetlozelených kopijovitých listov, ktorými pripomína papraď samčiu. Na rozdiel od paprade samčej lístky paprade samičej sú zložitejšie strihané: 2 - 3 krát perovito strihané a tvoria 20 - 40 jariem (čiže párov na hlavnej listovej stopke). Podobná je jej aj papradka alpínska (*Athyrium distendifolium*), ktorá rastie v horských lesoch.

Na spodnej strane listov (tzv. trofosporofytov - listov plniacich vyživovaciu aj rozmnožovaciu funkciu) sa nachádzajú podlhovasté až háčikovito ohnuté kôpky výtrusníc. Dozrievajú v júli až septembri a do zrelosti sú zakryté zreteľnými bočnými brvitými útvarmi. Jej koreň je jedovatý. Už malé množstvo môže zabiť aj človeka.

Iné projekty
------------

CommonsWikidruhy
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Papradka samičia**
* Spolupracuj na Wikidruhoch Wikidruhy ponúkajú informácie na tému **Papradka samičia**

Špirálovité stočenie mladého listu papradky samičej
Kuklík potočný
**Kuklík potočný** (lat. *Geum rivale*) je trváca rastlina vysoká 30 – 60 cm. Podzemok je hrubý, šikmý, zriedka rozkonárený, zakončený prízemnou ružicou nepárnoperovitých listov. Listy byle trojpočetné, horné trojlaločnaté, čepele pokrývajú chĺpky a žliazky. Kvety sú koncové, malé, dlhostopkasté, jasnožlté. Plody tvoria nažky. Kuklíka potočného možno nájsť v rumoviskách, močaristých terénoch, eutrofných (bohatých na živiny) vodách, vlhkých lúkach či rašeliniskách.

Použite
-------

Kuklíky sa používajú liečiteľstve už do staroveku. Obsahujú triesloviny, horčín, flavón, silicu s euglenom. Pre obsah trieslovín sa Kuklík stáva adstringensom a antidiaroikom: zastavuje krvácanie, vykašliavanie krvi, krvácanie z ďasien, hemeroidy, hnačky a zvracanie, tlmí črevné koliky. Kvôli obsahu horčínu je aj posilujúcim prostriedkom pri ochoreniach žalúdočno-črevného traktu. Pre horkú chuť i obsah silice s príjemným klinčekovým pachom sa používa aj v likérnictve.

Pri vonkajšom použití slúži na výplachy ústnej dutiny pri uvoľňovaní zubov, ako dezinfekčné kloktadlo odstraňujúce zápach z úst, na omývanie alebo obklady pri niektorých kožných ochoreniach a na kúpele pri hemeroidoch.

Koreň sa v domácnosti používa ako náhrada za klinčeky a škoricu. Mladé byle sa dávajú do omáčok, polievok a prívarkov. V homeopatii sa používa ako esencia z celej čerstvej rastliny a tinktúra zo sušeného podzemka bohatá na triesloviny.

Iné projekty
------------

CommonsWikidruhy
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Kuklík potočný**
* Spolupracuj na Wikidruhoch Wikidruhy ponúkajú informácie na tému **Kuklík potočný**
**Glynis Johnsová** (\* 5. október 1923, Pretória, Juhoafrická únia – † 4. január 2024, Los Angeles, Spojené štáty) bola britská herečka. Počas kariéry, ktorá trvala osem desaťročí, získala cenu Tony Award a bola nominovaná na Academy Award a Zlatý glóbus.

Životopis
---------

Narodila sa v Pretórii v Juhoafrickej únii waleskému otcovi Mervynovi Johnsovi, ktorý bol hercom, a austrálskej matke Alyce Steele-Warehamovej, ktorá bola klaviristkou.

Na filmovom plátne debutovala v roku 1938 a do popredia sa dostala v 40. rokoch po jej úlohe Mirandy vo filme *Miranda* (1948).

Johns bola nominovaná na Cena Akadémie za najlepší ženský herecký výkon vo vedľajšej úlohe za úlohu pani Firthovej vo filme *The Sundowners* (1960). Za rolu Teresy Harnish vo filme *The* *Chapman Report* (1962) bola nominovaná na Zlatý glóbus za najlepší ženský herecký výkon (dráma). Takisto hrala pani Winifred Banks v muzikáli Walta Disneyho *Mary Poppins* (1964).

Johns získala cenu Tony Award za najlepšiu herečku v muzikáli za *A Little Night Music* (1972), v ktorej hrala Desiree Armfeldt v pôvodnej produkcii.

Johns skončila s herectvom v roku 1999. Zomrela 4. januára 2024 v Los Angeles v Spojených štátoch vo veku 100 rokov.

Referencie
----------

1. 1 2   Mary Poppins actress Glynis Johns dies aged 100. *BBC News*, 2024-01-04. Dostupné online [cit. 2024-01-10]. (po anglicky)
2. ↑   *Glynis Johns, Tony-winning actress who played Mrs. Banks in Mary Poppins, dies at 100* [online]. EW.com, [cit. 2024-01-10]. Dostupné online. (po anglicky)

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Glynis Johnsová**

Externé odkazy
--------------

* Glynis Johnsová v Internet Movie Database (po anglicky)
* Glynis Johnsová v Česko-Slovenskej filmovej databáze

Autoritné údaje: * BnF: 138956689
* GND: 135171237
* ISNI: 0000000055146294
* LCCN: n83217410
* VIAF: 56796565
* WorldCat: lccn-n83217410
**Brusný potok** je potok v najvýchodnejšej časti Slovenska, preteká východnou časťou okresu Snina. Je to pravostranný prítok Ublianky, má dĺžku 4,7 km a je tokom VIII. rádu. Preteká Beskydským predhorím, podcelkom Ublianska pahorkatina, pramení v blízkosti slovensko-ukrajinskej štátnej hranice, na severnom svahu Dielu (528,0 m n. m.) v nadmorskej výške cca 450 m n. m. Tečie viac-menej severným smerom, zľava najprv priberá prítok z juhozápadného svahu Kosmatca (581,7 m n. m.), potom z jeho severozápadného svahu a pokračuje severovýchodným smerom. Opäť sa stáča na sever, z ľavej strany priberá ešte krátky prítok zo severného svahu Kosmatca, preteká obcou Ubľa, kde sa v nadmorskej výške približne 208 m n. m. vlieva do Ublianky.

  


| * z
* d
* u
Vodné toky v povodí Ublianky |
| --- |
| *Ublianka* → *Uh* → *Laborec* → *Latorica* → *Bodrog* → *Tisa* → *Dunaj* |
| 
* Brezovčík
* Brusný potok (prítok Stežnej)
* Brusný potok (prítok Ublianky)
* Hrabinský potok
* Hrabový potok
* Chmeľnica
* Inovský potok
* Kalniansky potok
* Kamenný potok
* Kertinovatec
* Klenovský potok
* Koniarov potok
* Ladomirovský potok
* Luh
* Luhy
* Malý Tapovec
* Markov potok
* Murovaná voda
* Poľana
* Popov potok
* Radovský potok
* Ráztočka
* Ráztočky
* Rovný potok
* Savkov potok
* Stavenec
* Stežná
* Stredná
* Strihovský potok
* Šimunovský potok
* Široký potok
* Tapovec
* Tichý potok
* **Ublianka**
* Voličín
* Volovský potok
* Zásedný potok
* Žľabina

 |
**Činy Hunov a Uhrov** (po lat. *Gesta Hunnorum et Hungarorum*; iné názvy: **Kronika Šimona z Kézy, Činy Uhrov (II), Skutky Uhrov (II), Gesta Hungarorum (II)**; lat. *Gesta Hungarorum*) je významná stredoveká kronika o dejinách Uhorska, pôvode Maďarov a ich príchode do Panónskej panvy. Pochádza z rokov 1272 – 1285. Autorom je pravdepodobne (aspoň sčasti) Šimon z Kézy.

Má dve časti:

* tzv. hunská kronika (hunská história): zaoberá sa údajným príbuzenstvom starých Maďarov a Hunov, nemá historickú hodnotu,
* tzv. uhorská kronika (uhorská história): skrátená verzia Kroniky magistra Ákoša, doplnená o posledné historické udalosti (napr. bitku na Moravskom poli)

Podobne ako Anonymova kronika, aj táto kronika je v starších dejinách úplne nespoľahlivá a opisy príchodu Maďarov do Panónskej panvy a porazenia Veľkej Moravy v týchto dvoch kronikách si úplne protirečia.

Rukopis a vydania
-----------------

Prvýkrát kroniku vydal Elek Horányi vo Viedni roku 1781. O rok neskôr vyšlo druhé vydanie v Budíne rozšírené o bohatý poznámkový aparát. Horányi mal k dispozícii pôvodný rukopis diela tzv. *Codex Ms. Chartaceus Posoniensi* z 13. storočia. Pôvodný rukopis bol majetkom Esterháziovcov. V roku 1713 sa dostal do františkánskej knižnice v Kismártone. Po zrušení tamojšieho rádu a po jeho presťahovaní do Bratislavy ho so sebou vzal provinciál Jenő Kósa, ktorý ho Horányimu požičal. Potom sa stopy po pôvodnom rukopise strácajú.:304-305

Podrobnosti
-----------

*Prvá časť*  –  Väčšina historikov nepochybuje, že autorom prvej časti je Šimon z Kézy. Táto časť kroniky opisuje osud Hunov/starých Maďarov (v tomto období tieto dve etniká chápali ako jedno a to isté) od biblických čias (od potopy sveta) až po obsadenie Podunajskej nížiny. Usiluje sa zamlčať boje Maďarov s Frankami. V prvej časti Šimon z Kézy použil diela ako napríklad: Jordanes – *De origine actibusque Getarum*, kronika opáta Regina, správa mnícha Richarda o ceste do zeme Hungaria Magna, kronika Tomáša zo Splitu, *Pieseň o Nibelungoch*.:308

*Druhá časť*  –  O autorstve druhej časti sa vedú spory. Pravdepodobne jej autorom nebol Šimon, pretože je odlišná od prvej časti, napríklad tu chýbajú talianske slová, ktoré sa v prvej časti často vyskytovali. Často sa ako pravdepodobný autor druhej časti predpokladá majster Ákos ktorý žil v 13. storočí. Druhá časť opisuje uhorské dejiny, pri ktorých sa opieral najmä o Anonymove Gesta, ale je oveľa stručnejší. Obsahuje aj doplnok o pôvode významných šľachtických rodov a usporiadaní ranostredovekej uhorskej spoločnosti.:305

Zdroje
------

1. 1 2 3   *Legendy a kroniky Koruny uherské*. Ed. Richard Pražák. Vyd. 1. Praha : Vyšehrad, 1988. 389 s.
2. ↑   *Pramene k dejinám Veľkej Moravy*. Ed. Peter Ratkoš. 2. opr. a rozš. vyd. Bratislava : Vydavateľstvo SAV, 1968. 532 s. (Odkazy našej minulosti; zv. 4.) S. 375.

Ďalšia literatúra
-----------------

* 232. SIMON DE KEZA. In: KUZMÍK, Jozef. *Slovník starovekých a stredovekých autorov, prameňov a knižných skriptorov so slovenskými vzťahmi*. Vyd. 1. Martin : Matica slovenská, 1983. 608 s. (Dokumentácia.) S. 304 – 307.
Súradnice: 66°56′20″S 53°40′20″Z﻿ / ﻿66,938889°S 53,672222°Z﻿ / 66.938889; -53.672222

**Sisimiut** je mesto v kraji Qeqqata v Grónsku. So svojimi približne 5 900 obyvateľmi je to druhé najväčšie mesto Grónska a hlavné a najväčšie mesto kraja Qeqqata. Leží asi 75 km severne od severného polárneho kruhu a je to najsevernejší grónsky prístav na západnom pobreží, ktorý v zime nezamŕza.

Sisimiut bol založený v roku 1756 ako obchodná stanica pod názvom Holsteinsborg. Dnes tu väčšina ľudí pracuje v tunajšej továrni na spracovanie kreviet a krabov. Menšia časť obyvateľov tiež žije z cestovného ruchu.

V Sisimiute sa nachádzajú pamiatky a príjemné prostredie. Organizuje sa tu bežkársky maratón Arctic Circle Race,, ktorý patrí k najťažším bežkárskym pretekom na svete. Meria 160 km a trvá tri dni a dve noci.

Môžete tu vidieť rozličnú architektúru, od najstarších rašelinových chatiek až po miestny modrý kostol, ktorý bol využívaný až do roku 1926, keď bol postavený najnovší červený kostol. Historické stavby je možné vidieť aj v starej štvrti, kde sa nachádza aj mestské múzeum. K dispozícii je tu aj 9 ubytovacích zariadení, vrátane jedného hotela a 5 reštaurácií.

Dominantou mesta je vrch Kællingehætten (tzn. ženský klobúk), ktorý dosahuje nadmorskú výšku 784 m. V lete je vyhľadávaným cieľom. Z jeho vrcholu je možné hľadieť na tunajšiu prírodu. Obľúbené sú tiež výlety na lodiach do tunajších fjordov, kde je možné pozorovať tulene a veľryby.

Do mesta sa dá dostať iba po mori alebo pomocou miestneho letiska. Bol tiež návrh zavedenia cesty z Kangerlussuaqu do Sisimiutu, ten bol však zamietnutý.

Referencie
----------

1. ↑   *Population of Sisimiut 2023 — Greenland* [online]. www.aznations.com, [cit. 2023-02-19]. Dostupné online.
2. ↑   *Arctic Circle Race :: Home* [online]. www.acr.gl, [cit. 2023-02-19]. Dostupné online.
3. ↑   *Sisimiut airport – Mittarfeqarfiit, Grønlands Lufthavne, Greenland Airports* [online]. [Cit. 2023-02-19]. Dostupné online. (po anglicky)

Autoritné údaje: * LCCN: n83233824
* NK ČR: ge1073415
* VIAF: 134911435
* WorldCat: lccn-n83233824
|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| **Kráľovstvo Východných Sasov*staroangl. Ēast Seaxna Rīce lat. Regnum Orientalium Saxonum***

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| ↓ | **527 – 825** | Wessex → |

 |
| **Geografia**

|  |
| --- |
| Mapa štátu |

 |
| Hlavné mesto | Londýn |
| **Obyvateľstvo** |
| Národnostné zloženie | Anglosasi |
| Jazyky | staroangličtina, latinčina |
| Náboženstvo | anglosaské (pohanské), katolícke |
| **Štátny útvar** |
| Štátne zriadenie | dedičná monarchia |
| 

|  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| **Predchádzajúce štáty:**

|  |  |
| --- | --- |
| subrománska Británia | subrománska Británia |

 | **Nástupnícke štáty:**

|  |  |
| --- | --- |
| Wessex | Wessex |

 |

 |

**Essex** (staroanglicky *staroangl. Ēast Seaxna Rīce*, tj. **kráľovstvo Východných Sasov**, latinsky *lat. Regnum Orientalium Saxonum*) bolo jedným zo siedmich anglosaských kráľovstiev, vzniklo okolo roku 500 a zahŕňalo oblasť grófstiev Essex, Hertfordshire a Middlesex.

Geografia
---------

Kráľovstvo bylo ohraničené na severe riekou Stour a Východným Anglickom, na juhu riekou Temžou a Kentom, na východe Severným morom a na západe Merciou. 

Oblasť kráľovstva obsahovala aj dve pôvodné rímske správne centrá – Colchester a Londýn.

História
--------

Najstaršia zmienka o tomto kráľovstve pochádza z Bedeho Historia ecclesiastica gentis Anglorum, ktorý zmieňuje v roku 604 príchod biskupa Mellita do Londýna.

Británia okolo roku 800
Po krátke obdobie v 8. storočí bol súčasťou kráľovstva aj Kent, ale od 8. storočia bola väčšina kráľovstva, vrátane Londýna pod správou Mercie. Po porážke kráľa Merice Beornwulfa okolo roku 825, Essex ovládol král Wessexu Egbert. V roku 870 bolo územie podstúpené, na základe zmluvy z Wedmore, kráľovstvo Východného Anglicka. Súčasné grófstvo Essex kopíruje severné a južné hranice pôvodného kráľovstva, ale obsahuje iba oblasť na východ od rieky Lee.

Zoznam anglosaských kráľov Essexu
---------------------------------

Mena a dáta o väčšine vládcov kráľovstva Essex, podobne ako pri ostatných anglosaských kráľovstvách, je potreba brať do úvahy ako približné. Dynastie odvodzovali svoj pôvod od boha Seaxneata.

* Aescwine – 527 až 587
* Sledda – 587 až 604
* Saebert – 604 až 616
* Sexred – 616 až 617 (spolu so Saewardom)
* Saeward - 616 až 617 (spolu so Sexredom)
* Sigeberht I. Malý – 617 až 653
* Sigeberht II. Dobrý – 653 až 660
* Swithelm – 660 až 664
* Sighere – 664 až 683
* Sebbi – 664 až 694
* Sigeheard – 694 až 709 (spolu so Swaefredom)
* Swaefred – 695 až 709 (spolu so Sigeheardom)
* Offa – 709
* Saelred – 709 až 746
* Swaefbert – 715 až 738 (spolu s Saelredom)
* Svvithred – 746 až 758
* Sigeric – 758 až 798
* Sigered – 798 až 825

Sigered bol posledným kráľom Essexu a predal moc Egbertovi z Wessexu.

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Essex (království) na českej Wikipédii.*

  

Kategorie:Anglosaská království