recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Beethovenov hrob 
Falcov hrob
Brahmsov hrob
**Zentralfriedhof** (doslova *Ústredný cintorín*) je veľký cintorín vo Viedni. 
Rozlohou dva a pol milióna metrov štvorcových je po Hamburgu/Ohlsdorfe druhým najväčším cintorínom v Európe a posledným miestom odpočinku 3 miliónov ľudí. Viedenský magistrát sa tu stará o 250 000 hrobov. 

V centre cintorína vytvorený Park pokoja a sily podľa starej tradície geomantie. 27. októbra slávnostne otvorili kostol sv. Karola Boromejského po piatich rokoch renovácie, ktorá stála 182 miliónov šilingov.[chýba zdroj] Jeho kupolu vidieť hneď po vstupe do cintorína cez hlavný vchod (Hauptportal). V blízkosti kostola sa nachádzajú hroby Beethovena, Schuberta, Johanna Straussa otca i syna, Brahmsa alebo Huga Wolfa, označených ako "Ehrengräber" v skupine 32a. Tu je postavený aj pomník Mozartovi. Rakúski prezidenti sú pochovaní v hrobkách v blízkosti kostola. 

Presný plán cintorína si možno kúpiť u vrátnika pri vchode 2 (Tor 2). Prvý vchod od centra mesta (Tor 1) sprístupňuje starú izraelskú časť. Pozdĺž múrov cintorína sa dá prejsť k vedľajšiemu vchodu (Tor 3), je to aj zastávka električky. Tu odpočíva aj u nás veľmi dobre známy rockový spevák Falco. Sklenená platňa na jeho hrobe symbolizuje rozbité CD. Štvrtý vchod (Tor 4) je vstupom do evanjelickej časti a piaty vchod (Tor 5) do nového izraelského oddelenia existujúceho od roku 1928. Pochovaný je tu aj hudobný skladateľ Antonio Salieri.

Doprava na cintoríne
--------------------

V areáli cintorína vzhľadom na jeho veľkosť premáva autobusová linka 106, ktorá má na trase 22 zastávok. Interval medzi spojmi je 30 minút, prvý začína o 9. hodine, posledný v sobotu o 16:30, v ostatných dňoch o 15:30. V autobuse platí rovnaký lístok ako na ostatných viedenských linkách.

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Zentralfriedhof (Viedeň)**

Externé odkazy
--------------

* Zentralfriedhof - stránka mesta Viedeň
* Umfangreiche und informative Seite (plán, slávne hroby, fotky)
* Umfangreiche und informative Seite (Zentralfriedhof - slávne hroby)
Profesor MUDr. **Ľubomír Lisý**, DrSc. je slovenský neurológ a profesor odboru neurológia. 

Pracuje na Neurologickej klinike LF SZU v Bratislave 2 roky vykonával funkciu hlavného odborníka MZ SR pre neurológiu (1990 – 1992), 16 rokov bol vedúcim pracovníkom Neurologickej kliniky SZU v Bratislave (1994 – 2010), 12 rokov bol vo funkcii predsedu Slovenskej neurologickej spoločnosti (1990 – 2002), profesorom neurológie bol menovaný v Česku v roku 1997 prezidentom Václavom Havlom, v roku 1998 získal čestné občianstvo štátu Georgia, USA. Zaslúžil sa o založenie Európskej federácie neurologických spoločností v meste Marseille, kde mu s tejto príležitosti starosta mesta udelil čestnú medailu, absolvoval viaceré študijné pobyty v zahraničí, kde aj prednášal vo viacerých svetových jazykoch, zastupoval Slovenskú neurologickú spoločnosť vo Svetovej neurologickej federácii ako aj Europskej federácii neurologických spoločností. Okrem klinickej neurológie venoval sa zvlášť elektrofyziologickej diagnostike v neurológii, ale tiež v športe, hlavne v Krasokorčuľovaní, opísal dovtedy neznáme reflexné prepojenia nervových dráh do oblasti kostrových svalov (napríklad, trigemino-cervikálne a trigemino-lumbálne reflexy), v ostatnom čase sa venuje neurogenetike a neuroimunológii.

Externé odkazy
--------------

* Neurol. prax 2011; 12(3): 207–208; Profesor Lisý – svieži sedemdesiatnik Archivované 2018-09-20 na Wayback Machine
* sme.sk Profesor Lisý: „Keby sme si všetko pamätali, zbláznili by sme sa."
**Vtipnejší vyhráva** bola humoristická súťažná relácia, vysielaná Česko-slovenskou televíziou v rokoch 1971 až 1987. Vyrábala sa v bratislavskom televíznom štúdiu a jej vysielanie sa začalo 18. mája 1971. Princíp bol jednoduchý: známi herci a speváci tu rozprávali vtipy a získavali body podľa toho, ako rozosmiali a roztlieskali divákov.

Z televízneho štúdia v Mlynskej doline sa postupne relácia dostala do kulturákov po celej krajine, kde sa konali verejné nahrávky. Divákmi boli zamestnanci miestnych podnikov, ktoré sa takýmto spôsobom mohli prezentovať. Vtipy hodnotila najprv porota, v ktorej väčšinou boli zamestnanci spomínaných podnikov. Tí hodnotili udelením bodov vtip i jeho interpretáciu. Dovedna mohol získať takýto vtip maximálne 100 bodov. Neskôr bol používaný takzvaný *potleskomer*, ktorý mal merať intenzitu potlesku v hľadisku. V každom súťažnom kole zazneli tri vtipy súťažiacich a jeden divácky vtip. Na konci relácie divácke vtipy vyhodnotila porota a najlepší divácky vtip bol odmenený stokorunáčkou.

S rozprávaním vtipov v jednotlivých kolách sa striedali menšie scénky a vystúpenia hudobného hosťa. Okrem toho však verejná nahrávka bola aj príležitosťou pre miestne či podnikové kapely.

Reláciu moderovali Oldo Hlaváček a Ivan Krajíček. Neskôr len Hlaváček, ktorý bol aj scenáristom tohto programu.

V rokoch 1976 až 1986 bola vlajkovou loďou slovenskej televíznej zábavy a "revitalizovaná" sa chcela vrátiť na obrazovky aj v rokoch 1997 a 1998.

Infobox
-------

**Réžia:** Karol Strážnický, Juraj Haľama, František Brestovanský

**Scénar:** Veronika Bednárová, neskôr O. Hlaváček

**Účinkujú:** Oldo Hlaváček, Ivan Krajíček, Marián Labuda st. Leopold Haverl, Zora Kolínska, Andrej Hryc, Ida Rapaičová, Magda Paveleková, František Dibarbora, Rudolf Hrušínský, Pavol Mikulík, Josef Bek, Vladimír Durdík ml. Petra Černocká, Eva Krížiková, Zuzana Tlučková, Miro Noga, Stanislav Král, Zuzana Frenglová, Michal Hraška, Bronislav Poloczek, Jana Synková, Oľga Šalagová, Ľubomír Paulovič, Maja Velšicová, Ivan Mládek, František Zvarík, Jiří Císler, Ivona Krajčovičová, Ján Mistrík, Peter Debnár a Michal Dočolomanský.

Referencie
----------

1. 1 2   www.csfd.cz, [cit. 2019-11-05]. Dostupné online.
2. 1 2 3   *Televíznu reláciu Vtipnejší vyhráva začali vysielať pred 45 rokmi* [online]. Vtedy.sk, [cit. 2019-11-05]. Dostupné online.
3. ↑   *Vtipnejší vyhráva (TV pořad) (1971)* [online]. [Cit. 2019-11-05]. Dostupné online. (po česky)
4. ↑  ANTONIČ, Milan. *K životnému jubileu herca a zabávača Olda Hlaváčka* [online]. Bratislava: Slovenská televízia, 2009, [cit. 2019-11-05]. Dostupné online.
5. ↑   *Vtipnejší vyhráva* [online]. www.tv-archiv.sk, [cit. 2019-11-05]. Dostupné online.
**Ľudovít Štrompach** menovaný aj Lajos, Ľudevít a Ludwig (\* 23. jún 1923, Budapešť, Maďarsko – † 5. marec 2009 Bratislava) bol maliar a reštaurátor.

Životopis
---------

### Rodina a pôvod

Ľudovít Štrompach sa narodil v Budapešti rodičom Jozsefovi Strompachovi, ktorý bol umelecký stolár v službách grófa Pálfiho a Petronelle, rod. Heiszter narodenej v Novákoch, ktorej rodičia a súrodenci ako aj ona sama boli taktiež zamestnanci (osobný kočiš grófa Pálfiho, umelecký záhradník, práčka a obuvník) na Bojnickom zámku v službách grófa Pálfiho. Vzťah Ľudovíta Štrompacha k Bojnickému zámku a jeho okoliu trval po celý jeho život.

### Štúdium

V rokoch 1943 – 1946 študoval na Kráľovskej výtvarnej akadémii v Budapešti (maď. *Országos Magyar Királyi Képzőművészeti Főiskola*) v triede Gyulu Rudnaya a na VŠVÚ v Prahe u Jána Želibského. V roku 1946 sa presťahoval do Prahy.

Tvorba a pôsobenie
------------------

### Slovensko

Od roku 1952 sa natrvalo presídlil na Slovensko, kde sa okrem vlastnej tvorby venoval reštaurovaniu obrazov, sôch, kostolov, zámkov, výzdobou fresiek mnohých sídlisk na Hornej Nitre a zberateľskej činnosti.

Je zakladateľ Krajskej galérie v Bojniciach (1956) a spoluzakladateľom so svojou manželkou akad.maliarkou Magdalénou Štrompachovou prvého výtvarného odboru na ĽŠU v Prievidzi (15. marec 1963). Od roku 2003 býval v Bratislave.

### Zahraničie

Zahraničná tvorba Ľudovíta Štrompacha sa vzťahuje najmä na mestá Praha, Budapešť v Maďarsku, Viedeň v Rakúsku, Mníchov a Garmisch-Partenkirchen v Nemecku, kde vznikli mnohé obrazy a grafiky. Príkladom je obraz *Julia Fischer*, ktorý namaľoval v Mníchove v roku 2001. Inšpiráciou pre vznik tohto obrazu bola nemecká huslistka Júlia Fischerová. Z jeho Pražského obdobia pochádzajú obrazy *Zasnežená Praha* alebo *Karlov most*, ako aj mnohé rodinné portréty, ktoré sa nachádzajú z prevažnej časti v Bratislave.

Rodina
------

* otec Jozef Štrompach, umelecký stolár
* matka Petronella, rod. Heiszter
* manželka akademická maliarka Magdaléna Štrompachová

Zdroj
-----

* Webová stránka
* Nebudú zabudnutí II. - osobnosti výtvarného života 20. storočia na hornej Nitre.

ISBN 80-967054-4-X

* Reštaurovanie
* Pôsobenie na Hornej Nitre Archivované 2007-08-22 na Wayback Machine
* Zoznam absolventov Kráľovskej výtvarnej akadémie v Budapešti - maďarská oficiálna stránka akadémie Archivované 2007-09-26 na Wayback Machine

Autoritné údaje: * abART: 56908
* SNK: 172484
* Web umenia: 10616
**Vyšehrad** je najstaršie doteraz pôsobiace české vydateľstvo, ktoré založil v roku 1934 kanonik pražskej vyšehradskej kapituly Bohumil Stašek. Pôvodne sídlilo na Karlovom námestí v Prahe 2, neskôr sa presunulo do súčasných priestorov na Žižkove. 

Vo svojej histórii sa zameriavalo predovšetkým na vydávanie literatúry orientovanej kresťansky. Nakladateľstvo okrem iného ako prvé vydalo román Karla Schulza *Kámen a bolest* alebo prvý diel *Služebníků neužitečných* od Jaroslava Durycha.

Objemom vydaných titulov patrí medzi 20 najväčších českých vydavateľstiev, zaoberá sa ako literatúrou faktu, tak beletriou. Medzi vlajkové lode nakladateľstva patrí filozofia a história, vydáva však tiež napríklad historické detektívky populárneho írskeho spisovateľa Petra Tremayna, detektívne príbehy prestížnymi cenami a šľachtickým titulom ovenčenej Ruth Rendellovej, alebo druhý román mladého českého spisovateľa Františka Kalendu *Ordál*.

Vydavateľstvo Vyšehrad každý rok dáva vydavateľské ceny najlepším prácam v kategóriách *pôvodná práca*, *preklad* a *výtvarné spracovanie knihy*. Medzi jeho spriatelené vydavateľstvá patrí napríklad podobne zamerané vydavateľstvo *Kalich*.

Referencie
----------

1. ↑
2. ↑
3. ↑  sisterfidelma.com
4. ↑
5. ↑
6. ↑  Spřátelená nakladatelství / Vyšehrad – ekalich.cz

Literatúra
----------

* Vyšehrad, s. r. o. In: HALADA, Jan. *Encyklopedie českých nakladatelství 1949–2006*. 1. vyd. Praha : Libri, 2007. 378 s. ISBN 978-80-7277-165-3. S. 363–364.
* MERHAUT, Luboš, a kol. *Lexikon české literatury : osobnosti, díla, instituce. 4/II. U–Ž, Dodatky k LČL 1–3, A–Ř*. Praha : Academia, 2008. 1089–2105 s. ISBN 978-80-200-1671-3. S. 1557–1562.

Externé odkazy
--------------

* Oficiálna stránka
* Medailon ve Slovníku české literatury po roce 1945
* Kompletní seznam vydaných titulů
* Dobré jméno a čistý štít Rozhovor s Jaroslavem Medem

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Nakladatelství Vyšehrad na českej Wikipédii.*
**Vyšné Fabriky** je jedno z najväčších sídlisk v meste Liptovský Hrádok.

História
--------

V 18. storočí Emanuel Lichtenstein postavil prvé „fabriky" v lokalite, kde sa dnes nachádza Tesla. V minulosti tu pôsobila firma, ktorá vyrábala najlepšie pušky v celej Rakúsko-Uhorskej monarchii. Pôvodné objekty boli kompletne zbúrané pri výstavbe panelových domov. V roku 1993 bolo sídlisko rozdelené na dve časti: Liptovsko-hrádockú a porúbčanskú. Asi 70% sídliska sa teraz nachádza mimo Liptovský Hrádok.

Súčasnosť
---------

### Vybavenosť sídliska

Nachádzajú sa tu rôzne pohostinstvá a reštaurácie. Materská škola patrí do Liptovskej Porúbky. Na hrádockej strane je autobusová zastávka, cesta do centra autobusom trvá približne 3 minúty.

### Ďalšia výstavba

Na sídlisku nie je miesto na ďalšiu bytovú výstavbu, ale za firmou Alcatel sú voľné pozemky na stavbu rodinných domov.

Externé odkazy
--------------

* Oficiálne stránky mesta Liptovský Hrádok Archivované 2009-11-02 na Wayback Machine
* Neoficiálne stránky mesta Liptovský Hrádok

Súradnice: 49°02′02″S 19°44′18″V﻿ / ﻿49,033823°S 19,738441°V﻿ / 49.033823; 19.738441
Vyznamenanie Za vynikajúcu prácuVyznamenanie Za vynikajúcu prácu
**Vyznamenanie Za vynikajúcu prácu** je česko-slovenské štátne vyznamenanie, založené vládnym nariadením číslo 30/1951 Zb. zo dňa 3. apríla 1951,
ktorým sa zakladajú rady a vyznamenania a upravuje udeľovanie čestného titulu „Hrdina práce".

Vyznamenanie Za vynikajúcu prácu sa udeľovalo  osobám, ktoré vynikajúcou úderníckou prácou a trvalými mimoriadnymi výkonmi sa stali vzorom v plnení pracovných úloh a získali ďalších pracovníkov na nasledovanie, alebo tým, ktorí svojou vynikajúcou činnosťou prispeli k rozvoju vedy, kultúry alebo techniky. Udeľoval ho na návrh vlády prezident republiky a zároveň s vyznamenaním dostal vyznamenaný diplom a preukaz ako doklad na nosenie radu.

Zrušené bolo s účinnosťou od 15. októbra 1990 zákonom číslo 404/1990 Zb.

Opis vyznamenania
-----------------

Opis vyznamenania je uvedený v Stanovách Vyznamenania Za vynikajúcu prácu: „*Vyznamenanie Za vynikajúcu prácu má tvar kruhu priemeru 33 mm. Na líci vyznamenania spočíva na lipových ratolestiach stuha s nápisom „Za vynikající práci" a nad ňou kosák a kladivo. Na rube vyznamenania, lemovanom lipovými ratolesťami, sú písmená ČSR , nad nimi päťcípa hviezda a dole matričné číslo. Vyznamenanie je razené z bronzu. Bronzovým závesom, vytvoreným dvoma vavrínovými ratolesťami, je zavesené na stuhe 38 mm širokej a 55 mm dlhej; stuha je modrá (farby pracovného obleku) s dvoma 3 mm širokými tmavočervenými prúžkami uprostred. Vyobrazenie je pripojené.*"

Autorom výtvarného návrhu je umelec Jaroslav Brůha, stuhu navrhol umelec Antonín Kybal.

Poznámky
--------

1. ↑  v slovenskej Zbierke zákonov je použitý výraz *udeľuje*, česká *Sbírka zákonů* používa výraz *propůjčuje*
2. ↑  po zmene názvu štátu sa používalo ČSSR

Referencie
----------

1. 1 2 3   *Vládne nariadenie č. 30/1951 Zb. ktorým sa zakladajú rady a vyznamenania a upravuje udeľovanie čestného titulu „Hrdina práce".* [online]. Bratislava: Ministerstvo spravodlivosti SR, 1951-04-03, [cit. 2018-03-28]. Dostupné online.
2. ↑   *Vládní nařízení č. 30/1951 Sb. kterým se zakládají řády a vyznamenání a upravuje udělování čestného titulu „Hrdina práce".* [PDF online]. Praha: Ministerstvo vnitra ČR, 1951-04-03, [cit. 2018-03-29]. Dostupné online.
3. ↑   *Zákon č. 404/1990 Zb. o štátnych vyznamenaniach Českej a Slovenskej Federatívnej Republiky* [online]. Bratislava: Ministerstvo spravodlivosti SR, 1990-10-02, [cit. 2018-03-28]. Dostupné online. Archivované 2019-05-17 z originálu.
4. ↑  PULEC, Vladivoj. *Československá státní vyznamenání, státní čestná uznání a ceny*. 1. vyd. Praha : SNTL – Nakladatelství technické literatury, 1980. 183 s. S. 25. (po česky)
**Šejk Muszafar Šukor Al-Masrí bin Šejk Mustafa** (\* 27. júl 1972, Petaling Jaya, Selangor, Malajzia) je malajzijský lekár a zároveň prvý a jediný občan Malajzie, ktorý letel do vesmíru. Roku 2007 bol malajzijskou vládou v 13. návštevnej expedícii vyslaný na týždeň do vesmíru na Medzinárodnú vesmírnu stanicu (ISS).

Život
-----

### Lekár

Šejk Muszafar Šukor Al-Masri sa narodil v Petaling Jaya, v malajzijskom štáte Selangor, vyrástol v Seremban, hlavnom meste štátu Negri Sembilan. Študoval medicínu na *Kasturba Medical College* v indickom Manipale, tu v roku 1997 získal bakalársky titul, a na *University Kebangsaan Malaysia*, špecializoval sa na ortopedickú chirurgiu. Od roku 1998 pracoval v malajzijských nemocniciach, v rokoch 2002 a 2003 sa zúčastnil misií malajzijskej humanitárnej agentúry MERCI v Afganistane a Kambodži.

### Kozmonaut

Roku 2003 sa Malajzia a Rusko dohodli na návštevnom lete malajzijského kozmonauta na Medzinárodnú vesmírnu stanicu (ISS). Malajzijská kozmická agentúra ANGKASA bezodkladne začala výber kandidátov, Šejk Muszafar Šukor sa prihlásil, prešiel úspešne všetkými kolami výberu a v marci 2006 odletel do Moskvy na záverečné testy, v septembri 2006 spolu s Faiz bin Chálidom začal výcvik v Stredisku prípravy kozmonautov (CPK) vo Hviezdnom mestečku, v júni 2007 absolvoval stáž v Johnsonovom vesmírnom stredisku v Houstone.

Do vesmíru odštartoval 10. októbra 2007 na palube Sojuzu TMA-11 spolu s členmi Expedície 16 Jurijom Malenčenkom a Peggy Whitsonovou. Na stanici sa venoval experimentom pripraveným agentúrou ANGKASA a tiež Európsku vesmírnu agentúru (ESA) a ďalej popularizačným aktivitám pre malajzijských študentov. Na Zem sa vrátil 24. októbra 2008 v Sojuze TMA-10 s Olegom Kotovom a Fiodorom Jurčichinom.

Referencie
----------


|  |  |
| --- | --- |
| Portal | Kozmonautický portál |

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Šejch Muszafar Šukor na českej Wikipédii.*

1. 1 2 3  IVANOV, Ivan, a kol. *Космическая энциклопедия astronóm* [online]. Moskva: rev. 2009-12-31, [cit. 2010-07-13]. Kapitola Sheikh Muszaphar Shukor Al Masrim bin Sheikh Mustapha. [ďalej len Ivanov]. Dostupné online. (po rusky)
2. ↑   *Ракетно-космическая корпорация "Энергия" имени С.П. Королёва* [online]. Moskva: RKK Energija, [cit. 2010-07-13]. Kapitola Зарубежные программы. Программа экспериментов по проекту MSM "ANGKASA". Dostupné online. Archivované 2010-05-20 z originálu. (po rusky)
3. ↑  HOLUB, Aleš. *MEK. Malá encyklopédia kozmonautiky* [online]. REV. 2008-04-19, [cit. 2010-07-13]. Kapitola Sojuz TMA-11. Dostupné online. (po česky)

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Šejk Muszafar Šukor**

Autoritné údaje: * GND: 103315279X
* ISNI: 0000 0000 7598 9184
* LCCN: n2007226148
* VIAF: 106755912
* WorldCat: lccn-n2007226148
Prof. PhDr. **Zuzana Martináková**, PhD. (\* 22. jún 1958) je slovenská muzikologička a vysokoškolská pedagogička.

Vyštudovala Konzervatórium v Bratislave a Vysokú školu muzických umení v Bratislave. Pôsobila ako vysokoškolská pedagogička, v rokoch 1984-2003 na Vysokej škole múzických umení v Bratislave, z toho v rokoch 1991-1992 ako prodekanka Hudobnej a tanečnej fakulte a v rokoch 1995-1996 ako prorektorka pre zahraničné styky a public relations. Ďalej pôsobila v rokoch 1997 - 2008 na Akadémií umení v Banskej Bystrica, z toho v rokoch 2000-2001 ako prodekanka na Fakulte múzických umení a v rokoch 2001-2008 ako prorektorka pre umenie, vedu, výskum a zahraničné vzťahy.

15. jaunára 2008 bola menovaná za vysokoškolskú profesorku.

V roku 2008 začala vyvíjať činnosť s cieľom prevádzkovať súkromnú vysokú školu, čo sa podarilo v roku 2011 získaním štátneho súhlasu pre Hudobnú a umeleckú akadémiu Jána Albrechta Banská Štiavnica, kde dodnes pôsobí ako predsedkyňa správnej rady.

Počas svojej akademickej kariéry krátkodobo pôsobila a prednášala na Polytechnic University v Nottinghame, Intistitut der Musikalischen Terminologie vo Freiburgu, IRCAM v Paríži, Kultur & Management centre v Gmundene, Univerzite v Trieri, Dublin Institut of Technology.

Dielo
-----

Významné publikácie:

* Hudba v kontexte vývoja umenia 20. storočia. Umelecké štýly a hnutia (Akadémia umení, Banská Bystrica, 2004)
* Modalita vo vzťahu k hudbe 20. storočia. (VŠMU, Bratislava, 2000)
* A systems theoretical approach to language and music. In: Systems. New Pradigms for the Human Sciences. (spolu s R. Köhlerom, Walter de Gruyter, Berlín - New York, 1998)

Referencie
----------

1. ↑   *prof. PhDr. Zuzana Martináková, PhD.* [online]. fmu.aku.sk, [cit. 2020-07-14]. Dostupné online.
2. 1 2 3 4   *Životopis Prof. PhDr. Zuzana Martinákovej, PhD.* [online]. Hudobná a umelecká akadémia Jána Albrechta Banská Štiavnica, [cit. 2020-07-14]. Dostupné online.
3. ↑   *Správna rada – Huaja* [online]. [Cit. 2020-07-14]. Dostupné online.

| * z
* d
* u
Rektori Akadémie umení v Banskej Bystrici |
| --- |
| 
* Alexander Melicher (1998 – 2000)
* Vojtech Didi (2000 – 2003)
* Zuzana Martináková (ad interim; 2003 – 2004)
* Vojtech Didi (2004 – 2008)
* Matúš Oľha (2008 – 2016)
* Vojtech Didi (2016 – 2020)
* Michal Murin (2020 – súčasnosť)

 |

Autoritné údaje: * NK ČR: xx0302624
* VIAF: 162168840465545400005
**Šerut ha-bitachon ha-klali** (heb.: שֵׁירוּת הַבִּיטָּחוֹן הַכְּלָלִי - doslova: *Všeobecná bezpečnostná služba*; angl. sebaoznačenie *Israel Security Agency*), skrátene **Šabak** (heb.: שב״כ) alebo **Šin bet** (heb.: שב‎), je izraelská spravodajská služba zameraná na vnútroštátnu bezpečnosť Izraela a kontrašpionážne úlohy. Je to jedna z troch hlavných izraelských spravodajských služieb spolu s Amanom (vojenská spravodajská služba) a Mosadom (zahraničná spravodajská služba).

Dejiny
------

Medaila udelená pracovníkom Šabaku k 40. výročiu od založenia Izraela (1988)
S izraelským vyhlásením nezávislosti v roku 1948 bol Šabak založený ako pobočka izraelských obranných síl a spočiatku ho viedol Iser Harel (otec izraelskej rozviedky, ktorý neskôr viedol Mosad). Zodpovednosť za činnosť Šabaku sa neskôr presunula z Izraelských obranných síl na úrad predsedu vlády. Počas arabsko-izraelskej vojny v roku 1948 riešil Šabak iba záležitosti vnútornej bezpečnosti. Vo februári 1949 (krátko pred koncom vojny) sa povinnosti Šabaku rozšírili o kontrašpionáž.

Jeden z hlavných úspechov Šabaku bolo získanie kópie tajného prejavu Nikitu Chruščova v roku 1956, v ktorom odsúdil Stalina. Poľské vydanie prejavu poskytol izraelskému veľvyslanectvu vo Varšave priateľ tajomníka poľského komunistického funkcionára. Poľský dôstojník Šabaku odovzdal kópiu Izraelu. Izraelská vláda sa potom rozhodla podeliť sa s informáciami so Spojenými štátmi, ktoré ich neskôr so súhlasom Izraela zverejnili. Na druhej strane štúdia, ktorú v roku 2013 zverejnil Matitjahu Majzel (Meisel), tento príbeh spochybňuje a tvrdí, že prejav nebol tajný, a že ho Západu sprostredkovali viaceré zdroje, vrátane sovietskych politických a spravodajských agentúr.

Riaditelia
----------

* Iser Harel (1948 – 1952)
* Izi Dorot (1952 – 1953)
* Amos Manor (1953 – 1963)
* Jozef Harmelin (1964 – 1974)
* Avraham Ahituv (1974 – 1981)
* Avraham Šalom (1981 – 1986)
* Jozef Harmelin (1986 – 1988)
* Ja'akov Peri (1988 – 1994)
* Carmi Gillon (1995 – 1996)
* Ami Ajalon (1996 – 2000)
* Avi Dichter (2000 – 2005)
* Juval Diskin (2005 – 2011)
* Joram Cohen (2011 – 2016)
* Nadav Argaman (2016 – 2021)
* Ronen Bar (2021 – súčasnosť)

Referencie
----------

1. ↑   *Meaning of "Shin Bet" in the English dictionary* [online]. educalingo.com, [cit. 2022-04-21]. Dostupné online.
2. ↑  שבכ. *Heritage* [online]. shabak.gov.il, [cit. 2022-04-21]. Dostupné online.
3. ↑   shabak.gov.il, [cit. 2022-04-22]. Dostupné online. Archivované 2016-10-30 z originálu.
4. ↑  יוסי מלמן. *יש איזשהו נאום של חרושצ'וב מהוועידה* [online]. haaretz.co.il, 2006-03-07, [cit. 2022-04-22]. Dostupné online.
5. ↑   *Journal of Israeli History* [online]. tandfonline.com, [cit. 2022-04-22]. Dostupné online.
**Václav Votruba** (\* 19. december 1909, Slavětín, Česko – † 11. september 1990, Praha, Česko) bol český fyzik.

Narodil sa 19. decembra 1909 v Slavětíne n/Ohří, okr. Louny. Matematiku a fyziku študoval na Prírodovedeckej fakulte Karolovej univezity v Prahe (1928– 1933), kde získal aprobáciu na vyučovanie oboch predmetov ( 1933). Po skončení štúdia až do r. 1941 pôsobil na pražských stredných školách a súčasne bol vedeckým pomocníkom na Ústave teoretickej fyziky PFKU. Za protektorátu bol úradníkom v Ústrednom meteorologickom ústave v Prahe (1941– 1943), učil na reálke ( 1943– 1944) a napokon bol totálne nasadený na stavbe vinohradského tunela. Po oslobodení suploval prednášky a cvičenia za zosnulého prof. Závišku. V r. 1945 získal doktorát prírodných vied. V šk. r. 1946/47 absolvoval študijný pobyt na univerzite v Zürichu u prof. W. Pauliho a prof. G. Wentzela. V r. 1950 sa habilitoval a r. 1954 bol vymenovaný za profesora teoretickej fyziky. V r. 1952 prednášal kvantovú mechaniku na Prírodovedeckej fakulte UK v Bratislave. Po založení SÚJV v Dubne bol zvolený za zástupcu riaditeľa a podstatne prispel k formovaniu medzinárodného kolektívu i k vybaveniu ústavu. Zaslúžil sa tiež o nadviazanie spolupráce SÚJV s CERN v Ženeve. Počas pobytu v Zürichu ako prvý na svete vyriešil problém vzniku dvojice elektrón-pozitrón pri dopade fotónu na elektrón. Neskôr vyslovil predpoklad, že mezóny pí môžeme chápať ako tri nábojové stavy jednej častice s izotopickým spinom 1 ( 1952). Okrem toho využil algebru izotopického spinu na systematizáciu elementárnych častíc. Prof. Votruba sa právom pokladá za zakladateľa teórie elementárnych častíc v Česko-Slovensku. Prispel tiež k vzniku výbornej školy z tohto odboru na Slovensku, pretože viedol ako školiteľ nestora slovenských teoretikov M. Petráša. Zomrel 11. septembra 1990.

Externé odkazy
--------------

* Matematický ústav SAV – zdroj, z ktorého pôvodne čerpal tento článok. Vzhľadom na to, že tento zdroj ešte nemá vyriešené autorské práva podľa licencie CC-BY-SA 3.0, nie je zatiaľ vhodné preberať články označené touto šablónou.
* Kdo byl kdo Archivované 2016-04-25 na Wayback Machine

Autoritné údaje: * GND: 1206373857
* NK ČR: jk01150832
* VIAF: 83963377
Budova metropolitnej vlády (radnica)
Neóny na Jasukuni-dori v Šindžuku
**Šindžuku** (jap. 新宿区 – Šindžuku-ku) je jednou z 23 zvláštnych obvodov mesta Tokio v Japonsku. Je to jedno z hlavných obchodných a administratívnych centier oblasti Tokia. V Šindžuku sa nachádza najrušnejšia železničná stanica na svete. Je sídlom Tokijskej radnice a tým de facto „hlavným mestom" prefektúry Tokio. Je známa aj vysokou koncentráciou obchodných domov, obchodov s elektronikou, kín, hotelov a barov.

V roku 2008 malo Šindžuku 312 418 obyvateľov, hustotu osídlenia 17 140 ob./km² a celkovú rozlohu 18,23 km².

V Šindžuku žije legálne najviac cudzincov v oblasti Tokia. K 1. novembru 2004 to bolo 28 252 ľudí 107 národností. Najviac ich pochádza z Kórey, severnej aj južnej, Číny, Francúzska, Mjanmarska a Filipín. Vďaka koncentrácii cudzincov tu má zastúpenie aj mnoho „západných" reťazcov ako McDonald’s a medzinárodné siete hotelov.

Partnerské mestá
----------------

* Lefkada, Grécko
* Tiergarten (dnes Berlin-Mitte), Berlín, Nemecko
* Tungčcheng, Peking, Čína

Pozri aj
--------

* Tokio

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Šindžuku**

Externé odkazy
--------------

* Oficiálna stránka mesta Šindžuku (anglicky)

| * z
* d
* u
Administratívne členenie Japonska |
| --- |
| Regióny | 
* Hokkaidó
* Tóhoku
* Kantó
* Čúbu (Hokuriku, Kóšinecu, Tókai, Čúkjó)
* Kansai
* Čúgoku
* Šikoku
* Kjúšu

 | Vlajka Japonska |
| Prefektúry | 
* Aiči
* Akita
* Aomori
* Čiba
* Ehime
* Fukui
* Fukuoka
* Fukušima
* Gifu
* Gunma
* Hirošima
* Hokkaido
* Hjógo
* Ibaraki
* Išikawa
* Iwate
* Kagawa
* Jamagata
* Jamaguči
* Jamanaši
* Kagošima
* Kanagawa
* Kóči
* Kumamoto
* Kjóto
* Mie
* Mijagi
* Mijazaki
* Nagano
* Nagasaki
* Nara
* Niigata
* Óita
* Okajama
* Okinawa
* Osaka
* Saga
* Saitama
* Šiga
* Šimane
* Šizuoka
* Točigi
* Tojama
* Tokušima
* Tokio
* Tottori
* Wakajama

 |
| Mestá určené vládnym nariadením | 
* Čiba
* Fukuoka
* Hamamacu
* Hirošima
* Jokohama
* Kawasaki
* Kitakjúšú
* Kóbe
* Kjóto
* Nagoja
* Niigata
* Osaka
* Saitama
* Sakai
* Sapporo
* Sendai
* Šizuoka

 |
| Obce | 
* veľké mestá (ši)
* mestá (čó)
* dediny (mura)
* 23 zvláštnych obvodov Tokia

 |
**Väinö Myllyrinne** (\* 27. február 1909, Helsinki – † 28. apríl 1963, Järvenpää) bol najvyšší človek v Európe a od roku 1940 druhý najvyšší na svete (po Donovi Koehlerovi).

Myllyrinneho výška
------------------

Výška Väinöa Myllyrinneho sa líši podľa zdrojov od 246 až do 251,4 cm. Myllyrinne sám uvádzal výšku 247 cm, najčastejšie sa uvádza 248 cm. Vážil cez 170 kg. Rástol ešte vo svojich 40 rokoch.

Myllyrinne sa zrejme stal aj najvyšším vojakom všetkých čias, keď v roku 1929 narukoval do armády s výškou asi 220 cm.

Príčinou Myllyrinneho rastu bolo ochorenie gigantizmus. Zaujímavé je, že jeho matka Anna Maria Keränen pochádzala zo severofínskej obce Peltamo, z ktorej pochádzali aj dvaja ďalší fínski obri: Daniel Cajanus a Lauri Moilanen.

Životopis
---------

Väinö Myllyrinne sa narodil 27. februára 1909 v Helsinkách ako druhé dieťa v rodine policajta, mal osem súrodencov (z ktorých dvaja zomreli pred svojimi prvými narodeninami). Otec pochádzal z provincie Satakunta, matka z Kainuu.

V roku 1929 narukoval do armády. Slúžil u ťažkého delostrelectva vo Vyborgu. Až do nástupu na vojnu Myllyrinne býval na mnohých miestach, pretože jeho rodina sa často sťahovala. Po vojne sa usadil v Helsinkách. Stal sa členom Helsinského atletického klubu, skúšal zápasiť. V 30. rokoch cestoval po Európe a vystupoval ako zápasník v cirkusoch a varieté. Mal tiež odísť do Ameriky, ale kvôli začatej Zimnej vojne sa vrátil do Fínska. Počas vojny sa Myllyrinne oženil s Annou-Liisou Puistonenovou. Manželstvo vydržalo dva roky a bolo bezdetné. 

Po vojne Myllyrinne vystúpil ešte niekoľkokrát vo Švédsku, ale do Spojeného kráľovstva už pre zhoršujúce sa zdravie neodišiel. Trpel rozpadom kĺbov, čo mu sťažovalo pohyb. Navyše ochorel aj na cukrovku. Od roku 1946 žil v Järvenpää. Venoval sa tu asi desať rokov chovu sliepok. Na sklonku svojho života žil s rodinou jeho brata. Zomrel 28. apríla 1963 v Järvenpää, kde je aj pochovaný.

V roku 2004 sa v ankete Najväčších Fínov umiestil na 12. mieste.

Externé odkazy
--------------

* Stránky venované Väinövi Myllyrinnemu (po fínsky)
* HS Verkkoliite. Stopy obra Archivované 2005-12-28 na Wayback Machine (po fínsky)

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Väinö Myllyrinne na českej Wikipédii.*
**Zákon** môže byť:

* tzv. formálny zákon: Právna norma - alebo súbor právnych noriem - najvyššieho orgánu štátnej moci (zákonodarcu), čiže v súčasnosti spravidla parlamentu. Je to prvotná právna norma, teda norma nadradená druhotným normám, teda normám ostatných štátnych orgánov.
* tzv. materiálny zákon: Všeobecná právna norma - alebo súbor všeobecných právnych noriem - štátneho orgánu (prvotná aj druhotná).
* v užšom zmysle: Formálny zákon, ktorý nie je ústavným zákonom

Nasledujúci text opisuje zákon chápaný ako formálny zákon, čo je aj definícia, s ktorou sa v praxi možno najčastejšie stretnúť.

Formálny zákon na Slovensku
---------------------------

(Formálny) zákon na Slovensku je všeobecne záväzný právny predpis prijatý zákonodarným zborom (parlamentom), teda Národnou radou SR. Z hľadiska právnej sily sa zákon nachádza pod ústavou SR a niektorými medzinárodnými zmluvami, ale nad podzákonnými predpismi ako sú napr. nariadenie vlády alebo vyhláška.

Zákonodarca je pri tvorbe zákonu obmedzený len ústavou a medzinárodnými zmluvami so silou vyššou ako zákon, s ktorými sa nemôže dostať do rozporu, inak môže zákonom upraviť akúkoľvek oblasť spoločenských vzťahov. Na základe Ústavy SR platí, že povinnosti možno fyzickým a právnickým osobám ukladať len zákonom. Podzákonným predpisom možno ukladať povinnosti len na základe zmocnenia zákona, ale takýmto spôsobom napr. nemožno obmedziť základné práva a slobody.

Zákony sa uverejňujú v Zbierke zákonov Slovenskej republiky a nadobúdajú platnosť dňom ich vyhlásenia. O všetkom, čo bolo v Zbierke zákonov uverejnené, platí domnienka, že dňom uverejnenia sa stalo známym každému, koho sa to týka; domnienka o znalosti vyhlásených všeobecne záväzných právnych predpisov je nevyvrátiteľná. 

Účinnosť nadobúdajú zákony pätnástym dňom po ich vyhlásení v Zbierke zákonov, ak nie je v nich ustanovený neskorší deň nadobudnutia účinnosti. Ak je to odôvodnené naliehavým všeobecným záujmom, môže sa v zákone výnimočne ustanoviť skorší začiatok jeho účinnosti, najskôr však dňom vyhlásenia v Zbierke zákonov.

Pozri aj
--------

* Právny predpis
* Ústava
* Právna norma

Externé odkazy
--------------

* Archivované 2008-06-17 na Wayback Machine Slovenská Zbierka zákonov
* Trestní řád platný na Slovensku a Podkarpatské Rusi. Kroměříž: J. Gusek, 1922. 285 s. - dostupné v Digitálnej knižnici UKB
Súradnice: 50°36′08″S 13°44′39″V﻿ / ﻿50,602222°S 13,744167°V﻿ / 50.602222; 13.744167

Zámok Duchcov
**Zámok Duchcov** je barokový zámok s klasicistickou úpravou zo začiatku 19. storočia v Duchcove na severe Českej republiky.

Dejiny
------

Zámok bol postavený v 13. storočí ako pevnosť hrabišickej dynastie, ktorá sídlila na hrade Osek. Okolo roku 1527 Lobkovicovci prestavali pevnosť na renesančný palác s jedným krídlom.

Po roku 1570 bola pre Václava Popela z Lobkovic prestavaná stará sulevická tvrdza na zámok, v ktorom býval až do svojej smrti v roku 1584. Zámok vybudoval Talian Filip podľa plánov Ulrica Aostaliho. V rokoch 1675 – 1685 sa podľa plánov architekta Jeana-Baptista Matheya vykonali ďalšie prestavby. Ďalšie úpravy prebiehali v čase, keď panstvo prevzal Jan Josef Valdštejn. Práce najskôr viedol Marc Antonio Canevalle (od ktorého pochádza aj stavba priľahlého zámockého kostola Zvestovania Panny Márie).

Sochárska výzdoba kostola bola zničená pri požiari v máji 1945, kedy kostol vypálili sovietske vojska. Pochádzala z dielne Matyáša Bernarda Brauna a patrila k jeho významným dielam. Jej kvality dnes dokladajú iba dochované fotografie.

Podobu trojkrídlovej budovy, ktorú má zámok v súčasnosti, vytvorila až významná prestavba v roku 1707 financovaná arcibiskupom Janom Bedřichom z Valdštejna, ktorý z Duchcova vytvoril základ nového Valdštejnského fideikomisu.

Od leta 1714 viedol prestavby František Maxmilián Kaňka. Kaňka upravil taktiež vzhľad hlavnej sály, do ktorej Václav Vavřinec Reiner namaľoval fresku s námetom „Jindřich z Valdštejna privádza Přemyslovi Otakarovi II. v roku 1254 svojich dvadsaťštyri synov".

Nadväzujúci zámocký francúzsky park s bazénmi, vodotryskami, ornamentálne riešenými záhonmi a množstvom mytologických sôch z dielne Matyáša Brauna, navrhol Jan Ferdinand Schor. V priestore parku bol vybudovaný tiež pozoruhodný barokový panský špitál s ústrednou osembokou kaplnkou Nanebovzatia Panny Márie, ktorá bola vyzdobená cennou stropnou maľbou V. V. Reinera. Špitál bol pre značnú schátranosť a pod zámienkou nikdy nerealizovanej ťažby uhlia v roku 1958 demolovaný. Reinerovu maľbu však preniesli do novovybudovaného pavilónu, ktorý projektoval Jan Sokol.

Začiatkom 19. storočia bol zámok klasicisticky upravený. Park zmenili na romantický anglický park. Rodina Valdštejnovcov predala panstvo štátu a opustila zámok v roku 1921. Zámok je v súčasnosti otvorený pre verejnosť.

Zaujímavosti
------------

Medzi rokmi 1785 a 1798 tu ako knihovník pôsobil Giacomo Casanova, ktorý tu i zomrel.

Pri zámku funguje *Galeria Giacomo*. V historickej zbrojnici sú erby rodov, ktoré na zámku žili, od Hrabišicov po Valdštejnovcov.

V prvej polovici septembra 2008 sa tu natáčala scéna z filmu *Henrich IV.*

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Zámok Duchcov**

Externé odkazy
--------------

* Duchcovský zámok na webe NPU Archivované 2007-12-17 na Wayback Machine
* Dobové fotografie, popis a ďalšie dokumentácie demolovaného zámockého špitála
* Oficiálna stránka

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Duchcov (zámek) na českej Wikipédii.*
**Vírusový marketing** alebo menej vhodne **virálny marketing** (z angl. *viral marketing*; nesprávne: **vírový marketing**) je marketingová metóda, ktorá využíva už existujúce sociálne siete na propagáciu výrobku či posilnenie povedomia značky, využívajúc pri tom skutočnosť, že ľudia majú tendenciu informovať svojich známych o výrobkoch, službách či informáciách, ktoré sami považujú za hodné pozornosti. Uplatňuje sa tradičné ústne podanie od človeka k človeku (v duchu hesla „dobré sa chváli samo"), ktoré je však posilnené a umocnené vďaka moderným komunikačným nástrojom ako napríklad internet. Prídavné meno „vírusový" vychádza z toho, že tento spôsob propagácie sa správa podobne ako biologický či počítačový vírus, teda sa šíri samočinnou reprodukciou.

Pojem „vírusová reklama" poukazuje na skutočnosť, že ľudia sa sami podieľajú na šírení obsahu a zdieľajú zaujímavý alebo zábavný obsah sponzorovaný značkou, čo umožňuje budovať povedomie o výrobku alebo službe. Takéto vírusové reklamy sú často vo forme zábavných videoklipov, hier vo formáte Flash, obrázkov či textov.

Vírusový marketing je obľúbený vďaka možnosti spustiť marketingovú kampaň jednoducho a s pomerne nízkymi nákladmi. Vírusové marketingové kampane sú obvykle dobre cielené a s veľmi dobrou odozvou, keďže oslovujú práve tých ľudí, ktorých majú osloviť. Hlavnou výhodou je teda oslovenie veľkého počtu ľudí pri nízkych nákladoch.

Poznámky
--------

1. ↑  Adjektívum „virálny" (najčastejšie používané v oblasti marketingu a marketingovej komunikácie) je adaptovanou podobou anglického adjektíva *viral* s významom „vírusový", ktoré má latinské korene (lat. *viralis* od substantíva *vīrus* – šťava, sliz; jed), ktorá vychádza z grafickej podoby anglického slova, nie z výslovnosti, čo je zriedkavejší postup.
Adjektívum virálny doposiaľ nebolo spracované v žiadnej lexikografickej príručke, ale radí sa k dávnejšie adaptovaným slovám s latinským základom. Dostalo sa aj do vysokoškolských učebníc a v tomto kontexte sa používa častejšie než ekvivalent vírusový, zrejme kvôli silnému vplyvu anglofónneho prostredia. Naproti tomu výraz „vírový" je v súvislosti s vírusom nesprávny (vírový je adjektívum súvisiace s vzdušným či vodným vírom).

Referencie
----------

1. ↑  Jurášková, Olga; Horňák, Pavel, edi. (2012), „viral marketing", *Velký slovník marketingových komunikací*, Praha: Grada Publishing, str. 233, ISBN  802474354X
2. ↑  Pražák, Josef M.; Novotný, František; Sedláček, Josef (1980), „vīrus", *Latinsko-český slovník*, II. (L – Z), Praha: Státní pedagogické nakladatelství, str. 666, OCLC 42172530
3. ↑  Guričanová, Dana (2015), „Vírusový, vírový, virálny", *Kultúra slova* 49 (1): 23-26, ISSN 0023-5202,
4. ↑  Guričanová, Dana (2015), „Vírusový, vírový, virálny", *Kultúra slova* 49 (1): 21-23, 26, ISSN 0023-5202,

Externé odkazy
--------------

* Virální marketing (archivované prostredníctvom Internet Archive WayBack Machine) (po česky)
Štáty Východného partnerstva
**Východné partnerstvo** je projekt Európskej únie v rámci Európskej susedskej politiky, zameraný na zintenzívnenie vzťahov so šiestimi krajinami ležiacimi východne od Európskej únie. Tento projekt bol iniciovaný Poľskom a následný návrh bol vypracovaný v spolupráci so Švédskom. Prezentovaný bol ministrami zahraničných vecí Poľska a Švédska na Rade pre zahraničné veci (*Foreign Affairs Council - FAC*) v Bruseli 26. mája 2008. Oficiálne založené bolo na summite v Prahe 7. mája 2009 počas českého predsedníctva.

Prvé stretnutie ministrov zahraničia zúčastnených krajín sa odohralo 8. decembra 2009 v Bruseli.

História
--------

Východné partnerstvo má doplniť Severnú dimenziu a Úniu pre Stredomorie vytvorením fóra pre diskusie o vízových záležitostiach, voľnom obchode a dohodami o strategickom partnerstve s východnými susedmi EÚ, pričom sa vyhne kontroverznej téme prístupu do EÚ. 

Bolo prediskutované na Európskej rade 19. a 20. júna 2008 spoločne s Úniou pre Stredomorie.

Členské štáty
-------------

Východné partnerstvo pozostáva zo šiestich postsovietskych štátov: Arménska, Azerbajdžanu, Bieloruska, Gruzínska, Moldavska, Ukrajiny a Európskej únie. Viedla sa polemika či prizvať do združenia Bielorusko, napokon dostalo pozvánku z obáv pred silnejúcim ruským vplyvom v krajine. 

* Arménsko Arménsko
* Azerbajdžan Azerbajdžan
* Bielorusko Bielorusko
* Európska únia Európska únia
* Gruzínsko Gruzínsko
* Moldavsko Moldavsko
* Ukrajina Ukrajina

Referencie
----------

1. ↑  DAG, Sourander. *EURÓPSKA SUSEDSKÁ POLITIKA (ESP) A VÝCHODNÉ PARTNERSTVO (VP)* [online]. Informačné listy o Európskej únii, [cit. 2013-04-17]. Dostupné online.
2. ↑   *Poland takes on Russia with 'Eastern Partnership' proposal* [online]. Daily Telegraph, [cit. 2013-04-17]. Dostupné online. (angličtina)
3. ↑   *EU pact challenges Russian influence in the east* [online]. Guardian, [cit. 2013-04-17]. Dostupné online. (angličtina)
4. ↑   *Eastern Partnership implementation well on track - 1st Eastern Partnership Foreign Ministers meeting* [online]. europa.eu, [cit. 2013-04-17]. Dostupné online. (angličtina)

Externé odkazy
--------------

* Informácie na stránke Zastúpenia EK na Slovensku
* Stránka MZV SR
* História a ciele
* Informatívna správa
* Stav a perspektívy Východného partnerstva: Príležitosti pre zahraničnú politiku Slovenskej republiky

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Eastern Partnership na anglickej Wikipédii.*


|  |  |
| --- | --- |
| Portal | Politický portál |
Zámok Tupadly
**Zámok Tupadly** leží uprostred obce Tupadly, približne 5 km južne od Čáslavi v Stredočeskom kraji.

Dejiny
------

Zámok vznikal postupným rozširovaním od prvej stavby ranorenesančnej stavby až po dostavbu vrcholného baroka.

V prvej polovici 14. storočia sa v Tupadloch pripomína tvrdza, ktorú vlastnili vladykovia z Tupadel. Na jej mieste začal v roku 1530 Bernard Žehušický z Nestajova budovať ranorenesančný zámok. Zámok bol pôvodne jednokrídlová budova s hranolovitou obytnou vežou. Táto stavba tvorí východné krídlo dnešného zámku..

Po konfiškáciach meštianskeho aj panského majetku nasledujúcich po bitke na Bielej hore sa Tupadly dostali do rúk Arnošta de Suy, cisárskeho generála. Ten v roku 1633 dal rozšíriť zámok o južné priečelné krídlo so strednou vežou a počas štyroch rokov ho prestaval v neskororenesančných tvaroch s použitím sgrafitovou rustikou na priečelí dvojtraktu.

Po požiari v roku 1676 predal Arnoštov syn Ferdinand panstvo Marii Barbore z Pöttingu (tiež uvádzaná z Petynku). Tá pristavala západné krídlo a vytvorila tak zámocký komplex o troch krídlach, od záhrady oddelený múrom so slepou arkádou. Priečelie nového traktu získalo ranobarokové červenobiele členenie, zatiaľ čo ostatné fasády boli aj naďalej pokryté sgrafitami. Marie Barbora z Pöttingu prenechala tupadelské panstvo svojmu synovi Františkovi Karolovi, ten ho však v roku 1739 kvôli dlhom predal v dražbe.

Ďalšia majiteľka, grófka Kateřina Auerspergová zo Schönfeldu, spojila Tupadly so žlebským panstvom, napriek tomu na zámku pokračovali stavebné úpravy. Kateřina Auerspergová dala okolo roku 1739 zjednotiť zámok barokovými priečeliami. Novobarokové korektúry, nasledujúce po požiari v roku 1865, sa pridŕžali starších barokových foriem. Vtedy bola pri zámku zriadená dnes už neexistujúce zámocká kaplnka a záhrada s balkónom. Auerspergovci vlastnili zámok až do roku 1924, od druhej polovice 18. storočia stratil však svoj význam a bola v ňom len hospodárska správa.

Po roku 1924 vlastnil zámok cukrovar v Hostačove (zámok bol adaptovaný na bytové účely) a následne ho získal do vlastníctva poslanec za agrárnu stranu Jaroslav Hálek. Po roku 1948 bol zámok zoštátnený.

Súčasnosť
---------

Zámok patrí od roku 1958 k chráneným kultúrnym pamiatkam. V súčasnej dobe je v súkromnom vlastníctve a verejnosti nie je prístupný.

Referencie
----------

1. 1 2 3 4  EINHORN, Erich; WAGNER, Jaroslav. *Hrady, zámky a tvrze středních Čech.*. Praha : [s.n.], 1974. Kapitola Zámek Tupadly, s. 264.
2. 1 2 3 4  Pavel Vítek, 2006, na www.hrady.cz
3. ↑  MonumNet

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Tupadly (zámek) na českej Wikipédii.*
**Zámok Vincennes** sa nachádza v meste Vincennes na juhovýchodnom okraji Paríža.

Spolu so zámkom Louvre je jedným z najdôležitejších zámkov v dejinách Francúzska. Jeho donjon s výškou 52 metrov je najvyššia opevnená stredoveká budova v Európe.

Poloha
------

Stavba sa nachádza v blízkosti hlavného mesta, asi 8 km od Île de la Cité. Na rozdiel od väčšiny hradov sa nenachádza na kopci, ale na rovine. Nie je v blízkosti rieky, len pri malom potoku.

V stredoveku, v čase výstavby, bolo miesto pokryté lesom. Od devätnásteho storočia je oblasť okolo hradu zastavaná. Z pôvodného lesa ostal len lesopark Bois de Vincennes.

Architektúra
------------

Pôdorys zámku
Táto pevnosť bola koncipovaná skôr ako sebestačné opevnené sídlo pre panovníka a sprievod, než ako štandardný hrad. Obdĺžnikový priestor o rozmeroch 330 x 175 metrov bol obohnaný múrom. V hradbách boli tri brány a šesť veží. Donjon pretína jednu stranu hradieb, vnútri opevnenia boli obytné, hospodárske a vojenské budovy a tiež kaplnka. Široká priekopa, opevnená brána a dva padacie mosty zaisťovali bezpečnosť samotného donjonu. Spodná časť slúžila ako sklad. Prvé a druhé poschodie boli vyhradené kráľovským apartmánom. Tri horné poschodia slúžili posádke a služobníctvu.

Názvy veží a brán:

* Tour du Village
* Tour de Paris
* Tour du Réservoir
* Tour du Diable
* Tour des Salves
* Tour de la Surintendance
* Tour de la Reine
* Tour du Bois
* Tour du Roi

* Tour du VillageTour du Village
* Tour de ParisTour de Paris
* Tour du RéservoirTour du Réservoir
* Pôvodná podoba stavbyPôvodná podoba stavby
* Pôdorys z roku 1668Pôdorys z roku 1668

Súčasnosť
---------

Zámok je od roku 1993 zaradený medzi historické pamiatky. Je pod správou Ministerstva kultúry a Ministerstva obrany. Od roku 1988 prebiehala postupná rozsiahla rekonštrukcia celého komplexu. V prípade veľkej povodne v Paríži je zámok alternatívnym sídlom francúzskeho prezidenta.

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Zámok Vincennes**

Referencie
----------

1. ↑  Quand l'Élysée prépare son déménagement au château de Vincennes, lepoint.fr

Externé odkazy
--------------

* Oficiálna stránka zámku
* Oficiálna stránka mesta Vincennes

Zdroj
-----

* *Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Château de Vincennes na francúzskej Wikipédii.*


|  |  |
| --- | --- |
| Portal | Francúzsky portálArchitektonický portál |
Súradnice: 49°13′33″S 17°39′47″V﻿ / ﻿49,22583°S 17,66306°V﻿ / 49.22583; 17.66306

**Zámok Zlín** je štvorkrídlový zámok s vnútorným nádvorím uprostred sadu Svobody v centre Zlína. Zámok bol pôvodne gotický hrádok prestavaný v druhej polovici 16. storočia do renesančnej podoby. V 2. polovici 18. storočia prebehla prestavba do barokovej podoby. Naposledy bol necitlivo zmenený vzhľad začiatkom 20. storočia. 25. júna 1929 kúpilo zámok mesto Zlín. Na konci 50. rokov 20. storočia do neho bolo umiestnené múzeum a výstavné priestory.

V zámku sídli Múzeum juhovýchodnej Moravy a Krajská galéria výtvarného umenia. Medzi stále výstavy patrí expozícia
*S inženýry Hanzelkou a Zikmundem pěti světadíly*, *Pamětní síň Františka Bartoše* a *Zlínské filmové studio od reklamy k tvorbě pro děti*. V prízemí západného krídla je Zámocká reštaurácia a vináreň.

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Zámok Zlín**

Externé odkazy
--------------

* Článok o zámku na www.muzeum.zlin.cz Archivované 2007-06-22 na Wayback Machine

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Zámek Zlín na českej Wikipédii.*
Súradnice: 42°08′56″S 24°45′21″V﻿ / ﻿42,148811°S 24,755862°V﻿ / 42.148811; 24.755862

**Východná brána antického mesta Filipopol** (bulh. Източна порта на Филипопол – *Iztočna porta na Filipopol*) sú ruiny východnej brány antického mesta Filipopol a priľahlých stavieb nachádzajúce sa na hranici severovýchodnej časti architektonickej rezervácie Starý Plovdiv na úpätí pahorku Nebet tepe v meste Plovdiv v Plovdivskej oblasti v južnom Bulharsku.

História a charakteristika
--------------------------

Východná brána je jedna z troch známych brán antického mesta Filipopol (dochovali sa ešte zvyšky južnej a severnej brány) a je zo všetkých najviac preskúmaná. Brána samotná, k nej vedúca ulica, okolité budovy a hradby boli postavené v druhej polovici 2. storočia na príkaz rímskeho cisára Marka Aurélia, keďže v tom čase hrozili Plovdivu nájazdy Markomanov, ktorí sa ale nakoniec k mestu nedostali. Komplex bol neskôr rekonštruovaný počas 4. a čiastočne aj 5. storočia, kedy boli zbúrané časti hradieb. Cez bránu viedla jedna z hlavných rímskych ciest na území Trákie, ktorá spájala Filipopol s Byzantionom. Odkrytá je ulica vedúca k bráne, široká 13,20 metra, postavená z veľkých kamenných blokov, ktorá bola lemovaná z obidvoch strán kolonádou stĺpov, bohato zdobených v korintskom štýle. Dochovali sa aj zvyšky niektorých okolitých budov a brány samotnej. Nie je úplne jasné, aký účel mali v minulosti okolité budovy, predpokladá sa však, že mohli slúžiť ako kasárne, alebo vojenská nemocnica. Komplex okolo brány bol odkrytý v 70. rokoch 20. storočia.

Galéria
-------

* Plán komplexu okolo východnej brányPlán komplexu okolo východnej brány
* Pohľad na komplex zo severovýchoduPohľad na komplex zo severovýchodu
* Zvyšky stĺpovZvyšky stĺpov
* Pohľad na komplex zo severuPohľad na komplex zo severu
* Zvyšky stĺpov - detailZvyšky stĺpov - detail
* Celkový pohľad na ulicu vedúcu k bráneCelkový pohľad na ulicu vedúcu k bráne
* Zvyšky stĺpovZvyšky stĺpov
* Zvyšky stĺpovZvyšky stĺpov

Referencie
----------

1. 1 2 3  antichen-stadion-plovdiv.bg
2. ↑
3. ↑
4. ↑

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Východná brána antického mesta Filipopol**