|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| **Sámánovci*سامانیان***

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| ↓ | **819 – 999/1005** | ↓ |

 |
| **Geografia**

|  |
| --- |
| Mapa štátu Sámánovský štát v období najväčšieho rozmachu. |

 |
| Hlavné mesto | Samarkand (819 – 892)
Buchara (892 – 999) |
| Rozloha | 2 850 000 km2 km² (okolo roku 928) |
| Najvyšší bod | Kúh-e Damávand (5 610 m.n.m.) |
| **Obyvateľstvo** |
| Národnostné zloženie | Peržania, turkické národy |
| Jazyky | perzština (lingua franca)arabčina (teológia)turkické jazyky |
| Náboženstvo | sunnitský islam menšiny: šiitizmus, kresťanstvo (najmä nestoriánstvo), zoroastrizmus, manicheizmus |
| **Štátny útvar** |
| Štátne zriadenie | monarchia |
| 

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| **Predchádzajúce štáty:**

|  |  |
| --- | --- |
| Saffárovci | Saffárovci |
| Abbásovci | Abbásovci |
| Alíovci | Alíovci |
| Zijárovci | Zijárovci |

 | **Nástupnícke štáty:**

|  |  |
| --- | --- |
| Ghaznovci | Ghaznovci |
| Bújovci | Bújovci |
| Karachánovský štát | Karachánovský štát |

 |

 |

**Sámánovci** bola iránska dynastia vládnuca v rokoch 819/874 – 999/1005 v Transoxanii, Iráne a Afganistane. 

Svoj pôvod odvodzovali od antickej dynastie Sásánovcov, ich skutočný pôvod zostáva predmetom dohadov, zrejme však vlastnili pozemky niekde v Sogdiane alebo Tocharistane (územie dnešného Tadžikistanu). Niekedy v 8. storočí pod vplyvom Umajjovcov prijali islam. K moci sa dostali za vlády Al-Ma’múna vďaka podpore Abbásovcov pri potlačovaní rebélie v Transoxianii. Naďalej sa rozvlíjali pod patronátom abbásovských vazalov Táhirovcov, pre ktorých od roku 819 spravovali územia za riekou Amudarja, Samarkand a kraj Fergána. V roku 875 bol Sámánovec Ahmad ustanovený kalifom Al-Mu'támom ustanovený za správcu Transoxianie. 

Zakladateľom samostatného panstva bol Ahmadov syn Ismá‘íl ibn Ahmad, ktorý sa usadil v Buchare a zmocnil sa bývalých území Táhirovcov. Bojovať musel aj na severe, kde hrozili neústále útoky nomádskych kmeňov, obzvlášť karluckých Turkov a obsadil aj drobné panstvá Ušrusane a v okolí Syrdarji. V roku 900 získal Tabaristan, Rajj a Kazvín, ktoré dovtedy patrili Alíovcom a Zijárovcom. Tieto územia v dobytej strednej Perzii si Sámanovci udržali do vlády Abú-l-Hasan Nasra, keď územia znovu získal rod Alíovcov (al-Hasan ibn Alí al-Utruš získal Tabaristan a jeho nástupca al-Kásim získal od Sámánovcov Rajj, Džurdžán a Churásán. Moc na svojom pôvodnom území si dynastia udržala v priebehu celého 10. storočia. Oficiálne Sámánovci uznávali nadvládu kalifa a vládli ako jeho miestodržitelia, jeho meno bolo spomínané v piatkovej modlitbe chutbe a na miestnych minciach, inak však vládli pomerne samostatne. 

V nasledujúcom období sa Sámánovci krajinu príliš teritoriálne nerozvíjali, naopak potrebné bolo riešiť vnútorné spory a snahy okrajových častí o samostatnosť. Protivníkom sunnitskej dynastie na západe sa stali šiitsky Bújovci. Dynastia významne podporovala umenie a literatúru. Sámánovská vláda bola významná z hľadiska oživenia peržštiny ako umeleckého jazyka, literáti sa však nevrátili k starej umeleckej perzštine, ale povzniesli ľudový novoperzský jazyk. Krajina prekvitala vďaka obchodu s Čínou, ktorému napomáhala Hodvábna cesta, významná bola ale aj domáca poľnohospodárska a remeselnícka výroba. V Samarkande sídlili známe dielne na výrobu zbraní, tkaných látok a papiera, ktorý vytvárali zajatí čínski umelci. Významný bol aj obchod so sibírskymi národmi a prekvital aj obchod s otrokmi. Obchod a prosperita napomáhala razeniu sámánovských mincí, ktoré sa našli aj vo vzdialených škandinávskych krajinách, v Británii, či na Islande. 

Koncom 10. storočia sa v krajine prejavili vnútorné problémy. Prílišná benevolencia sámánovských panovníkov dovolila ich vazalom v odľahlejších častiach ríše príliš zosilnieť a stále väčšou hrozbou sa stávali aj turkické kočovné kmene za riekou Syrdarja. V roku 993 prekročil turkický Karachánovec Bugra Chán Hárún vládnuci v Ťanšane rieku Syrdarja, a v boji porazil Sámánovca Núha II. Nečakaná smrť Bugru Chána však Sámanovcov na čas zachránila. Problémom však naďalej bola odbojnosť vzbúrených miestodržiteľov. Núh preto požiadal o pomoc jedného z nich - svojho bývalého generála, Turka Sebüktegina, ktorý sa na úkor svojho pána ujal moci v Ghazne a neskôr dobyl aj Sistan. Sebüktegin sa stal akýmsi správcom (majordómom) sámánovskeho panstva. Nový nepriateľ krajine však vyvstal v ambicióznom nástupcovi karachánovského Bugra Chána - Nasr ibn Alímu (Ílak Chánovi), ktorý v roku 999 dobyl Bucharu a zosadil Abdulmalika II. Sámánovský štát sa následne v priebehu krátkeho času rozpadol. Posledný Sámánovský panovník Ismá‘íl al-Muntasir bol Karachánovcami v roku 1005 zavraždený pri pokuse o útek, a krajina sa rozdelila medzi Sebükteginových Ghaznovcov a Karachánovcov. Na západe zase oživla dynastia Bújovcov. Zánik Sámánovskej ríše znamenal začiatok vzostupu turkického prvku v dovtedy perzsko-arabskom moslimskom svete, ktorý vyvrcholil vytvorením Seldžuckej ríše o niekoľko desiatok rokov neskôr.

**Zoznam panovníkov**

* počiatok vlády od 819
* Ahmad
* Ismá‘íl ibn Ahmad (892 – 907)
* Abú Nasr Ahmad (aj Nasr I.) (907 – 914)
* Abú-l-Hasan Nasr (aj Nasr II.) (914 – 943)
* Núh I. (943 – 954)
* Abdulmalik I. (954 – 961)
* al-Mansúr I. (961 – 976)
* Núh II. (976 – 997)
* al-Mansúr II. (997 – 999)
* Abdulmalik II. (999 – 1000)
* Ismá‘íl al-Muntasir (1000 – 1005)

Referencie
----------

1. ↑   *Historica. Jedinečný atlas svetových dejín s viac ako 1200 mapami*. Bratislava : Slovart, 2011. 512 s. ISBN 978-80-556-0487-9. S. 335.
2. ↑   *Vojenská osveta 2/2007*. Ed. Ján Lichner, Pavol Švantner. Trenčín : Kultúrne a metodické centrum OS SR Trenčín, 2007. ISBN 978-80-969458-3-2. S. 26.
3. ↑  PAULINY, Ján. *Arabi, vládcovia Stredomoria*. Bratislava : Slovenské pedagogické nakladateľstvo, 1976.
4. 1 2 3  TAUER, Felix. *Svět islámu. Dějiny a kultura*. 2. vyd. Praha : Vyšehrad, 2006. ISBN 80-7021-828-2. S. 385.
5. ↑  Tauer, str. 139 – 142
6. 1 2 3 4   *Obrazové dejiny sveta*. Bratislava : Slovart, 2006. 656 s. ISBN 80-8085-101-8. S. 234.
7. ↑  SAMANIDS In:  *The Encyclopaedia of Islam*. Ed. C.E. Bosworth, E. Van Donzel, W. P. Heinrichs, G. Lecomte. 2nd Ed. Vol. VIII. Ned – Sam. Leiden : BRILL, 1995. ISBN 90-04-09834-8. S. 1025 – 1031. (po anglicky)