recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Kalpana Chawlová** (angl. Kalpana Chawla; hind. कल्‍पना चावला; \* 17. marec 1962, Karnal, India – † 1. február 2003, nad Texasom) bola indicko-americká astronautka a prvá indická žena vo vesmíre. Bola druhým letovým špecialistom na palube raketoplánu Columbia STS-107 a zahynula pri deštrukcii raketoplánu počas pristávania.

Životopis
---------

Narodila sa 1. júla 1961 v meste Karnal v Indii. V Indii tiež vyštudovala Punjab Engineering College, ďalšie dve školy potom absolvovala v Spojených štátoch – University of Texas a University of Colorado. V roku 1988 po ukončení štúdia na University of Colorado začala pracovať v Amesovom kozmickom stredisku NASA (štát Kalifornia), kde sa venovala výskumu aerodynamiky. V rokoch 1993 – 1994 pôsobila v Overset Methods, Inc. so sídlom v Los Altos v Kalifornii a v roku 1994 ju NASA vybrala do oddielu astronautov. Po dokončení základného kurzu sa venovala problematike výstupu do otvoreného priestoru. 

Bola vydatá za Jean-Pierrea Harrisona a bezdetná.

Absolvovala celkove 2 kozmické lety. Jej prvý let bol Columbia STS-87, ktorý štartoval 19. novembra 1997 a mala v ňom funkciu letového špecialistu. Cieľom letu bolo mimo iného vypustenie a znovuzachytenie družice Spartan-201. Chawlaová obsluhovala manipulátor RMS, ktorým mala satelit Spartan zachytiť. Urobila však chybu a zle ho zachytila, následkom čoho sa satelit rozkýval a raketoplán sa musel vzdialiť, aby nedošlo k stretu dvoch telies. Z tohto dôvodu bolo nutné zmeniť letový plán a zachytiť družicu neskôr, čo sa úspešne podarilo. Po vyšetrovaní NASA Chawlaovú zbavila všetkých obvinení z jej účasti na tomto incidente, napriek tomu však bol Chawlaovej tento omyl často vyčítaný. O to viac sa túžila vrátiť do vesmíru a svoju chybu odčiniť. V roku 2000 bola nominovaná do posádky letu STS-107 ako druhý (podľa iných zdrojov tretí) letový špecialista. Zároveň mala funkciu palubného inžiniera. 

Zahynula spolu s ostatnými členmi posádky pri havárii Columbie počas pristávania. Príčinou havárie bolo poškodenie tepelnej ochrany krídla raketoplánu, do ktorého sa tak dostala plazma a spôsobila jeho deštrukciu. Telesné pozostatky Kalpany Chawlaovej boli prevezené do jej rodnej Indie, kde bola pochovaná.

Na jej počesť bol pomenovaný asteroid 51826 Kalpanachawla. Jej meno nesie tiež ulica v predmestí New Yorku, v ktorej je veľa indických obchodov a tiež prvá indická meteorologická družica Kalpana-1.

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Kalpana Chawlová**

Zdroje
------

Kalpana Chawlaová v encyklopédii Space-40

Autoritné údaje: * GND: 1173791388
* ISNI: 0000 0000 4383 0734
* LCCN: no2003063790
* VIAF: 43988257
* WorldCat: lccn-no2003063790
Stielky machorastov z oddelenia pečeňovky
Stielka zelenej riasy
**Stielka** (iné názvy: **talus**, **thallus**; lat. *thallus*) je také rastlinné telo, ktoré nie je diferencované na koreň a výhonok. Vyskytuje sa u rastlín nazývaných stielkaté rastliny (lat. *Thallobionta*), ktorých presná definícia je sporná, ale často sa do nich zaraďujú sinice (staršie aj baktérie a vírusy), riasy, huby (aj slizovky), lišajníky a niekedy aj machorasty. Pri hubách sa pod pojmom stielka rozumie podhubie aj plodnica.

Stielky majú rôznu veľkosť a usporiadanie od jednobunkového bezjadrého tela cyanobaktérií až po niekoľko desiatok metrov dlhé telá niektorých rias, ktorých stavba tvarom pripomína telá vyšších rastlín. Napríklad druh *Macrocystis pyrifera* vytvára stielky dlhé až do 60 metrov s hmotnosťou do 300 kg. V stielke machorastov sa už objavujú náznaky vodivých pletív. Stielky niektorých skupín rastlín, napríklad machov, sú diferencované na orgány s funkciou koreňov - pakorienky (rizoidy), orgány s funkciou stonky - pabyľky (kauloidy) a orgány s funkciou listov - palístky (fyloidy). Kauloid môže byť aj rozkonárený. Rizoidy prenikajú do substrátu a čerpajú z neho živiny, fyloidy plnia vyživovaciu (asimilačnú) funkciu. Napriek tomu ich nemožno tieto časti označiť za koreň, stonku a listy, ani za ich vývojových predchodcov. Bunky zelenej stielky machorastov obsahujú totiž len polovičnú (haploidnú) sadu chromozómov, zatiaľčo koreň, stonka a listy vyšších rastlín majú väčšinou úplnú (diploidnú) chromozómovú sadu. 

Jednobunkové stielky rias sa nazývajú monádoidné, kapsálne, améboidné alebo kokálne. Pokiaľ sú bunky pospájané do vlákien, ide o vláknitú (trichálnu) stielku. Ďalšie typy stielok u rias sú heterotrichálne, rizopódiové, sifonálne, sifokládiové a pletivové. Niektoré jednobunkové stielky môžu byť pohyblivé a môžu mať bičík. Stielky machorastov sú buď ružicovité alebo lupeňovité, najvyspelejší typ je foliózny, ktorý je už rozlíšený na pakorienky, pabyľku a palístky.

Za stielky sa považujú aj telá húb, pretože tie nikdy nie sú rozlíšené na korene, stonky a listy. Hubové vlákna v substráte, ktoré vzdialene pripomínajú korene, sú hýfy. Niektoré druhy bazídiových húb vytvárajú nad povrchom substrátu plodnice, ktoré môžu byť rozlíšené na hlúbik a klobúk.

Referencie
----------

1. 1 2  talus. In: Slovník cudzích slov (akademický)
2. ↑  DERMEK, Aurel; LIZOŇ, Pavel. *Malý atlas húb*. [s.l.] : Slovenské pedagogické nakl. 1980. 546 s.
**Sthennis** (starogr. *Σθέννις*) bol grécky sochár z prelomu 4. a 3. storočia pred Kr.

Sthennis, syn Hérodóra z Olynthu, bol grécky sochár činný na prelome 4. a 3. storočia pred Kr. Tvoril hlavne sochy z bronzu. Keď macedónsky kráľ Filip II. v roku 348 pred Kr. jeho rodný Olynthos zničil, odsťahoval sa do Atén, kde prijal aténske občianstvo. O sochárskej tvorbe Sthennida nám podávajú svedectvá písomné správy antických autorov, ako i niekoľko objavených jeho menom signovaných podstavcov jeho nezachovalých diel.

Rímsky spisovateľ Plínius, ktorý ho zaradil do plejády najvýznamnejších ľudí čias 113. olympiády (v rokoch 328 až 324 pred Kr.), z množstva jeho diel vyzdvihuje sochy božstiev Jupitera, Ceres a Minervy (totožných s gréckymi božstvami Dia, Demetry a Atény) umiestnených v chráme Concordia (západne od Rímskeho fóra) v Ríme. Staroveký cestovateľ Pausanias zaznamenal, že bol autorom sôch boxerov Pyttala a Choirila z Élidy, olympijských víťazov z rokov 320 a 316 pred Kr. ktoré videl na posvätnej pôde Olympie. Medzi jeho diela patrila aj socha Autolyka, legendárneho zakladateľa gréckeho mesta Sinópé, ktorá zaujala gréckeho geografa Strabóna v Kárii.

Nápis na podstavci z bieleho mramoru objavený v archeologickej lokalite starovekej boiótskej veštiarne Amfiareion, datovaný do rokov 287 až 281 pred Kr. uvádza, že Aténčan Sthennis zhotovil sochu tráckeho kráľa Lysimacha. Táto socha stála pravdepodobne v chráme zasvätenom Amfiaraovi, jedného z vodcov vojny *siedmich proti Tébam*. Z ďalšieho nápisu z podstavca objaveného v Ríme je znateľné, že zhotovil sochu *Dióna*, dnes už neznámeho filozofa z Efezu.

Referencie a bibliografia
-------------------------

1. ↑  Pausanias. *Pausaniás, cesta po Řecku II.*. Praha : nakladatelství Svoboda, 1974. 25-027-74. S. 375.
2. 1 2  Treccani, *Sthennis*
3. ↑  Lesley Adkins & Roy A. Adkins. *Starověké Řecko*. Praha : Slovart, 2011. ISBN 978-80-7391-580-3. S. 12.
4. 1 2 3  Inscriptiones Graecae, *Epigr. tou Oropou 383*
5. ↑  Inscriptiones Graecae,  *IG II² 3829*
6. ↑  Inscriptiones Graecae, *IG II² 4902*
7. 1 2  Inscriptiones Graecae, *IGUR IV 1491*
8. ↑  Plínius, *Naturalis Historia*, 34,19,51.
9. ↑  Plínius, *Naturalis Historia*, 34,19,90.
10. ↑  Pausanias. *Pausaniás, cesta po Řecku I.*. Praha : nakladatelství Svoboda, 1973. 25-039-73. S. 466.
11. ↑  Strabón, *Geographica* 12,546.
12. ↑  Plutarchos, *Bioi paralléloi, Leukios Loukoulos*, 23,4.
**Sthenelos** (starogr. *Σθένελος* – *Sthenelos*) je v gréckej mytológii syn egyptského kráľa Aigypta a jeho manželky Tyrie.

Sthenelos bol jedným z päťdesiatich synov egyptského kráľa Aigypta. Jeho otec sa rozhodol, že svojich synov ožení s päťdesiatimi dcérami svojho brata Danaa, ktorý bol kráľ susednej Líbye. Keďže Danaos s tým nesúhlasil, vypovedal mu Aigyptos vojnu a porazil ho. Danaos nato ušiel s dcérami do Argu na Poloponéze, ale Aigyptos sa so svojimi synmi za ním vypravil a k svadbe ho prinútil.

Sthenelovi potom za manželku vybrali Sthenelu, dcéru Danaa a jeho manželky Memfidy, na základe podobnosti ich mien a konala sa hromadná svadba. Nezmieriteľný Danaos však následne svojim dcéram prikázal, aby svojich manželov počas svadobnej noci zavraždili. Okrem najmladšej Hyperméstry, príkaz splnili všetky a za tento hrozný skutok si po smrti vyslúžili od bohov večný trest nosiť v podsvetí do deravého suda vodu.

Referencie a bibliografia
-------------------------

1. 1 2 3 4  Apollodoros, *Bibliotheca*, 2,1,5.
2. 1 2  Vojtech Zamarovský. *Bohovia a hrdinovia antických bájí*. Bratislava : Mladé letá, 1980. 66-048-80. S. 32.
3. ↑  Lesley Adkins & Roy A. Adkins. *Starověké Řecko*. Praha : Slovart, 2011. ISBN 978-80-7391-580-3. S. 314.
**Steyr Mannlicher Model 1901** je poloautomatická pištoľ rakúskej výroby. Konštruktérom tejto pištole bol Ferdinand Mannlicher.

Opis
----

Model 1901 bol prvým z rady typu pištolí Mannlicher, ktoré v rokoch 1901-1905 vyrábala rakúska továreň Steyr. Vôbec prvú Mannlicherovu pištoľ však vyrobila už v roku 1900 nemecká firma Dreyse. Pištole Mannlicher boli vždy kvalitnými zbraňami, na civilnom aj vojenskom trhu avšak dosiahli skôr len skromných úspechov. Model 1901 sa vyznačoval dynamickým záverom s oneskoreným otváraním, u ktorého bol zaklzavajúci záver brzdený mechanizmom s pružinou a vačkou. Pištoľ mala v svojej rukoväti pevnú nábojovú schránku. Schránka sa nabíjala tak že sa do nej pri otvorenom závere vtlačili náboje z nábojového pásku. Veľký počet zbraní Mannlicher zakúpila argentínska armáda, v Južnej Amerike sa tiež dlhé roky vyrábali náboje kalibru 7,63 mm, ktoré pôvodne táto pištoľ používala.

Zdroj
-----

* Chris McNab - *Ruční palné zbraně 20. století* ISBN 978-80-7237-498-4

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Steyr Mannlicher Model 1901**

Externé odkazy
--------------

Steyr Mannlicher Model 1901 na nazarian.no
**Lütfi Paša** (osm. tur. لطفى پاشا, *Luṭfī Paşa*, mod. tur. *Lütfi Paşa,* úplnejšie *Damat Çelebi Lütfi Paşa*; cca. 1488 – † 27. marec 1564, Didymoteicho, Osmanská ríša) bol osmanský štátnik, generál, a veľkovezír Osmanskej ríše pod vládou Süleymana I. v rokoch 1539 až 1541.

Život
-----

Lütfi bol Albánec z Vlory. V útlom veku sa dostal do paláca sultána Bayezida, kde dostal dôkladnú výchovu o islamských vedách.

Jeho prvé vymenovanie do služby mimo paláca bolo guvernér Kastamonu a následne sa stal guvernérom Karamanu. Lütfi Paša zanechal veľa informácii o svojom živote vo svojej knihe *Asafname*. Avšak nezapísal žiadne detaily a dáta o etape života, kedy ešte neslúžil v paláci. Zúčastnil sa obliehania Viedne (1529). Vo svojich knihách sa zamýšľal na tím, či sultáni, ktorí neboli čistými Arabmi, by mali niesť titul kalifov.

V rokoch 1534 – 1535 sa stal tretím veľkovezírom za vlády Süleymana I. V tejto dobe už o ňom bolo známe, že slúžil vo vojnách Selima I. vo východnej Anatólii proti Safíjovcom a potom proti Mamlukom v Sýrii a Egypte. So Süleymanom bojoval v bitke pri Belehrade v roku 1521 a pri Rodose v roku 1522.

V roku 1539, po smrti Ayas Mehmeda Pašu, sa stal veľkovezírom Osmanskej ríše (po troch rokoch od smrti Ibrahima Pašu). V roku 1541 zmlátil svoju ženu (sultánovu sestru Şah-Huban Sultán) po jej sťažnosti na jeho príliš kruté tresty pre prostitútky. Sultánka sa s ním potom so súhlasom brata rozviedla, sultán ho zosadil z pozície a ako nového veľkovezíra menoval Hadıma Süleymana Pašu.

Diela
-----

Napísal dvadsaťjeden diel hlavne o náboženských témach; 13 z nich napísal arabsky a 8 turecky. Dve z jeho diel, prvý s názvom *Asafname*, boli o rôznych pohľadoch na štátnikov a dielo *Tevâriḫ-i al-i 'Osman* popisovalo osmanskú históriu vrátane jeho vlastných skúseností za vlády sultánov Bayezida II. Selima I. a Süleymana I.

V populárnej kultúre
--------------------

V televíznom seriáli *Sultán* stvárnil Lütfi Pašu turecký herec Mehmet Özgür.

Pozri aj
--------

* Zoznam osmanských veľkovezírov

Autoritné údaje: * BnF: 10830378x
* GND: 102539898
* ISNI: 0000 0001 1798 1034
* LCCN: n84228746
* VIAF: 90077834
* WorldCat: lccn-n84228746
**Vladislav I. Lokietok** (poľ. Władysław I Łokietek) (\* medzi 3. marcom 1260 až 19. januárom 1261 – † 2. marec 1333) bol poľský kráľ z dynastie Piastovcov. Do roku 1300 bol vojvodom, neskôr od roku 1305 princom krakovským a 20. januára 1320 bol korunovaný za kráľa, ktorým zostal až do smrti v roku 1333. Svoje priezvisko získal na základe svojho nízkeho vzrastu a odvodené je od lakťa, vtedajšej dĺžkovej miery.

Životopis
---------

Vladislav Lokietok sa narodil sa do obdobia, kedy bolo poľské kráľovstvo rozdrobené. V priebehu svojej vlády ho dokázal do veľkej miery zjednotiť. Pritom musel o poľský trón bojovať s vonkajšími nepriateľmi. Po jeho smrti vládol jeho syn Kazimír III. (Veľký), ktorému sa podarilo urovnať spory. 

### Vojnové konflikty

Od roku 1289 začal Václav II. rozširovať svoju lénnu zvrchovanosť nad jednotlivými sliezskymi kniežatstvami a v roku 1291 ovládol Krakovsko a nakoniec aj Veľkopoľsko. Okolo roku 1311 zorganizoval župník Albert povstanie proti Vladislavovi Lokietkovi. Lokietok bol nútený utiecť z krajiny do Uhorska. Hľadal ochranu u Omodejovcov a Matúša Čáka Trenčianskeho. Roku 1312 bojovali Omodejovci a Matúš Čák Trenčiansky proti Karolovi Róbertovi z Anjou (Uhorskému kráľovi) a župníkovi Albertovi, pretože boli spojencami Vladislava Lokietka. Najprv bola bitka pri Rozhanovciach (pri Košiciach) a potom proti župníkovi Albertovi, ktorý prehral. Alberta vraj zajali Matúšovi ľudia a vzali na Slovensko. V obci Lančár (na Slovensku) sa našlo telo muža a pečatidlo s nápisom "S ALBERTI ZUPNIC". Predpokladá sa, že to bol Albert, ktorý zorganizoval povstanie proti Vladislavovi Lokietkovi .

Referencie
----------

1. ↑  O. Balzer, *Genealogia Piastów*, Krakov 2005, s. 340. Podobne K. Jasiński, *opus citatum*, s. 117 – 118, aj keď sa prikláňa do datovania narodenia iba na rok 1260, pomínajúc prvých 19 dní januára nasledujúceho roku.

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Vladislav I. (Poľsko, 1320)**

  


|  |
| --- |
| Vladislav I.**Piastovci** |
| Vladárske tituly |
|
| Predchodca**Václav III.** | **kráľ**1320 – 1333 | Nástupca**Kazimír III. Veľký** |

Autoritné údaje: * GND: 119135280
* ISNI: 0000 0003 8335 5482
* LCCN: n81007843
* NK ČR: js2013780649
* VIAF: 268044344
* WorldCat: lccn-n81007843
Zámok Juval
**Zámok Juval** sa nachádza v južnom Tirolsku pri obci Staben. Je situovaný na skalách medzi údoliami Etsch a Schnal, odkiaľ je možné kontrolovať starú obchodnú cestu. Vybudoval ho v 13. storočí Hugo von Montalban. Počas svojej existencie niekoľkokrát zmenil majiteľov.

Súčasnosť
---------

V roku 1983 získal pevnosť Reinhold Messner a začal ju postupne rekonštruovať. V jednej časti hradu vybudoval z pôvodných miestností pracovňu a obytné priestory. Pivnice použil ako skladisko expedičného materiálu a výbavy. Celý hrad poskytuje priestory pre múzeum tibetských artefaktov. Zadná časť hradu s vežou nebola prebudovaná a slúži ako auditórium, kde sa konajú aj malé koncerty. V súčasnosti funguje ako múzeum, vináreň, organická farma a tradičný hostinec.

Rekonštrukcia
-------------

V priebehu celej rekonštrukcie si mal hrad zachovať pôvodný charakter. Z tohto dôvodu nebola obnovená strecha na veži, namiesto nej bol použitý novotvar – ľahká sklená strecha, ktorá udržuje ráz hradnej ruiny a pritom zabraňuje ďalšej erózií a poškodzovaniu múrov.

Konštrukcia sedlovej strechy sa tvarom prispôsobuje pôvodnej strešnej konštrukcii hradu. Na múry z lomového kameňa sa položili nosníky ako pomúrnice, ktoré jadrovými vrtmi a navarenými oceľovými rúrami bodovo zasahujú do múrov. Na týchto pomúrniciach sú ukotvené horné pásnice vzopätých nosníkov, ktoré preklenujú celú miestnosť.

Tabule skla podopreté štyrmi kĺbovými bodovými držiakmi a vyvažovacími nosníkmi sú ešte raz podpäté v smere sklonu strechy. Sklené tabule uložené s prekrytím sa hviezdicovo rozdelili na základe lichobežníkového pôdorysu, takže pre každú tabuľu skla vyšli rozdielne rozmery. Presah strechy je dookola 25 až 40 cm. V smere obrannej veže sa horné pásnice vzopätých nosníkov zapustili do steny, vzdialenosť skla od steny je približne 3 cm.

Zdroje
------

* Eberhard Schunck a kol.: *Atlas striech, šikmé strechy*. Bratislava: Jaga, 2003

Súradnice: 46° 39′ 07.2″ s.š. 10° 58′ 12″ v.d.

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Zámok Juval**
Súradnice: 53°15′S 10°24′V﻿ / ﻿53,250°S 10,400°V﻿ / 53.250; 10.400

**Lüneburg** (polabsky Glein) je nemecké mesto v spolkovej krajine Dolné Sasko asi 50 kilometrov juhovýchodne od mesta Hamburg. Počet obyvateľov mesta predstavuje 72 492 (k 31. 12. 2008). Je správnym centrom okresu Lüneburg. Mestom preteká rieka Ilmenau, ktorá sa vlieva do Labe.

Dejiny
------

Alter Hafen
Najstaršie dôkazy ľudskej prítomnosti v oblasti Lüneburg sú z obdobia neandertálcov. Ide o 56 kamenných nástrojov nájdených na začiatku deväťdesiatych rokov 20. storočia pri výstavbe diaľnice medzi Ochtmissenom a Bardowickom. Ich vek je asi 150 000 rokov.

V meste spáchal samovraždu nacistický vodca Heinrich Himmler po uväznení britskou armádou požitím kyanidovej kapsule ešte pred súdnym procesom.

Nálezisko soli
--------------

V okolí mesta sa nachádzajú náleziska soli, s ktorou sa v stredoveku hojne obchodovalo. Bola vyvážaná do Lübecku a ďalej potom po Baltickom mori.

Nie je známy presný dátum objavenia ložísk soli. Podľa povesti zastrelil raz poľovník bieleho diviaka. Nešlo však o diviaka albína. Jeho srsť nadobudla bielu farbu z neustáleho váľania sa v soli. Kosť tohto soľného diviaka visí na pamiatku na radnici.

Osobnosti mesta
---------------

* Johann Sebastian Bach (\* 1685 – † 1750), nemecký skladateľ barokovej hudby
* Bernhard Riemann (\* 1826 – † 1866), nemecký matematik
* Niklas Luhmann (\* 1927 – † 1998), nemecký sociológ, teoretik vedy a spoločenských systémov

Partnerské mestá
----------------

|  |  |
| --- | --- |
| * Clamart, Francúzsko, 1975
* Ivrea, Taliansko, 1988
* Naruto, Japonsko, 1974
 | * Scunthorpe, Spojené kráľovstvo, 1960
* Tartu, Estónsko, 1993
* Viborg, Dánsko, 1992
 |

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Lüneburg**

Externé odkazy
--------------

Oficiálna stránka

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Lüneburg na českej Wikipédii.*
Veža Katedrály sv. Jakuba v Rige
**Katedrála svätého Jakuba** (nem. Jakobskirche, lot. Svētā Jēkaba katedrāle) v hlavnom meste Lotyšska Riga je hlavným rímskokatolíckym chrámom v tomto meste. Ide o jeden zo štyroch najväčších chrámov v Rige.

História
--------

Lotyšsko sa stalo v stredoveku súčasťou územia Rádu mečových rytierov. Riga sa stala ich dôležitým mestom a preto sa v nej začali budovať katolícke chrámy. Katedrála svätého Jakuba sa prvýkrát spomína v roku 1225. Bola chrámom rôznych katolíckych rádov. V 15. storočí bola pristavená Kaplnka svätého Kríža. Po víťazstve reformácie v Rige v roku 1522 kostol získali protestanti (evanjelici). Keď obsadili v roku 1582 Rigu vojská poľského kráľa Štefana Báthoryho, získali kostol na určitý čas katolíci. Stal sa jezuitským kostolom. Tento stav trval do roku 1621, keď bola Riga obsadená švédskymi vojskami Gustáva Adolfa II. Vtedy sa kostol stal opäť evanjelickým. Takýto stav trval do roku 1923. Novovzniknutý lotyšský štát predal tento chrám rímskokatolíckej cirkvi. Kostol sa tak stal katedrálnym chrámom a symbolom lotyšského katolicizmu.

Architektúra
------------

Chrám bol postavený v gotickom architektonickom štýle. Veža chrámu má výšku 86 metrov a je jednou z dominánt lotyšskej metropole. Hlavný oltár pochádza z čias švédskej nadvlády z roku 1680 a ide je jeden z najstarších barokových oltárov na území Lotyšska. Vitráže sú novšie a pochádzajú z roku 1902.

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Katedrála svätého Jakuba (Riga)**

Externé odkazy
--------------

* Katedrála svätého Jakuba (Riga)
* World Heritage Catholic Churches in Latvia
Česko-slovenský vojnový kríž 1939
**Česko-slovenský vojnový kríž 1939** bolo česko-slovenské vojenské vyznamenanie, udeľované za účasť v boji, ktorý začal v roku 1939 a za preukázanie vynikajúceho a úspešného vykonaného činu v nebezpečí života, alebo za obetovanie života.

Zriadenie
---------

Česko-slovenský vojnový kríž 1939 bol zriadený nariadením vlády Česko-slovenskej republiky zo dňa 20.decembra 1940 č. 4/1941 Úr. vest. čsl. Po 2. svetovej vojne bola jeho platnosť potvrdená vyhláškou ministra vnútra č. 41/1946 Zb. zo dňa 26.januára 1946 o platnosti nariadenia vlády česko-slovenskej republiky zo dňa 20.decembra 1940, č. 4/1941 Úr. vest. čsl. - zriaďuje sa Česko-slovenský vojnový kríž z r. 1939.

Podmienky udelenia
------------------

Zriadený bol *na pamiatku boja za oslobodenie Česko-slovenskej republiky spod nepriateľskej okupácie*. Udeľoval sa česko-slovenským občanom aj príslušníkom česko-slovenskej armády v zahraničí ale aj jednotkám tejto armády. Tiež mohol byť udelený príslušníkom spojeneckých armád a jednotkám týchto armád, ktoré sa zúčastnili boja za oslobodenie zahájeného v roku 1939. Podmienkou pre udelenie bolo *preukázanie vynikajúceho a úspešného vykonaného činu, alebo činu veliteľskej povahy, pri ktorom boli vystavení nebezpečiu života, alebo svoj život obetovali*.

Stanovy vyznamenania
--------------------

Vyznamenanie udeľoval prezident republiky, ktorý k jeho udelení mohol splnomocniť ministra obrany, alebo veliteľa vojska. Vyznamenanie Česko-slovenským vojnovým krížom 1939 bolo udeľované doživotne. V prípade smrti jeho nositeľa bolo vyznamenanie odovzdané na pamiatku rodine - pozostalým. Vyznamenanie však nesmie byť nosené nikým, kto ním nebol vyznamenaný. Súčasťou vyznamenania bol aj diplom opravňujúci na nosenie vyznamenania. In natura bolo udeľované len raz, opakované udelenie sa označovalo bronzovými, lipovými ratolesťami na stužke, ktorá bola súčasťou vyznamenania.

Stanovy Česko-slovenského vojnového kríža 1939 boli 18. januára 1949 pozmenené a to vládnym nariadením č. 30/1949 Zb. ktorým sa doplňovali predpisy o niektorých česko-slovenských vyznamenaniach.


| Stužky |
| --- |
|  Stužka prvonositeľa | Stužka dvojnásobného nositeľa | Stužka trojnásobného nositeľa | Stužka švornásobného nositeľa | Stužka päťnásobného nositeľa |
|

Popis vyznamenania
------------------

Jedná sa o rovnoramenný kríž zakončený hrotmi so skríženými mečmi medzi ramenami. Na averznej strane sa nachádza štátny znak, na reverznej strane zemské znaky Čiech, Slovenska, Moravy, Sliezska a Podkarpatskej Rusi. Uprostred sa nachádza rozložený letopočet 1939. Stuha má úzke zvislé červené, modré a biele prúžky. Na stužke sa môžu nachádzať bronzové, lipové ratolesti označujúce opakované udelenie.

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Česko-slovenský vojnový kríž 1939**

Externé odkazy
--------------

* Československý válečný kříž 1939 na *www.vyznamenani.net*
* Československý válečný kříž 1939 na *valka.cz*

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Československý válečný kříž 1939 na českej Wikipédii (číslo revízie nebolo určené).*
Terč pre športovú lukostreľbu
**Lukostreľba** alebo **streľba z luku** je praktické lovecké a vojenské umenie a z neho vzniknuté športové odvetvie, ktorého tradícia je stará desiatky tisíc rokov. Ide o samostatné športové odvetvie respektíve o špecifický olympijský šport.

Vo všeobecnosti dnes môžeme lukostreľbu zaradiť do športových činností, ktorých cieľom je čo najpresnejšie strieľať z rôznych vzdialeností do terča a zásahmi získať čo najviac bodov.

História
--------

Lukostreľba vznikla začiatkom 16. storočia pred naším letopočtom a odvtedy sa stal luk jednou z najpoužívanejších zbraní vôbec. Používal sa v armáde, na ochranu a tiež na lov (Think Quest, n.d.).

Postupne boli luky ako zbrane nahradené kušami a zbraňami na pušný prach. Schopnosti ovládať luk sa stávali čoraz zriedkavejšími, využívanými pri obradoch a občas pri love.

Zaujímavosťou je postavenie lukostreľby v japonsku, kde jej vojenské využitie postupne prerástlo do exaktne definovaného bojového umenia nazývaného Kyudo. Faktom je, že v stredovekom japonsku bol luk zbraňou samurajov. Lukostreľba nezostala len bojovým umením, ale preniesla sa aj do náboženských obradov. Významné miesto jej patrí v Zenovej filozofii kedy streľba z luku je jednou z ciest k poznaniu a kľúčom k „diamantovej bytosti".

Lukostreľba ako šport
---------------------

Ako šport je dnes lukostreľba súťažou medzi strelcami, ktorí strieľajú na kruhový terč v rôznych vzdialenostiach (Think Quest, n.d.). Dnešné luky a šípy sa však od tých zo stredoveku značne líšia. Na Olympiádu sa používa takzvaný zvratný luk, pretože jeho konce sú zahnuté smerom dopredu, dajú sa zložiť a sú vyrábané z dreva a laminátu. Tieto luky sa navyše môžu vybaviť rôznymi doplnkami ako sú napríklad mieridlá, či stabilizátory.

V dnešnej dobe už lukostreľba tak ako mnoho iných športov využíva najnovšie materiály ako karbón, dural, a podobne. Príkladom sú stredy (madla) luku, ktorých konštrukcia sa zmenila z drevených na matematicky konštruované zliatinové.

Lukostreľba na Olympijských hrách
---------------------------------

Lukostreľba sa prvýkrát objavila na Olympijských hrách v roku 1900, avšak o pár rokov neskôr bola zrušená kvôli nejednotným pravidlám. Až v roku 1972 sa medzi disciplínami znova objavila. Lukostreľba je podobne ako napríklad sánkovanie, curling, Tae kwon-do a ďalšie disciplíny, netypickým športom v moderných Olympijských hrách. Na Olympijských hrách sa strieľa na 30 až 90 metrov.

Pravidlá
--------

Strieľa sa vonku a aj v hale. Každý terč má 10 kruhov rôznej bodovej hodnoty, pričom stred má hodnotu 10 bodov a vonkajší 1 bod. Pri zásahu 2 zón sa započíta vždy tá s vyšším počtom bodov. Pokiaľ sa súťažiacemu podarí trafiť šíp, ráta sa bodová hodnota trafeného šípu. Ak šíp netrafí cieľ, súťažiaci dostane 0 bodov. Aby sa eliminovala možnosť rovnakého výsledku v strednom kruhu sa nachádza ešte jeden kruh zvaný X10. Počet bodov je stále 10, ale pri nerozhodnom výsledku vyhráva hráč, ktorý ma viac šípov v kruhu x10 (Think Quest, n.d.).

Pozri aj
--------

* Luk

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Lukostreľba**
**Lukrécia** (úplný názov *Portrét dámy ako Lukrécie*, tal. *Ritratto di gentildonna nelle vesti di Lucrezia*) je názov portrétneho diela talianskeho renesančného umelca Lorenza Lotta.

Námet diela
-----------

Námetom obrazu sa stala udalosť zo starorímskych dejín. Podľa starorímskej legendy bola cnostná Lukrécia manželkou rímskeho šľachtica Lucia Tarquinia Collatina. Znásilnil ju syn rímskeho kráľa Lucia Tarquinia Superba Sextus. Zneuctená žena dala prednosť samovražde pred životom v zahanbení. Táto udalosť údajne predznamenala skazu etruského kráľovského rodu a zánik rímskeho kráľovstva v roku 510 pred Kr.

Udalosť vedúca k záhube mladej ženy sa stala vyhľadávaným námetom maliarov takmer každej umeleckej epochy (Botticelli, Tizian, Albrecht Dürer, Rembrandt, Hans von Aachen a ďalší). Lukrécia sa stala symbolom čistoty a manželskej vernosti.

Kompozícia a ikonografia
------------------------

Lorenzo Lotto predstavuje Lukréciu ako ženu v trojštvrťovom profile, stojacu za operadlom stoličky typickej pre obdobie renesancie. Je oblečená do krásnych, bohato zriasených šiat, dokazujúcich jej významné spoločenské postavenie. Odvracia sa ľahko od diváka. Držiac v ľavej ruke divákovi ukazuje obrázok nahej mladej ženy, ktorá si práve vráža dýku do hrude. Pre význam obrazu je dôležitým latinský nápis na lístku ležiacom na stole: *NEC VILA IMPUDICA LUCRETIA EXEMPLO VIVET* (*Podľa Lukréciinho príkladu nemá žiadna zneuctená žena ďalej žiť*).

*Lukrécia* patrí medzi Lottove najlepšie diela najmä precízne zvolenou paletou farieb. Na tvári postavy je zrejmý Giorgioneho vplyv, ale kontrast jej jasne belostných ramien a zvodne naznačeného dekoltu s jasne ohraničeným striedaním červenej a zelenej farby jej šiat odzrkadľuje vplyv Tiziana. Zaujímavým umeleckým doplnkom, ojedinelým v benátskom renesančnom maliarstve, je drahý šperk na zlatej retiazke visiaci z Lukréciinho výstrihu.

Pozri aj
--------

* Lukrécia (Rím)

Zdroje
------

* M. Wundram, *Renesance*, Slovart, Praha, 2007, ISBN 978-80-7209-961-0

Externé odkazy
--------------

* Dielo na stránke Národnej galérie v Londýne
Pantograf električky
**Pantograf** je druh zberača používaného pre elektrické pripojenie ťažného dopravného zariadenia v elektrickej trakcii ku nadzemnému trolejovému vedeniu. Používa sa hlavne pre koľajové elektrické dopravné prostriedky napr. električky, elektrické rušne, elektrické vlakové jednotky, niektoré systémy metra a pod.

Tieto zberače boli vyrobené (a nazývané) podľa pantografu – mechanickej pomôcky určenej na prekresľovanie výkresov do iných veľkostí. Na jeho princípe pracuje ešte veľa ďalších zariadení a nástrojov.

Konštrukcia
-----------

Pantograf je zložený z ramien. Ramená sú pružinou udržiavané vo vysunutom stave, pričom je umožnený zvislý pohyb, čím sa zberač počas jazdy prispôsobuje výške trolejového vedenia. Slovenské normy predpisujú pre pantografy žltú farbu náteru.

Pantograf je ukončený kefou v tvare priečnej lišty, ktorá slúži pre fyzický styk s trolejovým vedením. Trolejové vedenie je medené, bronzové, pozinkované oceľové, hliníkové resp. oceľovohliníkové lano s oceľovým jadrom (AlFe) (niekedy drôt hríbovitého prierezu – hlavne pre trolejbusy a električky) natiahnutý na stožiaroch nad koľajovou traťou.

Kefy sú vyrobené z materiálu na báze grafitu (pozri kefa). Keďže sú vystavené poveternostným vplyvom, tak pre zlepšenie odolnosti sa impregnujú parafínom, živicou, olejom a pod. alebo sa na ich výrobu používajú kovové kompozity (cínové, alebo antimónové), kedy sú čiastočky grafitu uzatvorené v kove. Zberacie kefy (lišty) majú relatívne nízku životnosť a preto sa musia pravidelne kontrolovať a vymieňať. Okrem elektrického kontaktu musí lišta zabezpečiť aj suché mastenie klzného spoja. Lišta je namáhaná trením, zohrievaná prechodom elektrického prúdu, erodovaná iskrením a pod. lišta pritom nesmie poškodzovať trolejové vedenie, preto je vyrábaná z mäkšieho materiálu ako prívodné vedenie.

Pokiaľ sa pantografové zberače nepoužívajú, zaťahujú sa dole elektricky alebo pneumaticky. Je umožnené aj ručné zatiahnutie pomocou lana (núdzová možnosť). Zatiahnutím je motorová jednotka fyzicky odpojená od zdroja elektrického prúdu.

Existujú aj pantografy len s jedným ramenom nazývané aj **polpantografy**, tieto sú upevnené len na jednom ramene s dvoma výstupkami na ktorých je lišta. Sú jednoduchšie, majú lepší styk s vedením, lepšie reagujú na zmenu výšky vedenia pri vysokých rýchlostiach. Keďže konštrukcia zberačov je veľmi náročná, ich cena sa pohybuje rádovo v tisícoch eur.

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Pantograf (zberač prúdu)**
**Eliptická galaxia** je typ galaxie v Hubblovej schéme, charakterizovaný nasledovnými fyzikálnymi vlastnosťami:

Gigantická eliptická galaxia NGC 4881 (guľovitá žiara v ľavom hornom rohu) leží na okraji kopy galaxií s názvom Coma
* Nemá žiadne alebo len bezvýznamné množstvo uhlovej hybnosti.
* Nemá žiadne alebo len bezvýznamné množstvo medzihviezdnej hmoty, žiadne mladé hviezdy, žiadne otvorené hviezdokopy.
* Pozostáva zo starých hviezd, nazývaných Populácia II.
* Väčšie eliptické galaxie majú spravidla systém guľových hviezdokôp.

Tento tradičný portrét vylíčil eliptické galaxie ako galaxie, v ktorých sa po počiatočnej explózii skončil proces tvorenia hviezd a ktoré svietia len svojimi starnúcimi hviezdami. Nepredpokladala sa žiadna významná evolúcia.

Nedávne pozorovania objavili vo vnútri niekoľkých eliptických galaxií popri iných štruktúrach mladé modré hviezdokopy, čo sa dá vysvetliť zlučovaním galaxií. Podľa novej predstavy (stále celkom pokusnej) je eliptická galaxia výsledkom dlhého procesu, pri ktorom sa niekoľko menších galaxií ľubovoľného typu zrazilo a zlúčilo do jednej väčšej. 

Tento proces zlučovania môže v niektorých prípadoch pokračovať až do súčasnosti a nie je limitovaný len na gigantické eliptické galaxie. Napríklad naša vlastná Mliečna cesta práve teraz „trávi" niekoľko malých galaxií.


|  |  |
| --- | --- |
|  | Astronomický portál |

| * z
* d
* u
Galaxia |
| --- |
| Hubblova schéma | Eliptická galaxia  ·  Šošovková galaxia  ·  Špirálová galaxia  ·  Špirálová galaxia s priečkou  ·  Nepravidelná galaxia  ·  Trpasličia galaxia |  |
| Štruktúra | Supermasívna čierna diera ·  Jadro galaxie ·  Priečka ·  Galaktický disk ·  Špirálové rameno ·  Galaktické halo |
| Aktívna galaxia | Relativistický jet ·  LINER ·  Rádiová galaxia ·  Seyfertova galaxia ·  Blazar ·  Kvazar |
| Interakcia | Hviezdny prúd ·  Interagujúca galaxia ·  Starburst galaxia ·  Satelitná galaxia ·  Skupina galaxií ·  Superhviezdokopa ·  Vlákna galaxie ·  Prázdnota |
| Zoznam galaxií | Najbližšie ·  Kvazary ·  Špirálové galaxie |
Mapka Panónie
Územie Panónie v rámci Rímskej ríše
**Panónia** (lat. Pannonia) bola rímska provincia medzi stredným Dunajom a Sávou, zriadená za cisára Augusta v rokoch 6 - 9 po tzv. panónskom povstaní (územie budúcej provincie bolo dobyté už 12 - 9 pred Kr.).

Charakteristika
---------------

Rozkladala sa v dnešnom západnom Maďarsku (tzv. Zadunajsku), východnom Rakúsku (najmä Viedenská panva), Slovensku (len Petržalka, Jarovce, Rusovce, Čunovo a prípadné predpolia Limes Romanus pri Dunaji), časti Slovinska, severnom Chorvátsku a Srbsku v oblasti Sirmia. Názov Panónia sa používal stáročia po zániku vojenskej a civilnej moci Ríma v tejto oblasti (okolo roku 400).

Pôvodne ju obývali Ilýri a Kelti, ktorí boli koncom 1. storočia pred Kr. romanizovaní. Prispelo k tomu zakladanie nových osád a budovanie pevností najmä pozdĺž limes Romanus. Pôvodne bola Panónia administratívne spojená s Dalmáciou v provincii Ilýria, roku 9 sa osamostatnila. Za Trajána bola rozdelená na Hornú Panóniu (Pannonia Superior; západná časť) s hlavným mestom Carnuntum a Dolnú Panóniu (Pannonia Inferior; východná časť) s hlavným mestom Aquincum (dnešná časť Óbuda). Za Diokleciána došlo k reorganizácii: z Pannonie Superior vznikla na severe Pannonia Prima a na juhu Pannonia Savia, z Pannonie Inferior na severe Pannonia Valeria a na juhu Pannonia Secunda. 

Do Panónie smerovali všetky útoky germánskych kmeňov z územia Slovenska a naopak, z Panónie prenikali Rimania na naše územie. Cez Panóniu sa realizovali vojenské, obchodné i kultúrne styky obyvateľov územia dnešného Slovenska s rímskym impériom. Koncom 4. a začiatkom 5. storočia sa Panónie zmocnili germánske kmene Vandalov a Gótov). Roku 433 Rím oficiálne územie odstúpil Hunom. V 2. štvrtine 5. storočia najmä za Atilu, patrila k centrálnym oblastiam Hunskej ríše. Po jej zániku ju ovládli Gepidi a Longobardi.

V polovici 6. storočia sa v Panónii usadili Avari, ktorí vytvorili rozsiahlu ríšu. Koncom 5. a začiatkom 6. storočia začali najmä do severnej Panónie prenikať Slovania, ktorí po úpadku avarskej moci osídlili aj južnú Panóniu. V 2. polovici 9. storočia tu vzniklo Blatenské kniežatstvo a severná časť niekoľko rokov patrila do Veľkej Moravy. V 9. storočí sa ako Horná Panónia označovalo len okolie Carnunata (medzi Tullnom, Győrom a Szombathely) a ako Dolná Panónia ostatné územie.

V roku 900/901 sa do Panónie presunula podstatná časť starých Maďarov. Koncom 10. storočia vznikol v severnej Panónii uhorský štát a slovanské osídlenie postupne podliehalo maďarizácii.

Externé odkazy
--------------

* FILIT – zdroj, z ktorého pôvodne čerpal tento článok.
**Vladislav III.** (\* 31. október 1424, Krakov, Poľsko – † 10. november 1444, Varna, Bulharsko) bol od roku (1434) poľský, a od roku 1440 uhorský kráľ (ako **Vladislav I.**).

Život
-----

Vladislav bol najstarší syn poľského kráľa Vladislava II. Jagela. Za kráľa bol zvolený ako desaťročný, preto počas jeho neplnoletosti fakticky vládol krakovský biskup Zbigniew Oleśnicki. Ten v roku 1345 zlikvidoval litovské povstanie.

V roku 1440 zvolila uhorská šľachta Vladislava uhorským kráľom (ako Vladislav I.), aby lepšie odolala stupňujúcím sa náporom Osmanskej ríše. V roku 1443 začal spoločne s Jánom Huňadym zo začiatku úspešnú výpravu proti Turkom a dobyl Niš a Sofiu. V roku 1444 uzavrel s Turkami prímerie (Segedínsky mier), ktoré však porušil na naliehanie papežského legáta Giuliana Cesariniho. Ďalšie vojenské akcie skončili katastrofálnou porážkou kresťanských vojsk v bitke pri Varne v roku 1444. Kráľ pravdepodobne v bitke padol.

Smrť
----

Podľa starej legendy vraj Vladislav nepadol, ale stal sa pustovníkom v Španielsku. Jeho telo nebolo na bojisku nájdené a jeho hrob vo Waweli je prázdny.

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Vladislav III. (Poľsko, 1434)**

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Władysław III. (Polen und Ungarn) na nemeckej Wikipédii.*

  


|  |
| --- |
| Vladislav III.**Jagelovci** |
| Vladárske tituly |
|
| Predchodca**Vladislav II. Jagelo** | **kráľ**1434 – 1444 | Nástupca**Kazimír IV.** |

  


|  |
| --- |
| Vladislav III.**Jagelovci** |
| Vladárske tituly |
|
| Predchodca**Albrecht V.** | **kráľ**1440 – 1444 | Nástupca**Ladislav Pohrobok** |

Autoritné údaje: * BnF: 122481584
* GND: 119195798
* ISNI: 0000 0001 2126 3705
* LCCN: n85348514
* NK ČR: ola2002106762
* PIM: PIM115936
* VIAF: 265267922
* WorldCat: lccn-n85348514
Mozaika záberov zo sondy Mariner 10
**Panva Caloris** (lat. *Caloris Planitia*, niekedy sa používa aj anglický názov **Caloris Basin**) je impaktný kráter na povrchu Merkúra. Ide o najväčší kráter na povrchu Merkúra a zároveň jeden z najväčších kráterov v slnečnej sústave. 

Názov Caloris dostala panva podľa latinského výrazu pre teplo, pretože v perihéliu sa stáva jedným z dvoch najhorúcejších miest na Merkúre.

Má šírku 1 350 km a je väčší, ako štát Texas. Po prelete sondy MESSENGER okolo Merkúra začiatkom roku 2008 sonda po prvýkrát vyfotografovala aj západnú polovicu tohto krátera. Dovtedy bol známy vzhľad len východnej časti krátera a to zo snímok sondy Mariner 10. Ukázalo sa, že skutočný priemer Panvy Caloris je ešte väčší – 1 550 km. Teleso, ktoré ho vytvorilo malo priemer asi 100 km. Náraz pri jeho dopade bol taký silný, že rázové vlny šíriace sa po povrchu aj vo vnútri planéty vytvorili na opačnej strane planéty deformácie a rozlámaný terén. Kráter vznikol približne pred 3,6 miliardami rokov a rázové vlny vytvorili v mladej kôre reťazce kopcov a pohorí. Okolo samotného krátera je prstencové pohorie Caloris a oblasti za ním sú pokryté materiálom vyvrhnutým po dopade. Na okraji krátera boli objavené vulkanické komíny. Hĺbka panvy je približne 2 km. V jej strede sa nachádza zvláštny mnohouholníkový kráter pomenovaný *Pavúk*.

Referencie
----------

1. ↑   MESSENGER po prvýkrát pri Merkúre. *Kozmos*, 2008, s. strany: 21 – 24.


|  |  |
| --- | --- |
| Portal | Astronomický portálPortál slnečná sústava |
Rumunská nížina a jej časti
**Rumunská nížina** (-slovenský normovaný názov; staršie: **Valašská nížina**; po rumunsky *Câmpia Română* alebo *Câmpia Dunării (de Jos)* alebo *Câmpia Dunării Inferioare*, starším pravopisom sa vždy píše Cîmpia namiesto Câmpia) je nížinaté územie v Rumunsku a v Srbsku (v Srbsku sa volá *Vlašska nizija*) medzi Karpatmi a Dunajom; je to severná časť Dolnodunajskej nížiny. 

Západná časť (Oltenia) je vyššia, pahorkovitá. Východná časť je naopak plochá a tvorí stepnú rovinu s černozemami a gaštanovými pôdami. V oblasti Bărăgan sa nachádzajú piesočné presypy, ktoré vznikli previevaním riečnych nánosov. Pre Rumunskú nížinu je charakteristické stáčanie prítokov Dunaja, ktoré sa na nej nachádzajú, smerom na východ a juhovýchod; toto sa interpretuje ako doklad nerovnomerného poklesávania.

Rumunská nížina je hlavná oblasť rumunského poľnohospodárska a obsahuje ložiská ropy. Hlavné centrá nížiny sú Bukurešť, Ploješť a Craiova.

Najnižšou časťou nížiny je údolná niva Dunaja, ktorá je v svojej západnej časti široká 4-5 km, na dolnom toku Dunaja sa rozširuje.

Zdroj
-----

* Valašská nížina in: *Malá encyklopédia zemepisu sveta*, 1977
* KRÁL, Václav. *Fyzická geografie Evropy*. Praha : Academia, 1999. ISBN 80-200-0684-2. S. 149. (po česky)

Externé odkazy
--------------

*
**Thérimachos** (starogr. *Θηρίμαχος* – *Thérimachos*) je v gréckej mytológii syn hrdinu Herakla a jeho prvej manželky Megary.

Keď hrdina Herakles oslobodil Téby od orchomenských vyberačov potupných daní, tébsky kráľ Kreón mu dal z vďaky za manželku svoju dcéru Megaru.

Manželia žili potom dlho šťastne. Narodili sa im synovia, Thérimachos, Déikoón a Kreontiades. Do ich pokojného živata však náhle vstúpila bohyňa Héra, ktorá Herakla už od narodenia prenasledovala. Kým bol Herakles pred manželstvom pastierom, videlo sa jej všetko v poriadku, len čo však dosiahol všetko, po čom môže túžiť smrteľný človek, zoslala na neho šialenstvo. Herakles potom v zatemnení mysle svoje deti zabil. Pomstychtivá Héra mu vzápätí rozum vrátila, aby videl čo urobil. Po tomto hroznom čine musel Herakles mesto i manželku opustiť. Veštba potom Haraklovi prikázala odísť do Tiryntu a v službách mykénskeho kráľa Eurysthea svoj zločin odčiniť.

Referencie a bibliografia
-------------------------

1. 1 2  Apollodoros, *Bibliotheca*, 2,4,11.
2. 1 2 3  Vojtech Zamarovský. *Bohovia a hrdinovia antických bájí*. Bratislava : Mladé letá, 1980. 66-048-80. S. 184-185.
3. ↑  Homér, *Odysea*, 11,260-270.
4. ↑   *Atlas mytológie*. Bratislava : Ikar, 2001. ISBN 80-551-0152-3. S. 22.
**Elisa Bonapartová** (\* 3. január 1777, Ajaccio, Korzika – † 7. august 1820, Terst, Taliansko) bola mladšou sestrou Napoleona Bonaparta, z jeho vôle veľkovojvodkyňou toskánskou v rokoch 1809 – 1814.

Životopis
---------

Élisa Bonapartová bola piatym dieťaťom Carla Bonaparta a Laetitie Bonapartovej, rodenej Ramolinovej. Pri krste dostala meno Mária Anna, ale neskôr sa premenovala na Elisu (ako viac-menej všetci jej súrodenci - príkladom šiel brat Lucciano, ktorý sa premenoval na Luciena). Elisa bola vzdelávaná v kláštornej škole v Saint Cyr, ktorú založila začiatkom 18. storočia madame de Maintenon. Elisa bola inteligentnou ženou, ktorá mala vlastný názor a do istej miery aj vlastné ambície. Talleyrand o nej hovorieval, že je „mužom medzi Napoleonovými sestrami". 

1. mája 1797 sa z vôle matky vydala za korzického šľachtica Félixa Pasquala Baciocchiho (1762 – 1841), ktorý neoplýval ani rozumom, ani majetkom, ani politickými ambíciami. Pochádzal z drobnej korzickej šľachty, slúžil v armáde a bol hudobne nadaný – hral na husliach.

Élisa nebola obľúbenou sestrou staršieho brata Napoleona Bonaparta. Vyčítal jej výbušnú povahu a niekedy netaktné správanie. V roku 1805 jej spolu s manželom udelil titul princ a princezná z Luccy a Piombina. V roku 1809 ju vymenoval za toskánsku veľkovojvodkyňu. V týchto talianskych kniežatstvách vládla do roku 1814. V Toskánsku ju nahradil Ferdinand III. syn cisára Leopolda II. S manželom mala štyri deti, z ktorých sa dožila dospelosti iba dcéra Élise-Napoléone, ktorá sa vydala za grófa Filipa Camerata-Passioneï de Mazzoleni.

Po roku 1815 mohla žiť v Terste ako grófka z Compignana. Neskôr obývala vilu Vicentinu severne od Terstu. Venovala sa aj archeologickým vykopávkam v okolí Terstu. Zomrela náhle na neznámu chorobu vo veku len 43 rokov. Bola pochovaná v bazilike Sv. Petrónia v Bologni.

Zaujímavosť
-----------

Jej milencom bol okrem iných aj slávny husľový virtuóz a skladateľ Niccolò Paganini. Milostná aféra kňažnej Elisy a huslistu Paganiniho sa stala námetom populárnej operety s názvom *Paganini* od Franza Lehára (prvýkrát uvedená 30. októbra 1925 vo Viedni).

Literatúra
----------

* AMELUNXEN, Clemens. *Napoleonův klan: rodina ve stínu imperátora.* Praha : Brána, 1998. 352 s. ISBN 80-85946-99-8.

Referencie
----------

1. ↑  AMELUNXEN, C.: *Napoleonův klan : rodina ve stínu imperátora.* Praha 1998, s. 32.

Autoritné údaje: * BnF: 11985691h
* GND: 118505483
* ISNI: 0000 0001 2098 7779
* LCCN: n83018191
* VIAF: 4938897
* WorldCat: lccn-n83018191
| Thutmose I. v hieroglyfoch |
| --- |
| *praenomen* alebo trónne meno |
|  |
| *nomen* alebo vlastné meno |
|  |

**Thutmose I.** (trónne meno: *Aacheperkare*) bol faraón v starovekom Egypte. Patrí do 18. dynastie a bol to tretí vládca Novej ríše. Vládol v rozmedzí približne 1504 pred Kr.-1492 pred Kr.

Život
-----

Po svojom predchodcovi Amenhotepovi I. zdedil skonsolidovanú ríšu, ktorá sa už spamätala z vyše storočnej okupácie ázijskými Hyksósmi a z oslobodzovacích bojov za predchádzajúcich kráľov Ahmoseho I. a Kamoseho. Pevné zázemie umožnilo, aby obnovil tradíciu dobyvateľských vojen, ktoré viedli takmer všetci egyptskí králi, keď mali na to prostriedky. Najprv „rozšíril hranice" na juh a dostal sa až k tretiemu nílskemu kataraktu, kde dal postaviť pevnosť. Potom sa vypravil na východ proti „ázijským psom" a po dobytí rozsiahlych oblastí Palestíny a Fenície prekročil Eufrat. Ďalej prenikol so svojimi vojskami ďalej než hociktorý egyptský kráľ pred ním a získal obrovskú korisť; doviedol do Egypta desaťtisíce zajatcov, ktorých zotročil. Dobyté územia si však pevne nepodriadil a posádky, čo tam zanechal, museli stále potláčať vzbury podmanených kmeňov. Sídlil v hlavnom meste Wasete/Wésete (Tébach).

Thutmose I bol prvý egyptský kráľ, ktorý sa nechal pochovať na pohrebisku v Údolí kráľov. Na večný odpočinok si vybral jeden z najzapadnutejších kútov pod juhovýchodným svahom a zariadil, aby miesto jeho hrobky bolo čo najlepšie zamaskované.

Stavby
------

Hlavné mesto Wéset veľkoryso okrášlil najmä chrámovými stavbami, čo dnes dosvedčujú ich pozostatky. Patrí medzi ne predovšetkým dnešný pylón Amónovho chrámu, ktorého priečelie meria 80 metrov, a o niečo menší pylón; ďalej dva mohutné ohradné múry okolo chrámového areálu, dva kolosálne stĺpy a jeden z dvoch tamojších obeliskov. Spomedzi iných stavieb Thutmoseho I. bol najvýznamnejší chrám boha Sutecha pri dnešnej dedine Ballase na juh od Dendery; dnes sú však z neho len beztvárne zrúcaniny. Thutmose I. založil pohrebisko v Údolí kráľov v Západnom Wesete.

Archeológia
-----------

Hrobka Thutmosa I. je pomerne jednoduchá. Okrem vstupnej chodby a predsiene má iba oválnu hrobovú komoru, v ktorej dnes stojí sarkofág z červeného pieskovca. Presakujúca voda jej polychrómované reliéfy takmer zničila. Vstup do nej je už dávno nebezpečný a už dávnejšie zakázaný. Koncom minulého storočia je objavil Američan Th. M. Davis. Múmiu v nej nenašiel, lebo králi 21. dynastie ju dali odniesť do tajného úkrytu v Dér el-Dahrí. To ju malo zachrániť pred lupičmi. Najznámejšia a najlepšia socha je jeho socha v životnej veľkosti. Objavená bola v Karnaku. Dnes sa nachádza v Egyptskom múzeu v Turíne.

Externé odkazy
--------------

* SPŠH Košice Zdroj, z ktorého (pôvodne) čiastočne čerpal tento článok

  


|  |
| --- |
| Thutmose I.**18. dynastia** |
| Vladárske tituly |
|
| Predchodca**Amenhotep I.** | **Egyptský faraón**1504 pred Kr. – 1492 pred Kr. | Nástupca**Thutmose II.** |

Autoritné údaje: * GND: 118802216
* ISNI: 0000 0000 8909 0452
* LCCN: n84166990
* VIAF: 35862203
* WorldCat: lccn-n84166990
Súradnice: 62°6′56″S 6°43′20″Z﻿ / ﻿62,11556°S 6,72222°Z﻿ / 62.11556; -6.72222

**Runavík** je dedina na ostrove Eysturoy, na Faerských ostrovoch. 

Je súčasťou rovnomennej obce, ktorá zahŕňa dediny Saltangará, Æðuvík, Glyvrar, Lambi, Rituvík, Skipanes, Søldarfjørður a Lambareiði a rozpína sa na viac ako 10 km štvorcových, na východnom brehu fjordu Skálafjørður. Obec mala v roku 2010 3 797 obyvateľov.

Založený bol roku 1916 a je to významný rybársky prístav. V dedine pôsobí aj futbalový klub NSÍ Runavík.

Partnerské mestá
----------------

* Island  Egilsstaðir, Island
* Dánsko  Hjørring, Dánsko
* Island  Ísafjörður, Island
* Grónsko  Uummannaq, Grónsko

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Runavík**

Externé odkazy
--------------

* Oficiálna stránky mesta
* Runavík na faroeislands.dk

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Runavík na českej Wikipédii.*