**Francúzske náboženské vojny** boli sériou občianskych vojen medzi francúzskymi katolíkmi a protestantmi (tzv. hugenotmi) v rokoch 1562 až 1598. Na následky násilia, hladu alebo chorôb priamo spôsobených konfliktom zomreli dva až štyri milióny ľudí a konflikt vážne narušil moc francúzskej monarchie. Jednou z jeho najznámejších epizód bola Bartolomejská noc v roku 1572. Boje sa skončili kompromisom v roku 1598, keď bol Henrich Navarrský, ktorý v roku 1593 konvertoval na katolicizmus, vyhlásený za francúzskeho kráľa Henricha IV. a vydal Nantský edikt, ktorý hugenotom priznal značné práva a slobody. Katolíci však naďalej nesúhlasili s protestantmi a Henrichom a jeho zavraždenie v roku 1610 vyvolalo nové kolo hugenotských povstaní v 20. rokoch 17. storočia.

Napätie medzi týmito dvoma náboženstvami sa stupňovalo od 30. rokov 16. storočia a prehlbovalo existujúce regionálne rozpory. Smrť francúzskeho kráľa Henricha II. v júli 1559 iniciovala dlhotrvajúci boj o moc medzi jeho vdovou Katarínou Medicejskou a mocnými šľachticmi. Medzi nimi bola horlivá katolícka frakcia vedená rodmi Guise a Montmorency a protestanti na čele s rodom Condé a navarrskou kráľovnou Janou III. Obe strany dostávali pomoc od vonkajších mocností, pričom Španielsko a Savojsko podporovali katolíkov a Anglicko a Nizozemská republika podporovali protestantov.

Umiernení, známi aj ako Politiqueovia, dúfali, že sa im podarí udržať poriadok centralizáciou moci a ústupkami hugenotom namiesto represívnej politiky Henricha II. a jeho otca Františka I. Spočiatku ich podporovala Katarína Medicejská, ktorej edikt zo Saint-Germain z januára 1562 vyvolal silný odpor frakcie Guiseovcov a v marci viedol k vypuknutiu rozsiahlych bojov. Neskôr svoj postoj pritvrdila a podporila Bartolomejskú noc v Paríži v roku 1572, v dôsledku ktorého katolícke davy zabili 5 000 až 30 000 protestantov v celom Francúzsku.

Vojny ohrozovali autoritu monarchie a posledných kráľov z rodu Valois, Kataríniných troch synov Františka II. Karola IX. a Henricha III. Ich nástupca z Bourbonskej dynastie Henrich IV. reagoval vytvorením silného centrálneho štátu a rozšírením tolerancie voči hugenotom; táto politika trvala až do roku 1685, keď Henrichov vnuk Ľudovít XIV. zrušil Nantský edikt.

Názov a periodizácia
--------------------

Popri "francúzskych náboženských vojnách" a "hugenotských vojnách" sa tieto vojny označujú aj ako "osem náboženských vojen" alebo jednoducho "náboženské vojny" (len v rámci Francúzska).

O presnom počte vojen a ich dátumoch historici stále diskutujú: niektorí tvrdia, že vojny ukončil Nantský edikt (13. apríla 1598) a Vervinský mier (2. mája 1598), zatiaľ čo následné hugenotské povstania v 20. rokoch 17. storočia vedú iných k názoru, že skutočným ukončením je Alèský mier z roku 1629. Zhodným začiatkom vojen je však masaker vo Wassy v roku 1562 a Nantský edikt prinajmenšom ukončil túto sériu konfliktov. Počas tohto obdobia po zložitých diplomatických rokovaniach a mierových dohodách nasledovali nové konflikty a boje o moc.

Americkí vojenskí historici Kiser, Drass a Brustein (1994) zachovali tieto rozdelenia, periodizácie a miesta:

* Masaker vo Wassy (1562) – západné Francúzsko
* Prvá náboženská vojna (1562 – 1563) – západné a juhozápadné Francúzsko
* Druhá náboženská vojna (1567 – 1568) – západné a juhozápadné Francúzsko
* Tretia náboženská vojna (1568 – 1570) – západné a juhozápadné Francúzsko
* Bartolomejská noc (1572) – severovýchodné Francúzsko
* Štvrtá náboženská vojna (1572 – 1573) – západné a juhozápadné Francúzsko
* Piata náboženská vojna (1575 – 1576) – západné a juhozápadné Francúzsko
* Šiesta náboženská vojna (1576 – 1577) – západné a juhozápadné Francúzsko
* Siedma náboženská vojna (1580) – západné a juhozápadné Francúzsko
* Ôsma náboženská vojna (1585 – 1589) – západné a juhozápadné Francúzsko
* Deviata náboženská vojna (1589 – 1598) – západné a juhozápadné Francúzsko

Kohn (2013) aj Clodfelter (2017) postupovali podľa rovnakého počítania a periodizácie a poznamenali, že "vojna troch Henrichov" bol iný názov pre ôsmu náboženskú vojnu, pričom Kohn pridal "vojnu milencov" ako ďalší názov pre siedmu vojnu. S touto chronológiou sa vo svojej biografii Michela de Montaigne (2014) stotožnila aj Elizabeth Guild, s výnimkou datovania Siedmej náboženskej vojny do rokov 1579 – 1580, a nie len do roku 1580. Holt (2005) presadzoval skôr odlišnú periodizáciu od roku 1562 do roku 1629, pričom písal skôr o "občianskych vojnách" než o náboženských vojnách, šiestu vojnu datoval do marca až septembra 1577 a ôsmu vojnu od júna 1584 (vymretie Anjouovcov) do apríla 1598 (Nantský edikt); napokon, hoci ju neoznačil číslom, Holt považoval obdobie rokov 1610 – 1629 za "poslednú náboženskú vojnu".

Pozadie
-------

### Zavedenie reformačných myšlienok

Ján Kalvín, ktorého myšlienky sa stali kľúčovými pre francúzsky protestantizmus
Renesančný humanizmus sa začal v 14. storočí v Taliansku a do Francúzska sa dostal začiatkom 16. storočia, čo sa zhodovalo s nástupom protestantizmu vo Francúzsku. Hnutie zdôrazňovalo význam *ad fontes*, teda štúdia pôvodných prameňov, a spočiatku sa zameriavalo na rekonštrukciu svetských gréckych a latinských textov. Neskôr sa rozšírilo na čítanie, štúdium a preklad diel cirkevných otcov a Nového zákona s cieľom náboženskej obnovy a reformy. Humanistickí učenci tvrdili, že výklad Biblie si vyžaduje schopnosť čítať Nový zákon a Starý zákon v gréckom a hebrejskom origináli, a nie spoliehať sa na latinský preklad zo 4. storočia známy ako "Vulgáta Biblia".

V roku 1495 začal Benátčan Aldus Manutius používať novo vynájdený tlačiarenský lis na výrobu malých, lacných, vreckových vydaní gréckej, latinskej a ľudovej literatúry, čím po prvýkrát sprístupnil vedomosti zo všetkých odborov širokému publiku. Lacné pamflety a brožúry umožnili šírenie teologických a náboženských myšlienok nevídaným tempom. V roku 1519 John Froben vydal zbierku diel Martina Luthera a vo svojej korešpondencii si všimol, že 600 výtlačkov sa posiela do Francúzska a Španielska a predáva sa v Paríži.

Náboženská geopolitika 16. storočia na mape moderného Francúzska     Kontrolované Hugenotmi     Sporné     Kontrolované katolíkmi
V roku 1521 skupina reformátorov vrátane Jacquesa Lefèvra a Guillauma Briçonneta, nedávno vymenovaného biskupa v Meaux, vytvorila Kruh v Meaux, ktorého cieľom bolo zlepšiť kvalitu kázania a náboženského života vo všeobecnosti. Pridal sa k nim François Vatable, odborník na hebrejčinu, spolu s Guillaumom Budé, klasikom a kráľovským knihovníkom. Lefèvrov *Päťveršový žaltár* a jeho komentár k Listu Rimanom zdôrazňovali doslovný výklad Biblie a ústredné postavenie Ježiša Krista. Mnohé z princípov luteránstva sa prvýkrát objavili v Lutherových prednáškach, ktoré zase obsahovali mnohé myšlienky vyjadrené v Lefèvrových dielach.

Medzi ďalších členov Kruhu patrila Margita Navarrská, sestra Františka I. a matka Jany III. ako aj Guillaume Farel, ktorý bol v roku 1530 pre svoje reformátorské názory vyhostený do Ženevy a presvedčil tam Jána Kalvína, aby sa k nemu pripojil. Obaja muži boli v roku 1538 vykázaní zo Ženevy za to, že sa postavili proti tomu, čo považovali za zasahovanie vlády do náboženských záležitostí; hoci sa obaja pohádali kvôli povahe eucharistie, Kalvínovi návrat do Ženevy v roku 1541 umožnil sformovať učenie kalvinizmu.

Kľúčovou hnacou silou reformného hnutia bola korupcia medzi duchovenstvom, ktorú Luther a ostatní napádali a snažili sa ju zmeniť. Takáto kritika nebola nová, ale tlačiareň umožnila jej široké šírenie, ako napríklad Margitin *Heptameron*, zbierka príbehov o nemorálnosti duchovenstva. Ďalšou sťažnosťou bolo zredukovanie spásy na obchodný systém založený na predaji odpustkov, čo prispelo k všeobecnému nepokoju a zvýšilo popularitu diel, ako bol Farelov preklad modlitby Pána, *Pravá a dokonalá modlitba*. Ten sa zameriaval na *Sola fide*, teda myšlienku, že spása je bezplatný dar od Boha, zdôrazňoval dôležitosť porozumenia v modlitbe a kritizoval duchovenstvo za to, že bráni rastu pravej viery.

### Rast kalvinizmu

Po počiatočnom období tolerancie František I. potláčal reformátorské myšlienky.
*Bližšie informácie v hlavnom článku: Hugenoti*
Talianske oživenie klasickej vzdelanosti oslovilo Františka I. (1494 – 1547), ktorý v Paríži zriadil kráľovské profesúry, aby lepšie porozumel antickej literatúre. To sa však netýkalo náboženstva, najmä po Bolognskom konkordáte z roku 1516, keď pápež Lev X. zvýšil kráľovskú kontrolu nad galikánskou cirkvou a umožnil Františkovi menovať francúzskych duchovných a vyberať dane z cirkevného majetku. Na rozdiel od Nemecka francúzska šľachta tiež vo všeobecnosti podporovala status quo a existujúcu politiku.

Napriek osobnému nesúhlasu František toleroval myšlienky Martina Luthera, keď sa koncom 20. rokov 16. storočia dostali do Francúzska, najmä preto, že definícia katolíckej ortodoxie bola nejasná, takže bolo ťažké presne určiť, čo je a čo nie je kacírstvo. V rozvíjajúcej sa náboženskej schizme sa snažil držať strednú cestu, ale v januári 1535 katolícke úrady vydali definitívne rozhodnutie, keď "luteránov" zaradili medzi kacírskych zwingliánov. Kalvín, pôvodom z Noyonu v Pikardii, odišiel v roku 1535 do exilu, aby unikol prenasledovaniu, a usadil sa v Bazileji, kde v roku 1538 vydal *Inštitúcie kresťanského náboženstva*. Toto dielo obsahovalo kľúčové zásady kalvinizmu, ktoré sa stali nesmierne populárne vo Francúzsku a ďalších európskych krajinách.

Zatiaľ čo luteránstvo bolo rozšírené vo francúzskej obchodnej triede, rýchly rast kalvinizmu poháňala šľachta. Predpokladá sa, že sa začal, keď Condé prechádzal Ženevou pri návrate domov z vojenského ťaženia a vypočul si kalvínske kázanie. Jana III. navarrská kráľovná, konvertovala na kalvinizmus v roku 1560, pravdepodobne pod vplyvom Theodora Beza. Spolu s Condém a jej manželom Antonom Navarrským sa ona a ich syn Henrich Navarrský stali vodcami hugenotov.

### Nárast frakcionalizmu

Masaker v Mérindole podľa predstáv Gustava Dorého (1832 – 1883)
Koruna sa naďalej snažila o zachovanie neutrality v náboženskej diskusii až do aféry s nápismi v októbri 1534, keď protestantskí radikáli vyvesili v Paríži a ďalších provinčných mestách plagáty, ktoré odmietali katolícku doktrínu o "skutočnej prítomnosti Krista v Eucharistii". To umožnilo jasne definovať protestantizmus ako kacírstvo, zatiaľ čo František bol rozzúrený z porušenia bezpečnosti, ktoré umožnilo umiestniť jeden z plagátov na dvere jeho spálne. Po tom, čo bol za svoju počiatočnú toleranciu tvrdo kritizovaný, bol teraz nabádaný, aby potrestal zodpovedných. Dňa 21. februára 1535 bolo pred parížskou katedrálou Notre-Dame popravených niekoľko osôb zapletených do aféry, na čom sa zúčastnil František a členovia osmanského veľvyslanectva vo Francúzsku.

V 40. rokoch 16. storočia sa zintenzívnil boj proti kacírstvu, čo prinútilo protestantov k tajným bohoslužbám. V októbri 1545 František nariadil potrestať valdencov sídliacich v juhovýchodnej dedine Mérindol. Valdénci, ktorí mali dlhoročnú protoprotestantskú tradíciu siahajúcu až do 13. storočia, sa nedávno pripojili k reformovanej cirkvi a vo svojich aktivitách boli čoraz militantnejší. Počas akcie, ktorá sa stala známou ako masaker v Mérindole, provensálske vojská zabili množstvo obyvateľov a zničili ďalších 22 až 28 okolitých dedín, pričom stovky mužov boli nútení stať sa galejnými otrokmi.

František I. zomrel 31. marca 1547 a jeho nástupcom sa stal syn Henrich II. ktorý pokračoval v náboženskom útlaku, ktorý v posledných rokoch svojej vlády uplatňoval jeho otec. Jeho politika bola ešte prísnejšia, keďže úprimne veril, že všetci protestanti sú kacíri; 27. júna 1551 ediktom zo Châteaubriantu ostro obmedzil ich právo na bohoslužby. Boli zavedené zákazy šírenia "kacírskej" literatúry, pričom majetok "kacírov" mohol byť korunou zhabaný.

Kalvín zo svojej základne v Ženeve zabezpečoval vedenie a organizačné štruktúry reformovanej cirkvi vo Francúzsku. Kalvinizmus sa ukázal ako príťažlivý pre ľudí z rôznych oblastí spoločenskej hierarchie a profesijných rozdielov a bol veľmi regionalizovaný, bez uceleného modelu geografického rozšírenia. Napriek prenasledovaniu ich počet a moc výrazne vzrástli vďaka konverzii veľkej časti šľachty na kalvinizmus. Historici odhadujú, že do vypuknutia vojny v roku 1562 bolo vo Francúzsku približne dva milióny kalvínov vrátane viac ako polovice šľachty, ktorých podporovalo 1 200 – 1 250 kostolov. To predstavovalo značnú hrozbu pre monarchiu.

### Sprisahanie v Amboise

Súčasný drevorez popravy po sprisahaní v Amboise
Smrť Henricha II. v júli 1559 spôsobila politické vákuum a vnútorný boj o moc medzi súperiacimi frakciami, ktoré 15-ročný František II. nedokázal kontrolovať. František, vojvoda z Guise, ktorého neter Mária, škótska kráľovná, bola vydatá za kráľa, využil situáciu na nastolenie nadvlády nad svojimi rivalmi, rodom Montmorencyovcov. V priebehu niekoľkých dní po nástupe kráľa anglický veľvyslanec oznámil, že "rod Guise vládne a robí všetko okolo francúzskeho kráľa".

10. marca 1560 sa skupina nespokojných šľachticov pod vedením Jeana du Barryho pokúsila zlomiť moc Guiseovcov únosom mladého kráľa. Ich plány boli odhalené skôr, ako sa uskutočnili, a stovky podozrivých sprisahancov vrátane du Barryho boli popravení. Guise podozrieval Condého z účasti na sprisahaní, bol zatknutý a odsúdený na smrť a potom oslobodený v politickom chaose, ktorý nasledoval po náhlej smrti Františka II. a ešte viac prehĺbil napätie v tomto období.

Po sprisahaní sa pre francúzskych protestantov začal používať výraz "hugenoti". Krátko nato sa v Rouene a La Rochelle objavili prvé prípady protestantského obrazoborectva alebo ničenia obrazov a sôch v katolíckych kostoloch. Pokračovalo to počas celého roka 1561 vo viac ako 20 mestách a mestečkách, čo vyvolalo útoky katolíckych davov na protestantov v Sens, Cahors, Carcassonne, Tours a inde.

### Regentstvo Kataríny Medicejskej

Kráľovná regentka Katarína Medicejská, okolo roku 1560
Keď František II. 5. decembra 1560 zomrel, jeho matka Katarína Medicejská sa stala regentkou svojho druhého syna, deväťročného Karola IX. Keďže štát bol finančne vyčerpaný talianskymi vojnami, Katarína musela zachovať nezávislosť monarchie od rôznych konkurenčných frakcií vedených mocnými šľachticmi, z ktorých každý kontroloval v podstate súkromné armády. Aby vyvážila Guiseovcov alebo "Guisardovcov", dohodla sa na dohode, v ktorej sa Anton Navarrský vzdal akýchkoľvek nárokov na regentstvo výmenou za prepustenie Condého a funkciu generálporučíka Francúzska.

Katarína mala niekoľko možností, ako sa vysporiadať s "kacírstvom", vrátane pokračovania v neúspešnej politike Henricha II. ktorú podporovali katolícki ultras ako François de Tournon, alebo konverzie monarchie ku kalvinizmu, ktorú uprednostňoval de Bèze. Strednou cestou medzi týmito dvoma extrémami bolo umožnenie otvoreného praktizovania oboch náboženstiev vo Francúzsku aspoň dočasne, alebo Guisardov kompromis, ktorý spočíval v obmedzení prenasledovania, ale nie v povolení tolerancie. Momentálne sa držala Guisardovej línie.

Pred svojou smrťou zvolal František II. prvé generálne stavy od roku 1484, ktoré sa v decembri 1560 zišli v Orléanse, aby prerokovali témy, medzi ktoré patrili dane a náboženstvo. V tejto oblasti sa dosiahol len malý pokrok, okrem súhlasu s omilostením osôb odsúdených za náboženské delikty v predchádzajúcom roku. Keďže to bolo pre Condého a jeho prívržencov zjavne neprijateľné, Katarína obišla stavovské zhromaždenie a prijala zmierovacie opatrenia, ako napríklad edikt z 19. apríla 1561 a júlový edikt. Ten uznal katolicizmus za štátne náboženstvo, ale potvrdil predchádzajúce opatrenia, ktoré znižovali tresty za "kacírstvo".

Stavy potom schválili kolokvium v Poissy, ktoré sa začalo 8. septembra 1561, pričom protestantov viedol de Bèze a katolíkov Karol, kardinál Lotrinský, brat vojvodu z Guise. Obe strany sa spočiatku snažili prispôsobiť protestantské formy bohoslužieb existujúcej cirkvi, ale ukázalo sa, že to nie je možné. V čase, keď sa kolokvium 8. októbra skončilo, bolo jasné, že priepasť medzi katolíckou a protestantskou teológiou je príliš veľká na to, aby sa dala prekonať. Keďže sa ich možnosti zužovali, vláda sa pokúsila potlačiť stupňujúce sa nepokoje v provinciách vydaním Saint-Germainského ediktu, ktorý protestantom povoľoval verejné bohoslužby mimo miest a súkromné v nich. Dňa 1. marca prívrženci rodiny Guise napadli kalvínsku bohoslužbu v Champagne, čo viedlo k tomu, čo sa stalo známym ako masaker vo Wassy. Zdá sa, že to potvrdilo obavy hugenotov, že Guisardovci nemajú v úmysle robiť kompromisy, a všeobecne sa to považuje za iskru, ktorá viedla k otvorenému nepriateľstvu medzi oboma náboženstvami.

### Násilné konflikty

Guyenne bolo epicentrom náboženského násilia na konci 16. storočia vo Francúzsku. Nárast násilia sa vysvetľuje mnohými spôsobmi. Tradičné vysvetlenia sa zameriavajú na vplyv Jany III. a Antona Navarrského. Iné vysvetlenia sa zameriavajú na vzostup seigneurizmu v 50. rokoch 16. storočia a vidia obrat k násiliu ako reakciu roľníckej triedy. Ako príklad sa často uvádza zavraždenie baróna zo Château de Fumel protestantským davom v roku 1561. Nedávne analýzy sa naopak zameriavajú na náboženské vysvetlenia. Denis Crouzet sa zameriava na ohnivé eschatologické kázanie františkána Tomáša Illyrica, ktorý v 10. a 20. rokoch 16. storočia putoval po regióne. Stuart Carroll však argumentuje politizáciou: "násilnosti boli priamo spôsobené spolitizovanými frakciami a neboli výsledkom spontánnej erupcie medzi komunitami".

Vojna
-----

### "Prvá" vojna (1562 – 1563)

*Masaker vo Wassy* od Hogenberga, koniec 16. storočia
Hoci sa hugenoti začali mobilizovať na vojnu ešte pred masakrou vo Wassy, mnohí tvrdili, že masakra potvrdila ich tvrdenia, že sa nemôžu spoliehať na Saint-Germainský edikt. V reakcii na to skupina šľachticov na čele s Condém vyhlásila svoj zámer "oslobodiť" kráľa od "zlých" radcov a 2. apríla 1562 obsadila Orléans. Tento príklad rýchlo nasledovali protestantské skupiny po celom Francúzsku, ktoré obsadili Angers, Blois a Tours pozdĺž Loiry a zaútočili na Valence na rieke Rhône. Po dobytí Lyonu 30. apríla útočníci najprv vyplienili a potom zničili všetky katolícke inštitúcie v meste.

Vyrabovanie kostolov v Lyone kalvínmi v roku 1562, autor Antoine Carot
V nádeji, že Toulouse odovzdajú Condemu, sa miestni hugenoti zmocnili *Hôtel de ville*, ale narazili na odpor rozhnevaných katolíckych davov, čo vyústilo do pouličných bitiek a vyše 3 000 mŕtvych, väčšinou hugenotov. Dňa 12. apríla 1562 došlo k masakre hugenotov v Sens a v júli aj v Tours. Keď sa konflikt vystupňoval, koruna pod tlakom frakcie Guise edikt zrušila.

Najvýznamnejšie vojnové stretnutia sa odohrali pri Rouene, Dreux a Orléanse. Pri obliehaní Rouenu (máj - október 1562) koruna získala mesto späť, ale Anton Navarrský zomrel na následky zranení. V bitke pri Dreux (december 1562) bol Condé zajatý korunou a konštábla Montmorencyho zajali odporcovia koruny. Vo februári 1563 pri obliehaní Orléansu bol František, vojvoda z Guise, zastrelený hugenotom Jeanom de Poltrot de Méré. Keďže bol zabitý mimo priameho boja, Guiseovci to považovali za atentát na príkaz vojvodovho nepriateľa, admirála Colignyho. Ľudové nepokoje spôsobené atentátom spolu s odporom mesta Orléans proti obliehaniu viedli Katarínu Medicejskú k sprostredkovaniu prímeria, ktoré 19. marca 1563 vyústilo do vydania ediktu z Amboise.

### "Ozbrojený mier" (1563 – 1567) a "druhá" vojna (1567 – 1568)

Tlač zobrazujúca agresiu hugenotov proti katolíkom na mori, *Horribles cruautés des Huguenots*, 16. storočie
Edikt z Amboise bol vo všeobecnosti považovaný za neuspokojivý pre všetky zúčastnené strany a frakcia Guise bola obzvlášť proti tomu, čo považovala za nebezpečné ústupky kacírom. Koruna sa snažila obe frakcie opäť spojiť v úsilí o opätovné získanie Le Havru, ktorý v roku 1562 obsadili Angličania v rámci zmluvy z Hampton Courtu medzi hugenotskými vodcami a anglickou kráľovnou Alžbetou I. V júli toho roku Francúzi Angličanov vyhnali. Dňa 17. augusta 1563 bol Karol IX. vyhlásený za plnoletého na parlamente v Rouene, čím sa skončilo regentstvo Kataríny Medicejskej. Jeho matka naďalej zohrávala hlavnú úlohu v politike a v rokoch 1564 až 1566 sa pripojila k svojmu synovi na veľkej ceste po kráľovstve, ktorej cieľom bolo obnoviť autoritu koruny. Počas tohto obdobia sa Jana III. stretla a rokovala s Katarínou v Mâcone a Néracu.

Obrýzok z knihy Richarda Rowlandsa, *Theatrum Crudelitatum haereticorum nostri temporis* (1587), zobrazujúca údajné zverstvá hugenotov
Správy o obrazoborectve vo Flámsku viedli Karola IX. k podpore tamojších katolíkov; francúzski hugenoti sa obávali opätovnej mobilizácie katolíkov proti nim. K týmto obavám prispelo aj posilnenie strategického koridoru španielskeho kráľa Filipa II. z Itálie na sever pozdĺž Rýna a politická nespokojnosť rástla. Po tom, čo sa protestantské vojská neúspešne pokúsili zajať a prevziať kontrolu nad kráľom Karolom IX. v meste Meaux, sa viaceré mestá, ako napríklad La Rochelle, prihlásili k hugenotom. Nasledujúci deň protestanti napadli a zmasakrovali katolíckych laikov a duchovných v Nîmes, čo sa stalo známym ako *Michelade*.

To vyvolalo druhú vojnu a jej hlavné vojenské stretnutie, bitku pri Saint-Denis, v ktorej zahynul hlavný veliteľ koruny a generálporučík, 74-ročný Anne de Montmorency. Vojna bola krátka a skončila sa ďalším prímerím, Longjumeauským mierom (marec 1568), ktorý bol opakovaním Amboiského mieru z roku 1563 a opäť udelil protestantom významné náboženské slobody a privilégiá. Správa o prímerí dorazila do Toulouse v apríli, ale antagonizmus medzi oboma stranami bol taký silný, že 6 000 katolíkov pokračovalo v obliehaní Puylaurens, známej protestantskej pevnosti v Lauragais, ešte týždeň.

Referencie
----------

1. ↑  OSPREY.COM. *The French Religious Wars 1562–1598* [online]. Osprey Publishing, [cit. 2024-03-22]. Dostupné online. (po anglicky)
2. 1 2 3  CLODFELTER, Micheal. *Warfare and Armed Conflicts: A Statistical Encyclopedia of Casualty and Other Figures, 1492-2015, 4th ed.*. [s.l.] : McFarland, 2017-05-23. Google-Books-ID: 8urEDgAAQBAJ. Dostupné online. ISBN 978-0-7864-7470-7. S. 14-16. (po anglicky)
3. ↑  CLODFELTER, Micheal. *Warfare and Armed Conflicts: A Statistical Encyclopedia of Casualty and Other Figures, 1492-2015, 4th ed.*. [s.l.] : McFarland, 2017-05-23. Google-Books-ID: 8urEDgAAQBAJ. Dostupné online. ISBN 978-0-7864-7470-7. S. 537. (po anglicky)
4. ↑   *Histoire et dictionnaire des guerres de religion (1559-1598) - Biloghi, Dominique; Boucher, Jacqueline; Jouanna, Arlette; Le Thiec, Guy: 9782221074251 - AbeBooks* [online]. www.abebooks.com, [cit. 2024-03-22]. S. 318. Dostupné online. (po anglicky)
5. ↑   *French Wars of Religion, 1562-1629 / Najlacnejšie knihy* [online]. www.najlacnejsie-knihy.sk, [cit. 2024-03-22]. Dostupné online.
6. ↑   *The French Wars of Religion 1559-1598* [online]. Routledge & CRC Press, [cit. 2024-03-22]. S. 35. Dostupné online. (po anglicky)
7. ↑   *The French Wars of Religion 1559-1598* [online]. Routledge & CRC Press, [cit. 2024-03-22]. S. 84. Dostupné online. (po anglicky)
8. ↑  KISER, Edgar; DRASS, Kriss A.; BRUSTEIN, William. The Relationship Between Revolt and War in Early Modern Western Europe. *Journal of Political & Military Sociology*, 1994, roč. 22, čís. 2, s. 323–324. Dostupné online [cit. 2024-03-22]. ISSN 0047-2697.
9. ↑  KOHN, George Childs. *Dictionary of Wars*. [s.l.] : Routledge, 2013-10-31. Google-Books-ID: qTDfAQAAQBAJ. Dostupné online. ISBN 978-1-135-95494-9. S. 390-391. (po anglicky)
10. ↑  GUILD, Elizabeth. *Unsettling Montaigne: Poetics, Ethics and Affect in the Essais and Other Writings*. [s.l.] : Boydell & Brewer Ltd, 2014. Google-Books-ID: \_M\_CAwAAQBAJ. Dostupné online. ISBN 978-1-84384-371-9. (po anglicky)
11. ↑   *French Wars of Religion, 1562-1629 / Najlacnejšie knihy* [online]. www.najlacnejsie-knihy.sk, [cit. 2024-03-22]. Dostupné online.
12. ↑   *The Intellectual Origins of the European Reformation, 2nd Edition | Wiley* [online]. Wiley.com, [cit. 2024-03-22]. S. 39-43. Dostupné online. (po anglicky)
13. ↑   *The Intellectual Origins of the European Reformation, 2nd Edition | Wiley* [online]. Wiley.com, [cit. 2024-03-22]. S. 122-124. Dostupné online. (po anglicky)
14. ↑  SPICKARD, Paul. *A Global History of Christians: How Everyday Believers Experienced Their World by Paul R. Spickard, Kevin M. Cragg*. [s.l.] : [s.n.]. Dostupné online. S. 158-160. (English)
15. ↑   *The European Reformations, 2nd Edition | Wiley* [online]. Wiley.com, [cit. 2024-03-22]. S. 275. Dostupné online. (po anglicky)

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku French Wars of Religion na anglickej Wikipédii.*