recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Vinko Puljić** (\* 8. september 1945, Priječani, Juhoslávia) je bosniansky kardinál, arcibiskup Sarajeva.

Životopis
---------

Študoval filozofiu a teológiu v kňazskom seminári v Djakove. Za kňaza ho vysvätil 29. júna 1970 diecézny biskup Djakova Stjepan Bauerlein. Po vysviacke do roku 1978 pastoračne pôsobil v diecéze Banja Luka. Neskôr, do roku 1987 pôsobil v arcidiecéze Zadar, okrem iného ako predstavený kňazského seminára. Následne strávil ešte tri roky v pastoračnej službe v diecéze Banja Luka. V roku 1990 bol preložený do sarajevskej arcidiecézy, kde sa stal vicerektorom seminára a členom kňazskej rady.

### Biskup a kardinál

V roku 1990 ho pápež Ján Pavol II. menoval za biskupa arcidiecézy Sarajevo. Biskupskú vysviacku mu dňa 6. januára 1991 aj sám udelil. Spolusvätiteľmi boli substitút Štátneho sekretariátu arcibiskup Giovanni Battista Re a sekretár Kongregácie pre biskupov arcibiskup Justin Francis Rigali, obaja neskorší kardináli. Od vypuknutia vojny v Juhoslávii aktívne pomáhal obyčajným ľuďom, dodával im odvahu návštevou farností a organizovaním pomoci. Pápež ho menoval ako prvého rodáka z Bosny a Hercegoviny za kardinála s titulárnym kostolom S. Chiara a Vigna Clara 26. novembra 1994. V rokoch 1995 – 2002 a 2005 – 2010 bol predsedom konferencie biskupov Bosny a Hercegoviny. Zúčastnil sa ako volič konkláve v roku 2005, na ktorom bol zvolený pápež Benedikt XVI. a v roku 2013 takisto na konkláve, ktoré zvolilo pápeža Františka. Ako pápežský vyslanec sa zúčastnil litovského národného eucharistického kongresu v Kaunase a medzinárodnej mariánskej púte v Ukrajine v roku 2000, slávností v Dubrovniku a ďakovného dňa za kanonizáciu Matky Terezy v Albánsku v roku 2016.

Referencie
----------

1. ↑   *The Cardinals of the Holy Roman Church* [online].. Dostupné online. (anglicky)
2. ↑   *Cardinals Created by John Paul II.* [online].. Dostupné online. (anglicky)

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Vinko Puljić**

Autoritné údaje: * GND: 122052005
* ISNI: 0000 0001 0899 8715
* LCCN: n96086970
* NK ČR: jn20030901036
* VIAF: 50098942
* WorldCat: lccn-n96086970
ST Microelectronics 256Kbit 32KB 120ns EPROM vyrobená v 14. týždni 1995 (9514)**EPROM** (Erasable Programmable Read-Only Memory) je pamäť typu ROM (určená na čítanie), mazateľná ultrafialovým svetlom.

Princíp
-------

Princíp pamäte spočíva v elektrickom náboji zachytenom v izolovanom („plávajúcom") hradle pamäťového MOS tranzistora. Náboj sa do hradla dostane tunelovaním cez mimoriadne tenký oxid kremíka pri pripojení väčšieho než bežne používaného napätia medzi source a zapojené hradlo (gate) tranzistora. Proces je nevratný a na vyprázdnenie plávajúceho hradla je potrebné použiť ionizujúce žiarenie (ultrafialové svetlo). 

Aby bolo možné čip osvetliť UV svetlom, v puzdre je nad priestorom čipu zabudované okienko z kremičitého skla, a kvôli tepelnej rozťažnosti okienka je aj samotné puzdro keramické. Niekedy sa EPROM puzdria do podstatne lacnejších bežných plastových puzdier a nie je možné ich vymazať, sú teda určené na jednorazové naprogramovanie (tzv. OTP EPROM - One Time Programmable EPROM).

Na zmenu obsahu EPROM je potrebné pamäť najprv vymazať v tzv. mazačke, ktorá osvetlí čip ultrafialovým svetlom po dobu 5 až 10 minút, potom je obsah pamäte vymazaný a je možné ju v špecializovanom programátore preprogramovať (naplniť iným obsahom). Programuje sa naraz celé dátové slovo (obvykle 8 bitov, zriedkavo 16 bitov), čo trvá typicky niekoľko milisekúnd. Staršie EPROM používali programovacie napätie okolo 21 V, novšie sú programované napätím okolo 12.5 V.

Čas prístupu pri čítaní je typicky 120 až 150 ns.

Použitie
--------

Pamäte EPROM boli vyvinuté firmou Intel počiatkom sedemdesiatych rokov a vďaka ich opakovateľnej preprogramovateľnosti pri uchovaní obsahu a okamžitej pripravenosti po zapnutí sa stali nenahraditeľné ako pamäť programu počítačov (neskôr len pamäť pre zavádzací program - BIOS, dnes sú obvykle nahradené FLASH).

Podobne boli EPROM používané ako programová pamäť mikrokontrolérov (až po príchod EEPROM/FLASH). Mikrokontroléry s takouto pamäťou boli puzdrené podobne ako samostatné pamäte do keramických puzdier s okienkom pre vývojové účely, a pre produkciu vo forme OTP do lacných plastových puzdier.
Vinkovci
**Vinkovci** je mesto v Chorvátsku, vo východnej Slavónii. Žije tu 32 000 obyvateľov a je tak najväčším mestom Vukovarsko-sriemska župy.

Poloha
------

Vinkovci leží neďaleko hraníc sa Srbskom, medzi riekami Sávou a Dunajom; 19 km juhozápadne od Vukovaru a 43 km južne od Osijeku; a to v nadmorskej výške 90 m n. m.

Hospodárstvo
------------

Vďaka úrodnej rovinatej krajine, kde sa dobre darí poľnohospodárstvu, sa rozvinul v meste potravinársky priemysel, veľmi rozšírený je chov dobytka. Spracováva sa tiež drevo a koža, vyrábajú sa stavebné materiály.

Doprava
-------

Stanica Vinkovci
Mesto leží na dôležitej medzinárodnej železnici Záhreb - Belehrad, vetvia sa odtiaľto aj trate vedúce do Maďarska a Bosny a Hercegoviny. Prechádza ním tiež dôležitá cesty, spájajúca podrávska oblasť s Posávskou.

Ostatné
-------

V meste tiež vznikla už dnes legendárna hudobná skupina Colonia. Vedľa Karmy, Dj Krmaka, Severín a E.T. je významná skupina v Chorvátsku.

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Vinkovci na českej Wikipédii.*

| * z
* d
* u
Mestá a obce vo Vukovarsko-sriemskej župe |
| --- |
| Mestá (Gradovi) | 
* Ilok
* Otok
* Vinkovci
* Vukovar
* Županja

 |
| Obce (Općine) | 
* Andrijaševci
* Babina Greda
* Bogdanovci
* Borovo
* Bošnjaci
* Cerna
* Drenovci
* Gradište
* Gunja
* Ivankovo
* Jarmina
* Lovas
* Markušica
* Negoslavci
* Nijemci
* Nuštar
* Privlaka
* Stari Jankovci
* Stari Mikanovci
* Štitar
* Tompojevci
* Tordinci
* Tovarnik
* Trpinja
* Vođinci
* Vrbanja

 |

Súradnice: 45°17′28″S 18°48′04″V﻿ / ﻿45,291111°S 18,801111°V﻿ / 45.291111; 18.801111
**Vinland** je krajina na území Ameriky, ktorú podľa povestí objavil vikingský moreplavec Leif Eriksson pravdepodobne v roku 1001.

Názov
-----

Názov "Vinland" má v súčasnosti dva možné výklady.

* Zo starej nórčiny od slova *"vín"* čo znamená víno, teda Vínland = zem vína/hrozna. Toto označenie poznáme zo záznamov V nemeckého kronikára Adama Brémskeho. Panuje však presvedčenie že tam našli skôr brusnice alebo egreše, a nie hrozno.
* Alebo dnes populárnejšie označenie Vinland pochádzajúce zo slova *"vin"*, ktoré v starej nórčine znamená "pastvina"

Historicky doložené vikingské osídlenie Ameriky
-----------------------------------------------

V roku 1960 boli na severe Newfoundlandu na mieste nazývanom L’Anse aux Meadows objavené stopy vikingského osídlenia. Tento zatiaľ jediný nález vikingského osídlenia na území Ameriky bol prvý skutočný dôkaz, že Vikingovia na svojich cestách americký kontinent skutočne dosiahli a zároveň podnietil myšlienku, či toto nie je ona krajina z povestí známa ako Vinland.

Dnes panuje medzi odborníkmi všeobecná zhoda, že Vikingovia americký kontinent objavili a že sa premietol do ich povestí ako Vinland. Zatiaľ však nie je známy žiadny dôkaz, že by práve nálezisko v L’Anse aux Meadows malo priamu spojitosť s onou bájnou krajinou vína/pastvín.

Existuje veľa ďalších miest, o ktorých sa odborníci domnievajú, že môžu byť tým vikigským bájnym Vinlandom. Je medzi nimi napríklad Nové Škótsko, Rhode Island či Cape Cod – miesto, kde bola založená druhá stála pokolumbovská kolónia na území Severnej Ameriky (Plymouth (Massachusetts)).

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Vinland na českej Wikipédii.*
Patent o zrušení nevoľníctva v Habsburskej monarchii
**Nevoľníctvo** je zostrená forma poddanstva roľníkov, vyskytujúca sa v Európe spravidla jednak v stredoveku (prvé nevoľníctvo) a jednak v novoveku do 18./19. storočia (druhé nevoľníctvo). Nevoľník spravidla nemôže zmeniť ani bydlisko, ani povolanie, ani iné stránky svojho života a života svojich detí.

V širšej strednej Európe existovalo najmä od 9. do 12. storočia (prvé nevoľníctvo) a potom zas v závislosti od štátu od 15./16. storočia do 18./19. storočia (druhé nevoľníctvo). Druhé nevoľníctvo bolo v rakúskej časti habsburskej monarchie zrušené v roku 1781, v uhorskej časti (vrátane Slovenska) v roku 1785 (pričom postavenie nevoľníkov sa zlepšilo už urbárskymi reformami v roku 1769), v Nemecku v rokoch 1807 - 1817, v Poľsku v roku 1791 a vo Francúzsku (kde nevoľníctvo existovalo v novoveku len v náznakoch) v rokoch 1779 a 1789. Extrémami sú Rusko, kde nevoľníctvo existovalo od konca 16. storočia až do roku 1861 a Anglicko, kde zas existovalo len do 14. storočia.

Prvé nevoľníctvo bol vzťah v Európe známy z obdobia raného a vrcholného stredoveku, kedy bol roľník úplne bezprávny a nazýval sa po nemecky Leibeigen (nevoľník), anglicky serf (nevoľník/vazal), latinsky servus (nevoľník/otrok), a bol de-facto otrok, ktorý však nemohol byť predaný a mohla byť predaná iba pôda, na ktorej pracuje.

Korene druhého nevoľníctva siahajú v strednej Európe do polovice 15. storočia, kedy sa postavenie poddaných začalo zhoršovať najmä výrazným obmedzením slobody sťahovania, zvyšovaním závislosti od zemepána a zvyšovaním požadovanej roboty. Poddanské postavenie sa tiež stávalo dedičným. Najviac k definitívnemu zavedeniu druhého poddanstva prispeli začiatkom 16. storočia v Nemecku Nemecká sedliacka vojna a v Uhorsku Dóžovo povstanie.

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Nevolnictví na českej Wikipédii.*
**Lunárny kalendár** je kalendár, teda spôsob cyklického počítania času, ktorý sa zakladá na pozorovaní mesačných cyklov. Používa ho dodnes napríklad islamský kalendár. 

Pretože pre pozorovateľa zo Zeme trvá jeden mesačný cyklus, t. j. najčastejšie od novu do novu, približne 29,5 dní (presne 29,530588 dní, pozri synodický mesiac), trvá toľko aj jeden kalendárny mesiac. Začiatok nového mesiaca sa dá presne vypočítať, avšak staré kalendáre boli založené na pozorovaní a mesiac začínal obyčajne vtedy, keď bol pri západe slnka spozorovaný prvý kosák nového mesiaca. Táto prax zostala v niektorých lunárnych kalendároch, napr. v islamskom, dodnes. 

Lunárny rok zodpovedá približne roku solárnemu a má 12 mesiacov. 

12 mesiacov (mesačných cyklov) má celkom 354 dní, rok má však 365,25 dní. Lunárny rok je teda kratší než solárny. Tento rozdiel viac ako 11 dní spôsobuje posun začiatku roka vždy o približne 11 dní dopredu. Preto v lunárnom kalendári neexistujú „zimné mesiace" alebo „letné mesiace", každý mesiac sa v priebehu doby môže ocitnúť v ľubovoľnom ročnom období.

Pretože je islamský kalendár kratší o 11,2425 dní než civilný (gregoriánsky), každých okolo 32,5 rokov ho predbehne o jeden rok.

Pozri aj
--------

* Kalendár
* Solárny kalendár
* Lunisolárny kalendár
* Fáza mesiaca
* Epakta
**Vinidarius** (5. – 6. stor.) bol zostavovateľ malej zbierky kuchárskych receptov, ktorá sa zachovala v samostatnom unciálnom rukopise z 8. storočia, vydávajúcom sa za výňatky alebo výpisky z Apicia. 

Text s titulom *Apici excerpta a Vinidario viro inlustri* („Výňatky z Apicia od osvieteného muža Vinidaria") pozostáva z 30 receptov a je odpísaný z inej kuchárskej knihy, než sa pod menom *Apicius* dochovala do súčasnosti. Rukopis sa obsahovo len veľmi málo prekrýva so štandardným „apiciovským" kódexom De re coquinaria, aj keď niektoré recepty sú si navzájom v podstatných znakoch podobné. Vinidariove predpisy sa dnes zvyčajne prezentujú ako príloha alebo dodatok k Apiciovi a obohacujú naše poznatky o kuchyni v neskorej antike.

O Vinidariovi ako takom nie je inak nič známe. Pravdepodobne to bol vysokopostavený Gót so záujmom o kuchárske umenie, žijúci v Itálii v časoch Ostrogótskeho kráľovstva (493-553) – keď sa príslušníci bohatých vrstiev snažili plniť nariadenie kráľa Theodoricha Veľkého, aby „chudobní Rimania napodobňovali Gótov a zámožní Góti zase Rimanov" (*Romanus miser imitatur Gothum et utilis Gothus imitatur Romanum*).

Vinidariovo skutočné gótske meno znelo zrejme Vinithaharjis (Winiþa-harjis); tak sa volal aj Theodorichov prastarý otec, ostrogótsky kráľ Vinitharius, spomínaný rímskym historikom zo 6. storočia Jordanom.

Referencie
----------

1. ↑  Anonym, *Excerpta Valesiana 12,61*
2. ↑  Jordanes, *Getica sive De origine actibusque Gothorum 14,79*

Literatúra
----------

* *Apicius, A critical edition with an introduction and an English translation*. Totnes: Prospect Books, 2006 [editovali a preložili Christopher Grocock a Sally Grainger]
* *Apicius. De re coquinaria*, dostupné na Projekte Gutenberg, Teubner, 1922 [editovali Cesare Giarratano a Friedrich Vollmer]
* Max Ihm: *Die Apizius-Exzerpte im codex Salmasianus*, in: Archiv für lateinische Lexicographie und Grammatik, Teubner 1908

Externé odkazy
--------------

* Bibliotheca Augustana: *Apici excerpta* latinský text *Vinidaria* na základe kritického vydania M.E. Milhamovej, Teubner 1969
* *Pisces scorpiones rapulatos* Príklad Vinidariovho receptu s praktickým návodom na prípravu (po anglicky)
* Auszüge aus Apicius vom Edelmann Vinidarius (po nemecky)
* Excerpts of Apicius by Vinidarius anglický preklad *Vinidaria* na webstránke Celtnet (Dyfed Lloyd Evans 2010-11)

Autoritné údaje: * GND: 1204081743
* ISNI: 0000 0003 7554 1007
* VIAF: 252008288
**Matúš Vnenčák** (\* 25. február 1988) je slovenský športovec v horských športoch. 

Matúš Vnenčák bol v minulosti aktívny bežec na lyžiach, cyklista a atlét. V r. 2005 skončil na pretekoch Európskeho pohára juniorov v duatlone na 3. mieste. V r. 2007 skončil v Slovenskom pohári juniorov v behu do vrchu a v kvalifikácií na Majstrovstvá Európy v behu do vrchu na 3. mieste. 

V r. 2009 v behu na 5km na atletickom mítingu, v belgickom meste Visé, sa umiestnil na 3. mieste a v r. 2010 dobehol na Pražskom polmaratóne ako prvý Slovák. Je držiteľ slovenského juniorského rekordu]v cestnom maratóne. Na 3-etapových pretekoch Psotkovho memoriálu v horskom behu skončil v r. 2009 na 2. mieste. V r. 2010 sa zúčastnil Majstrovstiev Európy v behu do vrchu v poľskom meste Zakopané a skončil na 17. mieste. V tom istom roku sa vo finále Stredoeurópskeho pohára v skialpinizme umiestnil na 3. mieste. Taktiež sa zúčastňuje pretekov v behu po schodoch. Je držiteľ traťového rekordu a 3-násobný víťaz Strojárskych schodov v Brne a v behu na najvyššiu budovu v Česku dobehol ako tretí. V r. 2008 a 2009 sa umiestnil na amatérskych Majstrovstvách sveta horských nosičov na 3. mieste. V r. 2012 spoločne s Matejom Fabšíkom obhájili druhé miesto vo vytrvalostnom horskom behu dvojíc Nízkotatranská stíhačka s časom 15 hodín, 15 minút.
**Bolesław Bierut** (\* 18. apríl 1892, Lublin – † 12. marec 1956, Moskva) bol poľský komunistický vodca, spojenec ZSSR, predstaviteľ stalinizmu, ktorý riadil krajinu v období po druhej svetovej vojne.

Život
-----

Bierut sa narodil v Lubline. Pôvodným povolaním bol sadzač.

### Začiatky

V ľavicovom hnutí sa angažoval od roku 1912. Členom *Poľskej komunistickej strany (KPPR)* bol od jej vzniku (1918). V roku 1925 odišiel do Moskvy, kde absolvoval štúdium v škole *Komunistickej internacionály.* Časy Stalinových čistiek prežil, na rozdiel od iných zahraničných komunistov, hoci *KPPR* bola sovietskym diktátorom rozpustená. 

### Druhá svetová vojna

V roku 1943 bol vymenovaný za hlavu novovytvorenej *Poľskej robotníckej strany*, v rokoch 1944 – 47 pôsobil ako hlava dočasného poľského parlamentu (*Krajowa Rada Narodowa*). 

### Povojnová činnosť

8. marca 1946 vydal dekrét, ktorým skonfiškoval nemecké pozemky a majetok. V rokoch 1947 – 1952 bol prezidentom Poľska. Hoci Bierut verne napodobňoval Stalinove praktiky, odmietol uskutočniť politické procesy, podobné tým v Česko-Slovensku a Maďarsku, čím zrejme zachránil život svojmu nasledovníkovi Władysławovi Gomułkovi. Prenasledoval však vysokých predstaviteľov katolíckej cirkvi, vojenských vodcov z čias druhej svetovej vojny (Stanisław Tatar) a oponentov komunistickej totality.

### Úmrtie

Hrobka Bolesłava Bieruta
Zomrel v Moskve počas návštevy v ZSSR, kde bol hosťom XX. zjazdu KSSZ, na ktorom Chruščov odsúdil Stalinov kult osobnosti.

Zaujímavosti
------------

* Hoci bol od prírody voči ženám plachý, mal pomer s množstvom známych poľských herečiek
* Podobne ako Stalin, rád sa nechával fotografovať s deťmi. Na jednej z fotiek drží na rukách neskoršiu slávnu filmovú režisérku Agnieszku Holland.
* Jeho syn *Jan Chyliński* bol v 70. rokoch veľvyslancom v Západnom Nemecku.
* Vo Vroclave bola po ňom v časoch PĽR pomenovaná univerzita, v Bratislave počas ČSSR ulica.

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Bolesław Bierut**

  


| * z
* d
* u
Prezidenti Poľska |
| --- |
| Druhá republika | 
* Gabriel Narutowicz (1922)
* Maciej Rataj (1922)
* Stanisław Wojciechowski (1922 – 1926)
* Ignacy Mościcki (1926 – 1939)

 | Štandarda prezidenta Poľskej republiky |
| Ľudová republika | 
* Bolesław Bierut (1947 – 1952)
* Wojciech Jaruzelski (1989)

 |
| Tretia republika | 
* Wojciech Jaruzelski (1990)
* Lech Wałęsa (1990 – 1995)
* Aleksander Kwaśniewski (1995 – 2005)
* Lech Kaczyński (2005 – 2010)
* Bronisław Komorowski (2010 – 2015)
* Andrzej Duda (od 2015)

 |

Autoritné údaje: * BnF: 12888716q
* GND: 118851500
* ISNI: 0000 0000 8224 7488
* LCCN: n88018609
* NK ČR: jx20040720157
* VIAF: 47559141
* WorldCat: lccn-n88018609
**Yvonne Jacqueline Strzechowski** (\* 30. júl 1982, Sydney, Austrália) tiež profesionálne známa ako **Yvonne Strahovski** je austrálska herečka poľského pôvodu.

Detstvo a mladosť
-----------------

Strahovski sa narodila poľských emigrantom vo Werrington Downs, v Novom Južnom Walese, v Austrálii. Od dvanástich rokov navštevovala hodiny herectva.

Kariéra
-------

Prvý krát sa objavila pred kamerami objavila v televíznych seriáloch v Austrálii. Zúčastnila sa konkurzu na rolu Sarah Walker, v televíznom seriály *Chuck*. Počas pôsobenia v televíznom seriály si pozmenila svoje meno z Strzechowski na Strahovski, kvôli lepšej výslovnosti.

V roku 2011 si zahrala po boku Jasona Stathama, Clivea Owena a Roberta De Nira vo filme *Killer Elite*. O rok neskôr, sa pripojila k hereckému obsadeniu televízneho seriálu *Dexter*. V roku 2014 získala hlavnú ženskú úlohu vo filme *Ja, Frankenstein*. V rovnakom roku stvárnila agentku Kate Morgan, v televíznom seriály *24 hodín: Dnes neumieraj*.

Od roku 2017 do 2021 stvárnila jednu z hlavných postáv v úspešnom televíznom seriály *Príbeh služobníčky*. Strahovski za svoj herecký výkon bola dva krát nominovaná na cenu Emmy Award. V roku 2019 si zahrala v austrálskom dramatickom filme *Materský cit* a v roku 2021 sa pripojila k hereckému obsadeniu ako Chris Pratt, Betty Gilpin a J.K. Simmons v sci-fi filme *Vojna zajtrajška*.

Súkromný život
--------------

V roku 2017 sa Strahovski vydala za Tima Lodena, s ktorým predtým, tvorila pár šesť rokov. Ich prvé dieťa sa narodilo v októbri 2018 a v júli 2021 priznala, že čaká svoje druhé dieťa, ktoré porodila v decembri 2021.

Strahovski hovorí plynule anglicky a poľsky. V rokoch 2009 až 2013 bola umiestnená časopisom Maxim v rebríčku HOT 100. Podporuje orgánizáciu PETA a žije v Los Angeles.

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Yvonne Strahovski**

Externé odkazy
--------------

* Yvonne Strahovski v Internet Movie Database (po anglicky)
* Yvonne Strahovski v Česko-Slovenskej filmovej databáze

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Yvonne Strahovski na anglickej Wikipédii.*

| * z
* d
* u
Držitelia ceny Saturn Award pre najlepšiu hosťujúcu hlavnú úlohu (televízny seriál) |
| --- |
| Televízny seriál (2008 - 2020) | 
* Jimmy Smits (2008)
* Leonard Nimoy (2009)
* Richard Dreyfuss / Joe Manganiello (2010)
* Tom Skerritt (2011)
* Yvonne Strahovski (2012)
* Robert Forster (2013)
* Wentworth Miller (2014)
* William Shatner (2015)
* Jeffrey Dean Morgan (2016)
* David Lynch (2017)
* Jeffrey Dean Morgan (2018/2019)
* Jon Cryer (2019/2020)

 |
| Sieťový/káblový televízny seriál (od 2022) | 
* Jennifer Tilly (2021/2022)

 |
| Streamovací televízny seriál (od 2022) | 
* Hayden Christensen (2021/2022)

 |

Autoritné údaje: * BnF: 16608056k
* GND: 1099966094
* ISNI: 0000 0000 4657 596X
* LCCN: no2009011115
* VIAF: 44133038
* WorldCat: lccn-no2009011115
Poloha štvrte *Arbutus Ridge*
Anglikánsky kostol St. Mary's Kerrisdale
**Arbutus Ridge** je zámožná mestská časť na západe kanadského mesta Vancouver, nachádzajúca sa v strede oblasti nazývanej West Side. Zo severu ju ohraničuje 16 Avenue, z juhu 41 Avenue, Mackenzie Street zo západu a East Boulevard z východu. Charakterizujú ju nadpriemerne veľké rozmery pozemkov, na ktorých stoja okázalé domy a ulice, v ktorých sú vysadené stromy po obidvoch stranách. Obyvatelia tejto štvrte si užívajú výhod relatívne pokojného zalesneného zátišia a malej vzdialenosti do Downtownu, k univerzite University of British Columbia, miestnym plážam, vrátane Kitsilano Beach a Jericho Beach a k rôznym obchodným domom a strediskám v oblasti West Side.

Jedným z podnetov pre rast tejto štvrte bola existencia električkovej trate na trase Vancouver - Steveston, ktorú v rokoch 1905 až 1952 prevádzkovala spoločnosť BC Electric Railway. Horná časť Arbutus Ridge, známa ako Mackenzie Heights bola osídlená v období medzi 10. až 30. rokov 20. storočia. Dolná časť bola osídlená v období 40. až 50. rokov, keď bola jej pôda vyrovnaná ťažbou zo zálivu False Creek. Anglikánsky kostol St. Mary's Kerrisdale, postavený v roku 1913 je jednou z kultúrnych pamiatok v tejto mestskej časti.

Školstvo
--------

V mestskej časti Arbutus Ridge sa nachádza stredná škola Prince of Wales Secondary School a základné školy Carnarvon Elementary School a Trafalgar Elementary School. Niektoré z najlepších súkromných škôl, ako St. George's a York House sú odtiaľ vzdialené len pár minút.

Externý odkaz
-------------

* Vancouver - Arbutus Ridge (po anglicky)

| * z
* d
* u
Mestské časti vo Vancouveri |
| --- |
| 
* Arbutus Ridge
* Downtown
* Downtown Eastside
* Dunbar-Southlands
* Fairview
* Grandview-Woodland
* Hastings-Sunrise
* Kensington-Cedar Cottage
* Kerrisdale
* Killarney
* Kitsilano
* Marpole
* Mount Pleasant
* Oakridge
* Renfrew-Collingwood
* Riley Park-Little Mountain
* Shaughnessy
* South Cambie
* Strathcona
* Sunset
* Victoria-Fraserview
* West End
* West Point Grey

 |  |

Súradnice: 49° 15′ 27″ s. š. 123° 10′ 28″ z. d.
**Marcos Cesar Pontes** (\* 11. marec 1963, Bauru, São Paulo, Brazília) je brazílsky pilot a astronaut. 

30. marca 2006 sa stal prvým občanom Brazílie, ktorý vzlietol do vesmíru. Jeho kozmický let - 10. návštevná expedícia na Medzinárodnú vesmírnu stanicu (ISS) - trval necelých desať dní.

Kariéra
-------

Pontes je jedným z najskúsenejších pilotov brazílskeho vojenského letectva (FAB), má hodnosť podplukovníka, nalietal vyše 2000 hodín na 25 typoch letadlel. V júni 1998 bol vybraný brazílskou vesmírnou agentúrou INPE ku kozmickému letu v americkom raketopláne. Výcvik začal v auguste 1998 a skončil v decembri 2000, keď získal kvalifikáciu letového špecialistu.

### Kozmický let

Pontesov let bol plánovaný na rok 2004. Po skaze Columbie vo februári 2003 boli však lety raketoplánov prerušené. Brazílčania sa preto obrátili na Roskosmos. Dňa 2. septembra 2005 bola podpísaná medzi Brazíliou (za ňu Sergio Gaudenzi) a Ruskom (Anatolij Perminov) dohoda za 20 miliónov amerických dolárov. Pontes teda nasadol na lietadlo a odletel do Moskvy, aby bol preškolení na ruské Sojuzy.

Pontesov let bol naplánovaný presne na sté výročie osláv brazílskeho priekopníka letectva Alberta Santos-Dumonta. 30. marca 2006 sa Pontes stal prvým portugalsky hovoriacim človekom, ktorý vzlietol do vesmíru. Počas svojej cesty vykonával Pontes osem experimentov vybraných brazílskou vesmírnou agentúrou. Sojuz TMA-8 pristál 8. apríla 2006 s posádkou Expedície 12 v Kazachstane.

Zdroje
------

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Marcos Pontes na českej Wikipédii.*

Autoritné údaje: * LCCN: n2011214727
* VIAF: 172165447
* WorldCat: lccn-n2011214727
**Marcus Iunianus Justinus**, známy tiež iba ako **Justinus**, bol rímsky historik pôsobiaci v dobe rímskeho cisárstva. O ňom samotnom vieme iba z titulu vlastného diela, *Historiarum Philippicarum libri XLIV* (44 kníh Filippských dejín), výťahu z objemného dejepisného diela Pompeia Troga.

*Epitome historiarum Trogi Pompeii*
Chronologické zaradenie autora predstavuje dosiaľ nevyriešený problém. S istotou možno tvrdiť len toľko, že Justinus písal po Trogovi, ktorý žil v dobe cisára Augusta. Justinus sa zmieňuje o tom, že antický svet si rozdelili Rimania a Parti, čo by mohlo poukazovať na to, že dielo vzniklo pred vzostupom Sasánovcov v prvej polovici 3. storočia, súčasne však nemožno vylúčiť, že Justinus jednoducho označil východnú ríšu ako partskú bez ohľadu na existenciu skutočnej Partskej ríše, ako to robili aj iní historici. Lingvistický rozbor diela naznačuje, že historická práca spadá do 2. storočia. Ronald Syme posúva Justinovu tvorbu až do roku 390, krátko pred vznikom iného významného historického diela, *Historia Augusta*, tvrdiac, že anachronizmus v Justinovom diele má čisto literárny efekt a má spojiť jeho dielo s dielom Pompeia Troga.

Porovnanie Justina s dochovaným zoznamom úvodných poznámok jednotlivých kapitol Trogovej histórie (samotné dielo sa nedochovalo) umožňuje stanoviť, že sa Justinus neobmedzil iba na prosté vytvorenie výťahu, ale v niektorých oblastiach sa od svojho prameňa odchýlil. Troga zaujíma predovšetkým história Macedónskej ríše, Justina dejiny sveta ako celku.

Justinovo dielo získalo na popularite počas stredoveku, kedy dochádzalo i k zámene autora s apologétom Justínom Mučeníkom.

Literatúra
----------

* CONTE, Gian Biagio. *Dějiny římské literatury*. Preklad Dagmar Bartoňková et al. Vyd. 1. Praha : KLP, 2003. 790 s. ISBN 80-85917-87-4.
* Iunianus Iustinus: Výťah z Filippských dejín Pompeia Troga (Preklad: Ivan Janek, 2 zv.). Martin: Thetis, 2016

Externé odkazy
--------------

* Justinovo dielo na The Latin Library (latinsky)
* Forum Romanum: Justinus (latinsky, anglicky, francúzsky, španielsky)

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Justin (historian) na anglickej Wikipédii (číslo revízie nebolo určené).*

Autoritné údaje: * BnF: 120317576
* GND: 11871435X
* ISNI: 0000 0001 2124 4766
* LCCN: n82043687
* NK ČR: ola2002158752
* VIAF: 24616821
* WorldCat: lccn-n82043687
**Bahrám IV.** († 399) bol perzský veľkokráľ z rodu Sásánovcov vládnuci v rokoch 388 – 399. Jeho otcom bol pravdepodobne kráľ Šápúr III. synom a nástupcom kráľ Jazdkart I.

Rovnako ako v prípade kráľov Ardašíra II. a Šápúra III. je informácii o vláde Báhráma IV. menej. Je možné, že krátko po jeho nástupe na trón bola uzavretá dohoda s Rimanmi o rozdelení Arménie, väčšina bádateľov ju však dnes posúva do vlády jeho predchodcu. V zahraničnopolitickej oblasti sa Báhrám stretával najmä s hunským nebezpečenstvom, ktoré vyvrcholilo vpádom do Mezopotámie v roku 395 – útočníci boli nakoniec odrazení. K iným vojenským akciám v tom čase asi nedošlo.

Báhrám IV. ktorého pramene opisujú ako slabého vládcu, padol roku 399 za obeť sprisahaniu svojich dvoranov. Pre numizmatikov je zaujímavé, že na jeho minciach sú prvýkrát v sásánovskej histórii uvedené značky mincovní.

Externé odkazy
--------------

* Bahrámove mince (po anglicky)

  


|  |
| --- |
| Báhrám IV.**Sásánovci** |
| Vladárske tituly |
|
| Predchodca**Šápúr III.** | **kráľ**388 – 399 | Nástupca**Jazdkart I.** |
**Marcus Pacuvius** (220-130 pred Kr.) bol rímsky autor tragédii a maliar.

Pacuvius bol synovcom a žiakom Ennia, ktorý prvý urobil z tragédie významný žáner v rímskom prostredí. Pacuvius pokračoval v jeho šľapajach a v období od Enniovej smrti (169 pred Kr.) do nástupu ďalšieho významného tragika, Lucia Accia (okolo roku 140 pred Kr.), bol jediným činným autorom tragédii v Ríme. Podobne ako Ennius, mal oskánsko-grécke korene, aj keď už patril k rímskym občanom. Narodil sa v meste Brundisium, ktorá sa stalo rímskou dŕžavou len v roku 244 pred Kr. a jeho latinčina nikdy nedosiahla čistoty, akou sa honosili Naevius alebo Plautus. Vďaka svojmu strýkovi sa v Ríme pripojil k vyššej triede a tešil sa priazni rodu Scipionov.

Pacuvius sa preslávil tiež ako maliar. Podľa Plínia Staršieho jestvovala jeho maľba v Herkulovom chráme na *Forum Boarium*.

Pacuvius tvoril až do veku 80 rokov, kedy uviedol na javisku hru súčasne so svojim mladým pokračovateľom, vtedy 30-ročným, Acciom. Posledné roky života strávil v ústraní v Tarente. Podľa podania Aula Gellia ho tu navštívil Accius na ceste do provincie Asie, aby mu predčítal drámu *Atreus*. Ide s najväčšou pravdepodobnosťou iba o povesť, podobne ako v prípade Caecilia a Terentia. Aulus Gellius uvádza aj Pacuviov epitaf, ktorý si údajne zložil sám a ktorý chváli za jednoduchosť a vážnosť.

Dielo
-----

Na rozdiel od Ennia alebo Plauta, Pacuvius nebol príliš plodný autor. Vieme o dvanástich tragédiach zaoberajúcich sa látkou z trójskeho cyklu: *Antiope*, *Teucer*, *Armorum iudicium* (Spor o zbrane), *Dulorester* (Otrok Orestés), *Chryses*, *Niptra* (Kúpeľ), *Hermiona*, *Iliona*, *Atalanta*, *Medus*, *Pentheus* a *Periboea*. Pacuvius je aj autor jednej praetexty *Paulus* oslavujúcej víťazstvo Lucia Aemilia Paulla Macedonica v bitke pri Pydne (168 pred Kr.).

Zdá sa, že Cicero, ktorý sa na Pacuvia často odvoláva, ho považoval za najvýznamnejšieho rímskeho tragika. Úryvky citované Ciceronom ukazujú, že dramatik v svojej tvorbe polemizoval o etike aj o prírodných zákonitostiach, a že pochyboval o náboženstve v podobe, v akej jestvovalo v rímskom štáte. Pacuvius bol v tomto ohľade predchodcom básnika a filozofa Lucretia. Pacuviove hry pomohli rozviť latinský jazyk ako nástroj vhodný nielen pre filozofické úvahy, ale aj pre rečníctvo a historiografiu. Dramatikova invencia viedla k tomu, že sa u Pacuvia objavujú gramatické a štylistické novotvary, ktoré si vzal na mušku veľký satirik Gaius Lucilius aj neskorší autor satír Persius.

Literatúra
----------

* CONTE, Gian Biagio. *Dějiny římské literatury*. Preklad Dagmar Bartoňková et al. Vyd. 1. Praha : KLP, 2003. 790 s. ISBN 80-85917-87-4.

Autoritné údaje: * BnF: 12197922z
* GND: 118738976
* ISNI: 0000 0000 6135 5084
* LCCN: n94119889
* NK ČR: ola2012736408
* VIAF: 19725172
* WorldCat: lccn-n94119889
*Medea* (Eugène Delacroix, 1862).
**Médeia** (gr.) alebo **Medea** (lat.) alebo po slovensky aj **Médea** bola v starogréckej mytológii mladšia dcéra kolchidského kráľa Aiéta a jeho manželky Asterodeie. Jej staršia sestra bola Chalkiopé. Medea bola čarodejnica.

Do mýtov sa dostala preto, lebo Iasonovi a argonautom pomohla získať Zlaté rúno. Dala mu masť, ktorou keď sa potrel, neublížil mu oheň ani zbraň. Robila to preto, lebo chcela, aby si ju Iason zobral za ženu. Iason jej prisahal večnú vernosť, neskôr ju zapudil a chcel získať dcéru korintského kráľa Glauké a zároveň s ňou aj kráľovský trón. Medeia sa zmenila na démonickú postavu plnú nenávisti a kruto sa pomstila. Poslala neveste nádherné biele šaty, keď si ich nevesta obliekla, vyšľahli plamene a Glauké spolu s otcom, ktorý jej chcel pomôcť, zhorela. Iasona Medeia potrestala tak, že prebodla ich dvoch synov. Potom utiekla na voze ťahanom drakmi do Atén, kde si ju vzal za ženu kráľ Aigeus. Neskôr ju tiež zapudil, keď chcela otráviť jeho syna Tézea.

Pozri aj
--------

* Zoznam postáv gréckej mytológie

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Médeia (mytológia)**
**André-Gustave Citroën** (\* 5. február 1878, Paríž, Francúzsko– † 3. júl 1935, tamže) bol francúzsky podnikateľ, priekopník francúzskeho automobilového priemyslu. V roku 1919 založil automobilovú továreň, v ktorej sa dodnes vyrábajú automobily Citroën.

Životopis
---------

Bol piatym a posledným dieťaťom rodiny. Jeho otec Levie Citroen pochádzal z Holandska a bol obchodník s diamantami židovského pôvodu. Matka Mazra Kleinmanndo bola pôvodom z Varšavy (Poľsko). Z Amsterdamu do Paríža sa presťahovali v roku 1873. Po svojom príchode si rodina zmenila priezvisko pridaním prehlásky z Citroen na Citroën. Meno pochádza od Andrého pradeda, ktorý sa živil predajom citrónov a volal sa Limoenman (v holandskom jazyku citroen) Jeho otec spáchal samovraždu, keď mal André šesť rokov.

Vyštudoval vysokú technickú školu École Polytechnique v roku 1900. V roku 1909 založil továreň na výrobu moderných šípových ozubených kolies, ktoré si dal patentovať. Neskôr počas prvej svetovej vojny po dohode s francúzskou generalitou preorientoval továreň na výrobu delostreleckých granátov potrebných pre vojnu. Pred vojnou sa Citroen stretol v USA s výrobcom automobilov Henry Fordom s ktorým sympatizoval. V roku 1919 založil podľa vzoru Fordu, automobilku Citroën, ktorú preslávili inovácie Citroenu ako Celokovová karoséria, uloženie motora v silentblokoch, predný náhon, hydropneumatické odpruženie, natáčacie svetlomety ale napríklad aj prvé nárazové testy s modelom Citroën Rosalie(tzv. Crash testy) v roku 1932. V roku 1934 Citroen navrhol prelomový model Traction Avant (Predný náhon).

Automobilku preslávili výpravy ktoré demonštrovali výdrž automobilov ako Čierna výprava – kedy prvý automobil prešiel naprieč Afrikou, žltá výprava do Číny. Automobilka sa počas 30-rokoch stala štvrtou najväčšou automobilkou na svete. Najväčším konkurentom Andrého Citroena bol Louis Renault.

Zomrel v roku 1935 v Paríži na rakovinu žalúdka a je pochovaný na cintoríne v Montparnasse. V roku 1992 po ňom pomenovali verejný park v Paríži Parc André Citroën.

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **André Citroën**

Externé odkazy
--------------

* The early years (po anglicky)
* Andre Citroen, motorlegend.com (po francúzsky)

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku André Citroën na anglickej Wikipédii.*

* Televízny dokument Louis Renault et André Citroën la course du siècle


|  |  |
| --- | --- |
| Portal | Francúzsky portál |

Autoritné údaje: * BnF: 120521007
* GND: 119078708
* ISNI: 0000 0000 6643 5948
* LCCN: n50041872
* NK ČR: jn20000700306
* VIAF: 61564934
* WorldCat: lccn-n50041872
**Médesikasté** alebo **Médesikasta** (starogr. *Μηδεσικάστη* – *Médesikasté*) je v gréckej mytológii dcéra trójskeho kráľa Priama.

Trójsky kráľ Priamos mal päťdesiat synov a dvanásť dcér. So svojou manželkou Hekabou mal devätnásť synov. Podľa antického autora Apollodora z Atén, Médesikasté patrila medzi jeho dcéry, ktoré mal s inými manželkami, alebo družkami. U Homéra jej meno zaznie v trinástom speve Iliady, keď jej manžel Imbrios zomiera v boji s achájskym bojovníkom Teukrom: *...zúril boj, ryk bol nekonečný. Teukros syn Telamónov vtedy Imbria oštepometca prepichol, ktorého splodil Mentor. On sídlil v Pédaiu, kým neprišli Achájci, Priamovu ľavobočku dcéru mal Médesikastu; len čo obloboké argejské prišli koráby...*

Antický autor Pausanias v druhom storočí navštívil Delfy a zaznamenal, že videl v budove zvanej *Lescha* (gréc. Delfón Lesché) (v spoločenskej miestnosti, kde sa ľudia schádzali, aby sa mohli porozpávať, napr. aj o legendárnej histórii), obrazy od maliara Polygnóta zobrazujúce výjavy z trójskej vojny. Na jednom z nich bola zobrazená aj Priamova dcéra Médesikasté.

Referencie a bibliografia
-------------------------

1. 1 2  Apollodoros, *Bibliotheca*, 3,12,5.
2. 1 2  Vojtech Zamarovský. *Bohovia a hrdinovia antických bájí*. Bratislava : Mladé letá, 1980. 66-048-80. S. 390.
3. ↑  Lesley Adkins & Roy A. Adkins. *Starověké Řecko*. Praha : Slovart, 2011. ISBN 978-80-7391-580-3. S. 342.
4. ↑  Homér, *Iliada*, 13,169-174.
5. ↑  Pausanias, *Periégésis tés Hellados*, 10,25,1.
6. ↑  Plutarchos, *Bioi paralléloi, Lykourgos*, 25,1-2.
7. ↑  Pausanias, *Periégésis tés Hellados*, 10,25,9.
Automobil Marcus v roku 1888
**Marcus** bol prvým automobilom vyrobeným v Rakúsko-Uhorsku. Jeho konštruktérom bol Siegfried Marcus a vyrobili ho Lichtenštajnské strojárne v Adamove. Dlhú dobu sa uvádzal dátum vzniku automobilu rok 1875, avšak ako ukázali neskoršie výskumy, automobil bol vyrobený až v roku 1888. Aj napriek tomu išlo o jeden z prvých automobilov schopných samostatnej jazdy.

Motor
-----

V automobile bol použitý štvortaktný ležatý jednovalec s objemom 1 570 cm³, ktorý dosahoval výkon 0,73 kW (1 k) pri 300 otáčkach za minútu. Otáčky motora sa menili pomocou regulačného ventilu a karburátor bol vyhrievaný odbočkou z výfukového potrubia. Chladenie motora zabezpečovala prirodzená cirkulácia vody z veľkej nádrže pod zadným sedadlom. Diferenciál nahrádzali trecie spojky, umiestnené priamo v hlavách kolies.

Podvozok
--------

Podvozok vozidla sa skladal z dreveného rámu, na ktorom boli pripevnené dve priečne lavice. Predná náprava, vykovaná z ocele, sa pri riadení vozidla celá otáčala okolo zvislej osi stĺpika riadenia a odpružená bola pozdĺžnymi poleliptickými perami. Zadná pevná náprava bola uložená na dvoch ložiskách a odpružená len gumenými silentblokmi. Na oceľové ráfiky zadných kolies pôsobila klátiková brzda.

Súčasnosť
---------

V roku 1898 získal automobil Rakúsky automobilový klub a v súčasnosti sa nachádza v pojazdnom stave v Technisches Museum Wien.

Zdroj
-----

* PORÁZIK, Juraj; ORAVEC, Ján. *Veterány: automobily z rokov 1885 - 1940*. 1. vyd. Bratislava : Alfa, 1988. 272 s. (Edícia dopravnej literatúry.)
**Atila Fodor** (\* 1. december 1833, Poniky – † 2. október 1910, Kremnica) bol slovenský banský inžinier.

Jeho otec bol Jozef Fodor a matka Alžbeta rod. Amonová.

Životopis
---------

Študoval na Baníckej a lesníckej akadémii v Banskej Štiavnici (1851 – 1855). Od 1855 praktikant v Štiavnických Baniach a vo Vyhniach, v Kremnici, v Costini (Rumunsko), v železiarni v Tauchene (Rakúsko), neskôr hutný majster v Kobyleckej Poľane (Rusko), železiarni v Tauchene a banský úradník v Rumunsku. Od roku 1872 zástupca prednostu banského úradu v Španej Doline, v Banskej Štiavnici a od 1884 prednosta banského úradu v Štiavnických Baniach, neskôr v Kremnici. Zaslúžil sa o rozvoj baníctva na strednom Slovensku, najmä o zavádzanie novej banskej techniky. Zberateľ minerálov, najmä zo Španej Doliny, ktorými zásoboval aj Gustáva Zechentera. Člen Krajinskej uhorskej baníckej a hutníckej spoločnosti, 1871 Uhorskej geologickej spoločnosti.

Pamiatky
--------

* Literárna pozostalosť v archíve a náhrobný kameň na cintoríne v Kremnici.

Literatúra
----------

* Slovenský biografický slovník

Externé odkazy
--------------

* Regionálne osobnosti VKMK – zdroj, z ktorého pôvodne čerpal tento článok.
* Záznam o narodení a krste v matrike - indexovaný; pokrstený ako Josephus Fodor
Mäsiarka obyčajná
**Mäsiarka obyčajná** (*Sarcophaga carnaria*) je európska mucha z čeľade mäsiarkovité (*Sarcophagidae*)

Je 15 až 20 mm veľká mucha podobajúca sa muche domácej, ale zreteľne väčšia. Má pozdĺžne pruhovanú čiernosivú hruď a čiernosivo kockovaný zadoček pripomínajúci šachovnicu. Jej sfarbenie môže niekedy prechádzať až do kovovo modrej. Nohy sú silné a dlhé, oči červené.

Larvy sa živia výkalmi a dážďovkami, ale môžu vyvolávať aj myiázy. Samica nekladie vajíčka ale larvy, ktoré sa liahnu v jej vnútri.

Referencie
----------

1. ↑  PAPE, Thomas. *The Sarcophagidae - Diptera - Of Fennoscandia and Denmark*. [s.l.] : BRILL, 1987. 203 s. ISBN 978-90-04-08184-0.
2. 1 2  CHINERY, Michael. *Insects of Britain and Western Europe*. [s.l.] : Bloomsbury, 2012. 320 s. ISBN 978-1-4081-7948-2.
3. ↑  CAPINERA, John L.. *Encyclopedia of Entomology*. [s.l.] : Springer Netherlands, 2008. 4346 s. ISBN 978-1-4020-6242-1. S. 2527. (po anglicky)

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Mäsiarka obyčajná**
**Intel 8049** je osembitový jednočipový mikropočítač firmy Intel uvedený na trh v roku 1977, posledná nová modifikácia (typ **P8049H**) roku **1980**. Tento typ vyrábalo množstvo ďalších firiem ako Toshiba, National Semiconductor alebo NEC. Toshiba a NEC vyrábali variant **80C49**, ktorá mala oproti tej intelovskej niekoľko zmien, prevažne v umiestnení a funkcii niektorých pinov.

Architektúrovo patrí do skupiny MCS-48, je teda takmer zhodný s verziou 8048, kde sa o ňom dozviete tiež viac informácií. Predával sa v puzdre **DIP 40**, mohol pracovať v teplotnom rozmedzí od −40 °C do 125 °C, predpoklad jeho nasadenia bol teda široký. Ostatné modifikácie iba od 0 °C do 70 °C. Frekvencia jadra bola 11 MHz. Skladal sa z 2 KiB zamaskovanej programovej pamäte ROM, tú bolo možné vymeniť za 4 KiB externej ROM. Dátová pamäť bola 128 bajtov RAM. Mal 24 I/O portov, pričom ďalej obsahoval 2 počítadlá / časovače.

Jeden takt oscilátora je rozdelený do ďalších 15 vnútorných fáz, pričom je teoreticky pri frekvencii 11 MHz možné dosiahnuť výpočtu 0,73 takt/inštrukcia. Vzhľadom na to, že je málo inštrukcií jednobajtových / jednocyklových a mnoho dvojbajtových / dvojcyklových, pohybuje sa toto číslo až na 0,5.

Jednočip **Intel 8049** sa hojne vkladal do klávesníc IBM/PC a modifikácie **8049AH** do klávesníc PS/2.

Pozri aj
--------

* Intel 8048

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Intel 8049 na českej Wikipédii.*

| * z
* d
* u
Zoznam procesorov Intel |
| --- |
| Procesory mimo x86 | 
* 4004
* 4040
* 8008
* 8080
* 8085
* iAPX 432
* i860
* i960

 |
| Procesory x86 a x86-64 | 
* 8086
* 8088
* 80186
* 80188
* 80286
* 80386
* 80486
* Pentium
* Pentium Pro
* Pentium MMX
* Pentium II
* Celeron
* Pentium III
* Pentium 4
* Pentium M
* Pentium D
* Celeron M
* Atom
* Core
* Xeon

 |
| Mikroarchitektúry x86 a x86-64 | 
* P5
* P6
* Intel Core
* Nehalem
* Sandy Bridge
* Ivy Bridge
* Haswell
* Broadwell
* Skylake
* Kaby Lake
* Coffee Lake
* Cannonlake
* Icelake
* Tigerlake

 |
| Procesory IA-64 | 
* Itanium
* Itanium 2

 |
| Mikrokontroléry | 

|  |  |
| --- | --- |
| MCS-48 | 
* 8020
* 8021
* 8022
* 8031
* 8035
* 8039
* 8040
* 8041
* 8042
* 8044
* 8048
* 8049
* 8050
* 8242
* 8243
* 8344
* 8641
* 8741
* 8742
* 8744
* 8748
* 8749

 |
| MCS-51 | 
* 8031
* 8032
* 8051
* 8052
* 8054
* 8058
* 8351
* 8352
* 8354
* 8358
* 8751
* 8752
* 8754
* 8758
* 80151
* 80152
* 80251
* 83151
* 83152
* 83251
* 87151
* 87152
* 87251

 |
| MCS-96 | 
* 8094
* 8095
* 8096
* 8098
* 8394
* 8395
* 8396
* 8397
* 8398
* 8794
* 8795
* 8796
* 8797
* 8798
* 80296
* 83196
* 87196

 |

 |
**Marcus Furius Bibaculus** bol rímsky neóterický básnik, jeden z členov krúžku združeného okolo Publia Valeria Catona.

Bibaculus sa narodil zhruba o desať rokov neskôr ako Cato v Cremone a podobne ako on sa dožil vysokého veku. V svojich básňach ho spomína Catullus (v jednej z nich má Bibaculus aférku s Catullovým „miláčikom" Juventiom). Tacitus sa zmieňuje o tom, že Bibaculus, podobne ako Catullus, písal útočné básne proti Caesarovi, zdá sa však, že tiež napísal oslavnú epickú skladbu *Pragmatia belli Gallici* (Anály galskej vojny) o Caesorovom ťaženi v Galii. Tacitus spolu s Quintilianom úvádzajú, že Bibaculus bol autorom niekoľkých epigramov namierených proti Augustovi.

K ďalším dielam pripisovaným Bibaculovi patrila báseň *Aethiopis* čerpajúca námet z trójskeho cyklu, o ktorej sa Horatius vyjadroval veľmi posmešne, a prozaické dielko *Lucubrationes* (Prebdené noci). Zostavá nejasné, či ten istý Bibaculus bol autorom tak odlišných diel ako avantgardných epigramov a prózy aj epických skladieb. Preto sa uvažuje aj o tom, že v tej iste dobe pôsobili v Ríme dvaja Bibaculovia, jeden epik a jeden neóterik.

Z Bibaculovho diela sa nám zachovalo len niekoľko epigramov, z ktorých dva boli venované Valeriovi Catonovi.

Literatúra
----------

* CONTE, Gian Biagio. *Dějiny římské literatury*. Preklad Dagmar Bartoňková et al. Vyd. 1. Praha : KLP, 2003. 790 s. ISBN 80-85917-87-4.

Autoritné údaje: * GND: 102383154
* ISNI: 0000 0000 5305 2294
* LCCN: nr95022097
* NK ČR: ola2008481365
* VIAF: 39267906
* WorldCat: lccn-nr95022097
Prof. Ing. **Ján Gažo**, DrSc. (\* 3. august 1929, Ostojičovo – † 15. február 1983, Bratislava) bol slovenský anorganický a koordinačný chemik, vysokoškolský pedagóg, vedec, korešpondent SAV a ČSAV, prodekan a od roku 1962 vedúci Ústavu anorganickej chémie FCHPT SVŠT v Bratislave. Je autorom mnohých vysokoškolských učebníc, odborných publikácií a monografií, ako aj držiteľom viacerých ocenení.

Životopis
---------

Narodil sa v obci Ostojičovo1 v juhoslávskej Vojvodine v rodine učiteľa a inšpektora slovenských ľudových škôl. Zmaturoval na gymnáziu v Zrenjanine a začal študovať na Prírodovedeckej fakulte Univerzity v Belehrade (1948-1949). Rodina sa následne presťahovala na Slovensko, kde ukončil štúdium na Chemickej fakulte SVŠT v Bratislave (1950-1953). Už počas štúdia bol pre vynikajúce výsledky zaradený ako vedecká posila pracoviska.

Pokračoval ašpirantúrou, veľkým doktorátom, neskôr sa stal doktorom vied, docentom i profesorom a napokon v roku 1962 vedúcim Ústavu anorganickej chémie, ktorým ostal 23 rokov. Medzi jeho najvýznamnejšie práce patrí zovšeobecnenie pravidiel vzájomného vplyvu ligandov, ktoré si všimol pri meďnatých komplexoch (1957-1958). Pod jeho vedením boli vypracované teórie distorznej izomérie, plasticity koordinačnej sféry a equ-ax.

Vedecké zameranie
-----------------

Izoméria koordinačných zlúčenín, riešenie štruktúry komplexov.

Výber z publikačnej činnosti
----------------------------

* *K otázke určenia predmetu súčasnej chémie* (1961)
* *K otázke izomérie komplexných zlúčenín meďnatých* (1966)
* *Laboratórne cvičenia a výpočty v anorganickej chémii* (1967)
* *Všeobecná a anorganická chémia* (1976)
* *Anorganická chémia : laboratórne cvičenia a výpočty* (1977)

Poznámka
--------

**^1**  Slovenský názov, ktorý vychádza zo zoznamu exoným na stránke ÚGKK SR

Referencie
----------

1. ↑  CHEMICI UDELILI NOVÚ MEDAILU JÁNA GAŽA, Dostupné online
2. 1 2  ONDREJKOVIČ, G.. Zásluhy prof. Ing. Jána Gaža, DrSc. o rozvoj koordinačnej chémie na Slovensku. *ChemZi*, 2009, roč. 9, čís. 5, s. 23-25. Dostupné online [cit. 2023-03-04]. ISSN 1336-7242.

Autoritné údaje: * ISNI: 0000 0000 5561 9223
* NK ČR: jn20000601718
* SNK: 154278
* VIAF: 50596142
**Médesikasté** alebo **Médesikasta** (starogr. *Μηδεσικάστη* – *Médesikasté*) je v gréckej mytológii dcéra Laomedóna.

Keď Laomedón odmietol dať Héraklovi sľúbené kone, Hérakles mu Tróju vyplienil a zabil všetkých jeho synov okrem Priama, následníka kráľovského trónu. Počas panovania Priama vypukla trójska vojna, ktorá sa skončila pádom Tróje a smrťou kráľovskej rodiny. (Priamos bol zabitý achájskym bojovníkom Neoptolemom). Podľa niektorých antických autorov sa Priamove sestry Médesikasté, Astyoché a Aithilla dostali do achájskeho zajatia. Keďže ich desilo, že svoj život prežijú ako otrokyne v Grécku, zapálili cestou v noci plavidlo vytiahnuté na breh a jej posádka sa potom na tom mieste usadila (buď v Itálii alebo v Trákii).

Referencie a bibliografia
-------------------------

1. ↑  Apollodoros, *Epitome*, E,6,15c.
2. ↑  Lesley Adkins & Roy A. Adkins. *Starověké Řecko*. Praha : Slovart, 2011. ISBN 978-80-7391-580-3. S. 332.
3. ↑  Vojtech Zamarovský. *Bohovia a hrdinovia antických bájí*. Bratislava : Mladé letá, 1980. 66-048-80. S. 391.
4. ↑  Tzetzes, zo schólia na Lykofróna 921.