recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Irwin Allen Ginsberg** (\* 3. jún 1926, Newark, New Jersey, USA – † 5. apríl 1997, New York, New York) bol americký básnik a jedna z hlavných osobností beatnickej generácie.

Život
-----

Je autorom sloganu hnutia *hippies - „flower power"*, bol veľkým odporcom vojny vo Vietname. V roku 1965 sa zúčastnil na mierovom pochode v Berkeley, proti povolávaniu mladých Američanov do Vietnamu. Známy bol aj obhajobou práv homosexuálov.

Študoval právo na Kolumbijskej univerzite v New Yorku, kde sa stretával s predstaviteľmi neskôr vzniknutej generácie beatnikov: Williamom S. Burroughsom, Jackom Kerouacom, Nealom Cassadym a ďalšími.

V roku 1985 sa stal profesorom anglického jazyka a literatúry na Brooklyn College. So svojimi básňami vystupoval aj v Brne, Prahe a Olomouci a v 60. rokoch navštívil tiež Bratislavu. Zomrel 5. apríla 1997 na následky rakoviny pečene.

Václav Havel ho považoval za svoj vzor.

Dielo
-----

Medzi jeho najznámejšie diela patrí: básnická zbierka *Kvílenie* (1956), ktorou odštartovala "literárna revolúcia" v San Franciscu, ďalej zbierky ako *Kadiš a iné básne*, *Pád Ameriky*, *Dych mysle*, *Prázdne zrkadlo*, *Smrť a sláva* a mnoho ďalších. Jeho diela stoja dodnes na piedestáli tvorby beatnikov.

Referencie
----------

1. ↑  GINSBERG, Allen. *Spontaneous Mind: Selected Interviews 1958-1996*. [s.l.] : HarperCollins, 2002-03-26. Dostupné online. ISBN 978-0-06-093082-0. (po anglicky)

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Allen Ginsberg**

Zdroj
-----

* Allen Ginsberg: Vylízanej mozek,(Birthbrain) básně z let 1965-90, vyd. VOKNO, česky,rok 1991, výber zo zbierok Collected poems a White shroud, poems, ISBN 80-85239-09-4

Autoritné údaje: * abART: 25891
* BnF: 119049903
* GND: 11853940X
* ISNI: 0000 0001 0931 2869
* LCCN: n79109040
* NK ČR: jn19990002692
* SNK: 150370
* ULAN: 500330914
* VIAF: 108417923
* WorldCat: lccn-n79109040
**Logopédia** je náuka o vývine a výchove reči. Považuje sa niekedy za špeciálnu pedagogickú vedu, pretože jej predmet a metódy sú v podstate pedagogické. To zasa, že sa zaoberá rečou za podmienok anormálnych, ju privádza k patológii, k defektológii: v strede pozornosti logopédie stoja logopatie a osobnosť logopatov.

Tam, kde je funckia reči deformovaná chorobným procesom, obracia sa logopédia k lekárskym odborom, k medicínskej terapii, na ktorú potom nadväzuje svojimi špecificky logopedickými prostriedkami.

Organickou súcasťou logopédie je aj surdopedagogika.

Špecifické poruchy učenia
-------------------------

* dyslexia - porucha čítania
* dyskalkúlia - porucha matematických úkonov
* dysgrafia - porucha písania písmen a číslic
* dyslalia - porucha reči - zámena hlások
* dysortografia - porucha v oblasti používania /aplikovania/ gramatický pravidiel
* dyspraxia - porucha praktických zručností
* dyspinxia - poruchy výtvarného prejavu
* dysmúzia - poruchy hudobného prejavu

Externé odkazy
--------------

* FILIT – zdroj, z ktorého pôvodne čerpal tento článok.
Loira na mape Francúzska
**Loira** (franc. Loire) je najdlhšia rieka na území Francúzska, ktorým preteká po celej svojej dĺžke.

Loira v Saint-Nazaire
Loira pramení vo Francúzskom stredohorí (francúzsky Massif central) na južnom úpätí hory
Mont Gerbier de Jonc v nadmorskej výške 1 408 m. Dĺžka rieky je 1 020 km a plocha jej povodia asi 117 000 km², čo je viac ako pätina rozlohy Francúzska. Vlieva sa do Atlantického oceánu v departemente Loire-Atlantique.

Významné prítoky
----------------

* ľavé prítoky - Allier, Cher, Indre, Vienne
* pravé prítoky - Arroux, Erdre, Furan, Maine

Vodný režim
-----------

Priemerný prietok v Nantes je 903 m³/s.

Mestá na rieke
--------------

Loira v Orléans

|  |  |
| --- | --- |
| * Angers
* Blois
* Bouchemaine
* Briare
* Cosne-Cours-sur-Loire
* Decize
* Digoin
* Gien
* La Charité-sur-Loire
 | * Le Puy-en-Velay
* Nantes
* Nevers
* Orléans
* Roanne
* Saint-Étienne
* Saint-Nazaire
* Saumur
* Tours
 |

Zámky na rieke
--------------

V oblasti medzi Orléans a Angers sa nachádza 120 turisticky atraktívnych zámkov, tzv. „zámky pri Loire" ku ktorým patria napr. Chambord, Chenonceau, Villandry, Blois, Azay-le-Rideau.

Pozri aj
--------

* Zoznam zámkov na Loire

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Loira (rieka)**

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Loira na českej Wikipédii.*


|  |  |
| --- | --- |
| Portal | Francúzsky portál |
**Samospráva** je spôsob riadenia určitého celku, keď daný subjekt o aspoň niektorých svojich záležitostiach rozhoduje sám autonómnym spôsobom, teda „*spravuje sa sám*". Opakom samosprávy je výkon správy (rozhodovanie o určitých záležitostiach) iným, vonkajším subjektom. Výhodou samosprávy je, že je bližšie spravovanému subjektu než vonkajšie a centrálne riadenie, a preto by mala byť pri zabezpečovaní lokálnych či záujmovo vymedzených záležitostiach efektívnejšia a lacnejšia.

Druhy samosprávy
----------------

### Územná samospráva

*Podrobnejšie v článku územná samospráva*.
Územná samospráva je priestorovo vymedzený funkčný celok, ktorý má právo sám rozhodovať o svojich záležitostiach. Príkladom územnej samosprávy na Slovensku sú obce, ako základné územné samosprávne celky. Ich právo na samosprávu je zakotvené v Ústave a podrobnejšie vymedzené najmä v zákone o obciach. Samosprávne celky vytvárajú vlastné orgány, ktorých prostredníctvom je výkon samosprávy uskutočňovaný. Ústava v hlave č. 4 taktiež stanovuje, že územnú samosprávu na Slovensku tvorí obec a vyšší územný celok.

Forma rozsiahlej samosprávy, keď štát poskytuje určitým územiam široké právo na samostatné rozhodovanie o vlastných záležitostiach vrátane legislatívnych kompetencií, sa označuje ako autonómia. Rôzne široká forma autonómie býva štandardne poskytovaná vyšším územne správnym celkom v rámci rôznych federácií.

### Záujmová samospráva

*Podrobnejšie v článku záujmová samospráva*.
Právo na samostatné rozhodovanie o vlastných záležitostiach môže byť zverené i subjektom, ktoré spája určitý spoločný záujem. V takomto prípade ide o záujmovú či profesnú samosprávu. Príkladom môžu byť Slovenská advokátska komora, Notárska komora, Lekárska komora,... Za záujmovú samosprávu možno považovať i školskú samosprávu, ktorej prostredníctvom sa na riadení školy podieľajú žiaci a ich rodičia.
Existencia záujmovej samosprávy je na Slovensku garantované Ústavou SR, v ktorej je právo slobodne sa združovať zaručené. Občania do nich vstupujú dobrovoľne. Tvorí súčasť občianskej spoločnosti a predstavujú významný prvok občianskej participácie na riadení štátu.

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Samospráva na českej Wikipédii (číslo revízie nebolo určené).*
Pamätná tabuľa slovenského básnika Sama Vozára v Rimavskej Sobote
**Samo Vozár** (podľa matričných záznamov **Vozárik**, písal sa tiež **Vozáry**) (\* 3. apríl 1823, Hrachovo – † 5. december 1850, Hrachovo) bol slovenský básnik, publicista a prekladateľ.

Životopis
---------

Narodil sa v rodine farbiara a vzdelanie získaval v Hrachove, Rožňave, na lýceu v Levoči a od roku 1841 na lýceu v Bratislave, kde sa stal tiež členom a funkcionárom Ústavu reči a literatúry československej. V roku 1843 sa vrátil domov, no už nasledujúci rok sa vrátil do Bratislavy, aby mohol pomáhať Ľudovítovi Štúrovi. V roku 1848 bol počas revolúcie krátko uväznený (spolu s Jánom Franciscim-Rimavským, Štefanom Markom Daxnerom a inými) a po revolúcii začal pracovať ako slúžny, neskôr bol stoličným prísažným v Rimavskej Sobote. Zomrel pravdepodobne násilnou smrťou za dosiaľ nevyjasnených okolností (predpokladá sa, že ho ako *pansláva* prepadli a zbili maďarskí nacionalisti).

Tvorba
------

Prvé básne začal písať počas štúdií na bratislavskom lýceu. Písal najprv v češtine, po zavedení štúrovskej slovenčiny (1843) sa stal jej prvým používateľom. Jeho tvorba bola poznačená subjektivizmom, lyrickosťou a metaforickosťou, čím sa odlišovala od súvekej štúrovskej tvorby, ale sú pre ňu tiež typické motívy melanchólie, pesimizmu a nihilizmu, pričom napr. samovraždu považuje za slobodnú voľbu človeka. Písal básnické cykly, lyricko-epické útvary a veršované drámy, v ktorých sa venoval opisom hlbín ľudského vnútra, no taktiež sa utápal v osobných žiaľoch a bôľoch. Vo svojej tvorbe používal v tej dobe nezvyčajné žánrové útvary, ako napr. sonet, ktorý sa v tom období takmer nepoužíval. Okrem poézie sa venoval tiež publicistike, kde obhajoval a bránil štúrovskú slovenčinu, rozvíjal slovanskú myšlienku, ale tiež kriticky komentoval domáce spoločenské pomery. Okrem vlastnej tvorby sa venoval tiež prekladom z anglickej (William Shakespeare), nemeckej (Johann Wolfgang Goethe), ruskej (Alexander Sergejevič Puškin) a poľskej (Adam Mickiewicz) literatúry. Celá jeho tvorba zostala okrem brožúry len v rukopisnej podobe, tlačou vyšla až v rokoch 1966 – 1967.

Dielo
-----

* 1843 / 1944 – *Akžeby srdce*, cyklus 18 sonetov
* 1845 – *Ukojenie tôní*, cyklická báseň zložená zo 64 sonetov, inšpirovaná smrťou matky
* 1851 – *Hlas od Taťjer*, polemický spis (tlačou vyšlo ako brožúra až posmrtne)
* *Zomrela Zenda, mladá nevesta*, báseň
* *Slamený domček, biela izbička*, báseň

Literatúra
----------

* VONGREJ, Pavol. *Dielo Sama Vozára (1823 – 1850)*. Martin : Matica slovenská, 1967. 366 s.
* *Samo Vozár : výsledky celoslovenskej konferencie o jeho živote a diele dňa 14. apríla 1969 v Rimavskej Sobote*. Ed. Bolfík, Július. Bratislava : Obzor, 1970. 59 s.

Externé odkazy
--------------

* Texty diel Sama Vozára na webe Zlatý fond denníka SME

Autoritné údaje: * BnF: 12119509g
* GND: 124861652
* ISNI: 0000 0001 0857 4218
* LCCN: n88181123
* NK ČR: xx0017426
* SNK: 154892
* VIAF: 51722324
* WorldCat: lccn-n88181123
**Michaél Glykas** (iné prepisy: **Michael Glykas**, **Michail Glykas**; gr.: Μιχαὴλ Γλυκᾶς; \* asi 1118, Korfu – † asi 1204, Konštantínopol) bol byzantský spisovateľ, historik, teológ a astronóm. Pracoval ako úradník (grammatikos), pre cisára Manuela I. Asi pre účasť na sprisahaní Theodóra Stypeiótesa, alebo pre kritiku cisára, mal byť čiastočne oslepený a dočasne (minimálne do roku 1164) uväznený. Cisára z väzenia poprosil o milosť básňou, a aj v neskoršom období cisárovi dedikoval viacero svojich diel. Písal aj teologické a exegetické práce, pre svoje názory na transsubstanciáciu sa dostal do konfliktu s cirkevnými hodnostármi. Jeho hlavným dielom bola jeho svetová kronika *Biblos chroniké*.  Niekedy býva stotožňovaný s autorom menom **Michaél Sikidites** (iné prepisy: **Michaél Sikidités**, **Michael Sikidites**, **Michail Sikiditis**; gr. Μιχαὴλ Σικιδίτης).

Dielo
-----

* kronika *Biblos chroniké* (Letopisná kniha)

Svetová kronika vytvorená ako vzdelávací materiál pre mládež. Dielo nadväzuje na tzv. mníšske kroniky, ktorých úlohou bolo poskytnutie vzdelania širšiemu ľudu, nevyhýba sa preto moralizovaniu. Dielo obsahuje historické udalosti do roku 1118, jej historická hodnota avšak nie je veľká. Zameriava sa v nej skôr na opisy prírodných javov a teologické úvahy. Využíva rozličné metafory, či paraboly, v ktorých často vychádza z antického anonymného diela *Fysiologos* (Prírodovedec). Negatívne sa stavia voči Komnénovcom a najmä voči Alexiovi I.. Negatívne sa stavia proti antickmu učeniu, i proti ananké - historickému determinizmu.

* oslavná báseň, enkomion, na počesť cisára Manuela I.

Báseň pri príležitosti byzantského víťazstva nad Uhorskom v roku 1164, bola napísaná vo vysokom jazykovom štýle.

* zbierka ľudových prísloví pre Manuela I.

Prvá zbierka ľudových prísloví v Byzancii.

* prosebná báseň dedikovaná Manuelovi I.

Báseň vznikla niekedy v roku 1159 vo väzení Numera, patrí do parainetickej (prosebnej) lyrickej literatúry. V 581 veršovom diele sa miesia klasické a ľudové prvky. Ľudový jazyk autor využíva najmä pri slovách, ktoré hovorí sám.

* teologické diela

Referencie
----------

1. 1 2  GLYKAS, MICHAEL In:  *The Oxford Dictionary of Byzantium*. Ed. Alexander P. Kazhdan. 1. vyd. New York : Oxford University Press, 1991. 2338 s. ISBN 0-19-504652-8. S. 855 – 856.
2. 1 2 3 4  Glykas, Michael. In: VAVŘÍNEK, Vladimír; BALCÁREK, Petr. *Encyklopedie Byzance*. 1. vyd. Praha : Libri; Slovanský ústav AV ČR, 2011. 552 s. (Práce Slovanského ústavu AV ČR. Nová řada; zv. 33.) ISBN 978-80-7277-485-2,  978-80-86420-43-1. S. 172.
3. 1 2 3 4 5  DOSTÁLOVÁ, Růžena. *Byzantská vzdělanost*. 1. vyd. Praha : Vyšehrad, 1990. 415 s. ISBN 80-7021-034-6. S. 211 – 212, 242 – 243.

Autoritné údaje: * BnF: 13517083v
* GND: 119153084
* ISNI: 0000 0001 2278 406X
* LCCN: no2005091592
* NK ČR: mzk2010591804
* VIAF: 37073375
* WorldCat: lccn-no2005091592
Mapa japonských provincií so zvýraznenou provinciou Aki
**Provincia Aki**  (jap. 安芸国 – Aki no kuni), nazývaná **Geišú** (芸州) bola stará japonská provincia v regióne Čúgoku na západe Honšú, na ktorej území sa dnes rozkladá západná časť prefektúry Hirošima.

Keď Cisár Šómu nariadil dva oficiálne kláštory v každej provincii (jeden pre budhistických kňazov a jeden pre mníšky), boli v provincii Aki založené dva kláštory. Oba provinčné kláštory existujú aj v súčasnosti - Saidžó, Higašihirošima. 

Na konci obdobia Heian v (12. storočí), sa provincia Aki stala známa kvôli svätyni Icukušima. Taira no Kijomori zvýšil dôležitosť svätyne a financoval vytvorenie nového komplexu budov. Icukušima (Mijadžima) mala dobrý námorný prístav a strategický význam.

V období Sengoku to bola domovská provincia klanu Móri až do roku 1600. V roku 1555 Motonari Móri vyhral bitku pri Icukušime proti Harutakaovi Sue a vybudoval svoju moc v západnej časti Honšú.

Terumoto Móri, bol jeden z Rady piatich starších ustanovenej Hidejošim Tojotomim pre svojho syna Hidejoriho. V bitke pri Sekigahare sa pridal na stranu Micunariho Išida a v roku 1600 stratil Aki spolu s veľa ďalšími oblasťami.

Provincii krátko vládol Masanori Fukušima a v roku 1619 ho vystriedal Nagaakira Asano, ktorý sa stal daimjóm Hirošimy s príjmom 420 000 koku. Asanovci vládli celej provincii až do reforiem Meidži. 

Provincia Aki bola zrušená v roku 1871 a premenovaná na prefektúru Hirošima. Po pripojení ďalších území vznikla prefektúra Hirošima v dnešnom stave.

Zdroje
------

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Aki Province na anglickej Wikipédii (číslo revízie nebolo určené).*

| * z
* d
* u
Bývalé japonské provincie |
| --- |
| 
* Aki
* Awa (Kantó)
* Awa (Šikoku)
* Awadži
* Biččú
* Bingo
* Bizen
* Bungo
* Buzen
* Cušima
* Čikugo
* Čikuzen
* Čišima
* Dewa
* Eččú
* Ečigo
* Ečizen
* Harima
* Hida
* Hidaka
* Higo
* Hitači
* Hizen
* Hjúga
* Hóki
* Iburi
* Iga
* Ijo
* Iki
* Inaba
* Ise
* Išikari
* Iwami
* Izu
* Izumi
* Izumo
* Jamaširo
* Jamato
* Kaga
* Kai
* Kawači
* Kazusa
* Kii
* Kitami
* Kózuke
* Kuširo
* Mikawa
* Mimasaka
* Mino
* Mucu
* Musaši
* Nagato
* Nemuro
* Noto
* Oki
* Ómi
* Ošima
* Ósumi
* Owari
* Sacuma
* Sado
* Sagami
* Sanuki
* Seccu
* Suó
* Suruga
* Šima
* Šimocuke
* Šimósa
* Šinano
* Širibeši
* Tadžima
* Tanba
* Tango
* Tešio
* Tokači
* Tosa
* Tótómi
* Wakasa

 | Vlajka Japonska |
**Cyril Gabriel Zaymus**, tiež *Zajmus*, pseudonym *G. Sokolovič* (\* 24. marec 1843, Rajec – † 29. október 1894, Levoča) bol slovenský rímskokatolícky kňaz, národný pracovník, pedagóg, spisovateľ, prekladateľ.

Rodina
------

* otec Ján Zaymus
* matka Magdaléna rod. Madovčíková
* brat Vincent Zaymus

Životopis
---------

Študoval na katolíckom gymnáziu (1853 – 1859), v kňažskom seminári v Banskej Bystrici (1859 – 1861), teológiu na Pázmaneu vo Viedni, 1866 vysvätený za kňaza. Študoval filológiu a filozofiu na univerzite v Budapešti. Počas banskobystrických 
štúdií sa zúčastňoval na študentskom národnom, literárnom a náboženskom živote, inicioval obnovenie a stal sa predsedom spolku Kolo v Banskej Bystrici (1861). Po štúdiách pôsobil ako rokuk. kaplán slovenskej farnosti v Banskej Bystrici 
(1867 – 1868), profesor na Učiteľskom ústave v Banskej Bystrici (1868 – 1872), neskôr kňaz, učiteľ a vychovávateľ vo Viedni, Užhorode, v Prešove a v Levoči. Jeden z najvýznamnejších slov. pedagógov poslednej tretiny 19. stor. Vynikal predovšetkým ako autor a upravovateľ početných učebníc pre kat. ľud. školy a metodických príručiek pre učiteľov, kt. vyšli vo viacerých vydaniach. Z prózy knižne publikoval povesť s náboženským motívom, poéziu uverejňoval v časopisoch, novinách a v spolkovom rkp. almanachu Vesna. Podieľal sa aj na úpravách učebných osnov pre kat. ľud. slovenské školy. Preložil Danteho Božskú komédiu. Bol členom Spolku sv. Vojtecha a členom Nábožného združenia saleziánskych spolupracovníkov (tretí rád saleziánov), ktorý založil v roku 1876 taliansky kňaz Ján Bosco.

Dielo
-----

* Svetluša Stražovie, čili prvé prijímanie, Skalica roku 1865
* Veniec katolíckych cirkevných piesní... Martin roku 1879
* Tri krásne duchovné pesničky ku najsvätejšej a nepoškvrnenej Panny Márie, Budapešť roku 1890

Literatúra
----------

* *Slovenský biografický slovník*

Referencie
----------

1. ↑   KUBANOVIČ, Zlatko:  *Historický náhľad do dejín slovenských saleziánov (Od dona Bosca do roku 1924)*. Bratislava : Don Bosco, 2019. ISBN ISBN 978-80-8074-436-6. S. 23 - 24.

Externé odkazy
--------------

* Regionálne osobnosti VKMK – zdroj, z ktorého pôvodne čerpal tento článok.
* Záznam o narodení a krste v matrike záznam číslo 53 - farnosť v Rajci

Autoritné údaje: * SNK: 175551
**Akestorides** alebo **Akestoridés** (starogr. *Ἀκεστορίδης* – *Akestorides*, iný prepis: *Akestoridés*) bol olympijský víťaz v synóride v roku 212 pred Kr.

Akestorides z Tróady bol na 142. olympijských hrách korunovaný olivovým vencom za víťazstvo v synóride (v pretekoch na voze s dvojzáprahom). V Olympii sa táto disciplína zaviedla na 93. hrách v roku 408 pred Kr.

Záznam o olympijskom víťazstve Akestorida je uvedený na kamennom podstavci jeho nezachovanej sochy v Olympii, ktorý bol objavený pri východnej časti byzantskej steny v južnej Altide. Nápis (*IvO 148*, IvO = W. Dittenberger a K. Purgold, nápisy Olympia, Berlin 1896.) uvádza aj to, že Akestorides sa v synóride presadil aj na hrách v Nemei, v Epidaure a v arkádskych mestách Lousoi (dnes provincia Achaia) a Feneos.

Referencie a bibliografia
-------------------------

1. 1 2  Inscriptiones Graecae, *IvO 184*
2. 1 2 3  Mark Golden. *Sport in the ancient world from A to Z*. London : Taylor & Francis, 2003. ISBN 0-203-49732-5. S. 1.
3. ↑  Vojtech Zamarovský. *Vzkriesenie Olympie*. Bratislava : Šport, 1986. 77-043-86. S. 249.
4. ↑  Eusebios, *Kronika* 2,193.
5. ↑  *Carnegie Institution of Washington Publication*, str. 211

Pozri aj
--------

* Zoznam olympijských víťazov staroveku
Rozdelenie Byzantskej ríše na themy okolo roku 650.
Rozdelenie Byzantskej ríše na themy okolo roku 950.
**Thema** (iné názvy: **théma**, **téma** ; gréc. *θέμα* / *thema*, mn. č. *θέματα* / *themata*) bola vojensko-administratívna územnosprávna jednotka Byzantskej ríše.

Počiatok thém a etymologický pôvod slova je predmetom diskusií. Podľa niektorých názorov (napr. Georgije Ostrogorski) ich vznik spadá už do vlády cisára Herakleiovi, iné, modernejšie názory, ich vznik kladú do obdobia arabských vývojov v druhej polovici 6. storočia. Ich vývoj bol dlhodobý, pôvodne boli themy tri: *Armeniakon*, *Anatolikon* a *Opsikion*, čiastočne odlišnou bola o čosi neskôr vytvorená námorná thema *Kibyrrhaioton*. Všetky sa nachádzali v Malej Ázii. V Európe vznikla prvá thema (*Hellas*) až koncom 7. storočia.
Thema bola pôvodne byzantská vojenská jednotka. Vojsko themy tvorili slobodní roľníci, ktorí mali povinnosť vykonávať vojenskú službu v rámci themy. Každý štvrtý rok dostávali od štátu dávku (*roga*). Žili na svojich statkoch, niektorí dostávali od štátu k užívaniu vojenské statky (*stratiotika ktemata*). Neskôr však veliteľ témy (strategos) aj administratívne spravoval územie ovládané themou ako guvernér. To mu však zároveň poskytovalo značnú moc. Niektoré vzbury stratégov boli úspešné, takže cisári začali moc thém obmedzovať a deliť ich na menšie. Poslednou veľkou vzburou, v ktorej thémy zohrávali značnú úlohu bolo povstanie Tomáša Slovana. Fragmentáciou starých thém vznikalo stále viac jednotiek a v 10. storočí ich existovalo okolo deväťdesiat. V 11. storočí systém začal upadať a funkciu stratégov začali vykonávať civilní správcovia (*kritai*). Systém bol znovu zavedený po roku 1204 v Epirskom despotáte a Nicejskom cisárstve.

Referencie
----------

1. ↑  DANIŠ, Miroslav. *Východná Evropa v premenách času: Zo sociálno-politických a kultúrnych dejín do konca 15. storočia*. Bratislava : Univerzita Komenského v Bratislave, 1999. ISBN 978-80-223-1403-9. S. 39.
2. ↑  MEŠKO, Marek. Bitka pri Beroé 1122: Posledný boj Pečenehov. *Vojenská história* (Bratislava: Vojenský historický ústav v Bratislave), 2007, čís. 4, s. 4. Dostupné online [cit. 2020-07-18]. ISSN 1335-3314.
3. ↑  Thema In: VAVŘÍNEK, Vladimír; BALCÁREK, Petr. *Encyklopedie Byzance*. 1. vyd. Praha : Libri; Slovanský ústav AV ČR, 2011. 552 s. (Práce Slovanského ústavu AV ČR. Nová řada; zv. 33.) ISBN 978-80-7277-485-2,  978-80-86420-43-1. S. 472.
4. ↑  THEME In:  *The Oxford Dictionary of Byzantium*. Ed. Alexander P. Kazhdan. 1. vyd. New York : Oxford University Press, 1991. 2338 s. ISBN 0-19-504652-8. S. 2034 – 2035. (po anglicky)

Pozri aj
--------

* Byzantská ríša
* téma
Červené, zelené a modré svetlo, vyžarované luminoformi, nanesenými na vnútornej strane tienidla klasickej televíznej obrazovky. Luminofory sú excitované elektrónovými lúčmi, emitovanými katódami obrazovky. Luminofor každej z troch základných farieb má iné chemické zloženie.
**Luminofor** je látka, schopná absorbovať energiu žiarenia, čiastočne ju uchovať a následne ju vyžiariť vo forme svetla. Absorbovaná energia excituje molekuly luminoforu, ktoré následne pri návrate do pôvodného stavu vyžiaria fotón svetla. Tento proces sa v najširšom zmysle nazýva luminiscencia, špeciálne prípady sú fluorescencia (rýchly zánik luminiscencie, do 10-8 s) a fosforescencia (pomalý zánik luminiscencie, nad 10-8 s). 

Molekuly luminoforu je možné excitovať energeticky bohatými časticami, napr. ionizujúcim žiarením (rádioluminiscencia), zväzkom rýchlych elektrónov (katodoluminiscencia) alebo fotónmi (fotoluminiscencia) s vyššou energiou (kratšou vlnovou dĺžkou), než má svetlo, následne vyžarované luminoforom. Žiarenie luminoforu môže byť podľa jeho chemického zloženia monochromatické, ale aj zložené svetlo.

Luminofory sa využívajú napr. pre výrobu žiariviek, klasických vákuových obrazoviek, niektorých typov bielych svietivých diód (LED) - tzv. fluorescenčných LED, pri zobrazovacích metódach v rádiológii a pod.

Chemické zloženie a výroba
--------------------------

Priemyselne vyrábané luminofory sú zložené zo zmesi základného materiálu a malého množstva aktivátoru, ktorého úlohou je predĺžiť dobu zániku luminiscencie - dosvit luminoforu.

Ako základný materiál najčastejšie slúžia oxidy, sulfidy, sírany, alebo kremičitany zinku, kadmia, bária, stroncia, horčíku, vápniku a ďalších prvkov, prevažne kovov. Aktivátormi sú najčastejšie vzácne kovy - zlato, striebro, meď, ich zmesi, zlúčeniny a ďalšie látky.

Medzi najstaršie známe a zároveň najrozšírenejšie luminofory patrí Sulfid zinočnatý, aktivovaný najčastejšie prímesou medi (ZnS:Cu). Objavil ho v roku 1903 William Crookes a ako scintilačný detektor ho využil Ernest Rutherford a ďalší fyzici pri priekopníckych experimentoch z oblasti fyziky častíc.

Pozri aj
--------


|  |  |
| --- | --- |
|  | Fyzikálny portálChemický portál |

* Luminiscencia
* Fluorescencia
* Fosforescencia
* Žiarivka
* Obrazovka (klasická)
Gary Miller predáva Volkerovi Strassenovi Knuthovu cenu za rok 2008.
**Cena Donalda E. Knutha** (ang. *Donald E. Knuth Prize*), skrátene **Knuthova cena** (ang. *Knuth Prize*) je cena, ktorú udeľuje ACM SIGACT (*Association for Computing Machinery Special Interest Group on Algorithms and Computation Theory*) za mimoriadny prínos v oblasti teoretických základov informatiky. Je pomenovaná podľa informatika Donalda Ervina Knutha. 

Knuthova cena sa udeľuje každého jeden a pol roka od roku 1996 a jej súčasťou je finančná suma vo výške 5000 amerických dolárov. V porovnaní s Gödelovou cenou, ktorá sa udeľuje za vynikajúce články, je Knuthova cena udeľovaná skôr za celkový prínos v danej oblasti.

Nositelia Knuthovej ceny
------------------------

* 1996 - Andrew Jao
* 1997 - Leslie Valiant
* 1999 - László Lovász
* 2000 - Jeffrey Ullman
* 2002 - Christos Papadimitriou
* 2003 - Miklós Ajtai
* 2005 - Mihalis Yannakakis
* 2007 - Nancy Lynchová
* 2008 - Volker Strassen
* 2010 - David Johnson
* 2011 - Ravindran Kannan
* 2012 - Leonid Levin
* 2013 - Gary L. Miller
* 2014 - Richard J. Lipton
* 2015 - László Babai
* 2016 - Noam Nisan
* 2017 - Oded Goldreich
* 2018 - Johan Håstad
* 2019 - Avi Wigderson
* 2020 - Cynthia Dwork

Externé odkazy
--------------

* Stránka ceny so zoznamom nositeľov
„Dar tretí – obrovské kladivo." Elmer Boyd Smith 1902 Draupnir je vidieť pod nákovou, ako zvyšné dary.
**Draupnir** (staroseversky „*predmet, ktorý kvapká/z ktorého kvapká*") je v severskej mytológií zlatý prsteň patriaci bohovi Odinovi, so schopnosťou násobiť sa. Draupnir bol ukovaný bratmi trpaslíkmi Brokkrom a Eitrim (Sindri). Brokkr a Eitri vyrobili tento prsteň ako jeden z troch darov (zvyšné Mjöllnir a Gullinbursti). Bratia spravili tieto tri dari kvôli stávke s Lokim, ktorý hovoril že nie sú schopní vytvoriť lepšie dary ako vyrobili Synovia Ivaldiho. Nakoniec bratom vyhral stávku Mjöllnir - Thorovo kladivo. Loki využil medzeru v stávke, podľa ktorej ak prehrá mu mali sťať hlavu (stávka sa týkala len hlavy – načo argumentoval že na sťatie hlavy mu musia zraniť jeho krk, ktorý nebol v stávke). Brokkr ho potrestal tým, že mu drôtom zošil ústa.

Prsteň položil Odin na pohrebnú hranicu jeho syna – Baldra:

> 
> Odin položil na pohrebnú hranicu zlatý prsteň zvaný Draupnir; jeho kvalita dohliadala na to: že každú deviatu noc tu ležalo osem zlatých prsteňov rovnakej váhy.
> (z *Gylfaginningu*)
> 

Prsteň následne vzal Hermódr. Bol ponúknutý ako dar od Freyrovho služobníka Skírnira, keď dvoril Gerde, čo je opísané v básni *Skírnismál*.

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Draupnir na anglickej Wikipédii.*

| * z
* d
* u
Severská mytológia |
| --- |
| Severskí bohovia | 
* Asovia
* Vanovia
* Dísy
* Obri
* Elfovia
* Valkýry
* Einherjovia
* Norny
* Odin
* Thor
* Frey
* Freya
* Loki
* Baldr
* Týr
* Yggdrasil
* Ginnungagap
* Ragnarök

 | Kresba Thórovho kladiva z roku 1877 |
| Literárne zdroje | 
* Poetická Edda
* Prozaická Edda
* Ságy
* Snorri Sturluson
* Runy
* Runové kamene
* Staroseverčina

 |
| Severská kozmológia |
**Knižný akcent vo frazéme** je štylistická charakteristika niektorých knižných frazém, pri ktorých je výrazne zosilnená ich knižnosť, ktoré sa teda vyznačujú nezvyčajnosťou výrazu, zvýšeným pátosom, nadnesenosťou. Knižný akcent sa prejavuje najmä v opozícii s hovorovými frazémami, ale aj s tými knižnými frazémami, pri ktorých je knižnosť oslabená, alebo celkom ustupuje. Porov. z tohto hľadiska napr. frazémy *labutia pieseň* alebo *spať, odpočívať na vavrínoch,* pri ktorých knižnosť zreteľne ustupuje, a napr. frazémy *obetovať niečo na oltár vlasti, odobrať sa k otcom, predkom*, pri ktorých je naopak knižnosť, nadnesenosť celkom evidentná. Takýto rozdiel sa pomerne často prejavuje medzi citátovými frazémami (tie vynikajú prítomnosťou knižného akcentu) a ich zaužívanými a teda tiež ustálenými a frazeologizovanými kalkami (pri tých býva knižnosť výrazne oslabená), napr. *in medias res – k veci, circulus vitiosus – začarovaný, bludný kruh.*

*Článok pôvodne čerpal z diela ĎURČO, Peter (ed.). Frazeologická terminológia (1995) uverejneného na webe Jazykovedného ústavu Ľudovíta Štúra Slovenskej akadémie vied.*
Súradnice: 48°57′23″S 13°37′52″V﻿ / ﻿48,95639°S 13,63111°V﻿ / 48.95639; 13.63111

**Knížecí Pláně** (nem. *Fürstenhut*) je bývalá obec na Šumave. Miesto sa nachádza v Národnom parku Šumava na holej planine v nadmorskej výške 1021 metrov. Administratívne spadá pod obec Borová Lada.

Dejiny
------

Fürstenhut podľa A. Lewého (1845-1897)
Obec v roku 1792 založil knieža Schwarzenberg. Žili tam prevažne Nemci. Obec mala vo svojej najlepšej dobe približne 60 domov a 700 obyvateľov. Bývala tam hájovňa, píla, hostinec, mlyn, škola a stanovište pohraničnej stráže. V roku 1864 bol v obci postavený kostol Svätého Jána Krstiteľa, neskôr tam bola i fara. Od roku 1902 tam bol obecný úrad a od roku 1913 mala obec i poštu. Po II. svetovej vojne boli tamojší Nemci vysídlení a čoskoro na to, po roku 1950 obec zanikla. Kostol s cintorínom vydržal až do konca 60. rokov, kdy ho nechala odstreliť Československá ľudová armáda, bol zlikvidovaný aj s cintorínom.

Súčasnosť
---------

V súčasnej dobe z obce nezostalo nič než cintorín, ktorý bol v roku 1992 zo zvyškov náhrobných kameňov starostlivo obnovený a oplotený bývalými miestnymi nemeckými obyvateľmi. Na mieste kostola bol vztýčený 13m vysoký drevený kríž, ktorý bol po víchrici v januári 2007 nahradený menším. Novo tam bola postavená farma s chovom ovcí a dobytka, v ktorej je reštaurácia Hájenka a ubytovanie v súkromí.

Okolie a zaujímavosti
---------------------

* Križovatka turistických značených trás do Bučiny, Borovej Lady, Horní Vltavice a Strážného
* Výhľad na Luzný, do vnútornej Šumavy a za jasného počasia i na Alpy (Dachstein)
* nádrže na plavenie dreva: nádrž U Tokaniště, Polecká nádrž, Žďárecké jezírko
* rašeliniská: Buková slať, Knížecí slať, Žďárecká slať
* cez Knížecí Pláně prechádza hlavné európske rozvodie. Červený potok južne od osady tečie do Čierneho mora, zatiaľ, čo Malá Vltava na severe tečie do Severného mora.

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Knížecí Pláně**

Externé odkazy
--------------

* Reštaurácia Hájenka
* Knížecí Pláně na webe "Zaniklé obce"

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Knížecí Pláně na českej Wikipédii.*
Levy patria medzi najznámejších predátorov
Pavúky sú predátory chytajúce korisť buď priamo, alebo do sietí
Bučiak nočný s ulovenou rybou
**Dravec** alebo **predátor** alebo **epizit** je živočích, ktorý usmrcuje iné živočíchy a živí sa nimi. Často stojí na vrchole potravového reťazca. Konzumovaný živočích sa nazýva korisť. Predátori lovia korisť buď priamo (napr. mačkovité), alebo do pascí (napr. križiakovité). 

Medzi predátorov sa nezaraďujú saprofyty (rozkladače), ktoré síce môžu konzumovať iné živočíchy, ale nezabili ich - uhynuli z iného dôvodu. 

Predátory majú nezastúpiteľnú úlohu v ekosystémoch, pretože regulujú početnosť populácie svojej koristi. Bez ich prítomnosti by sa korisť premnožila, následkom čoho by úplne vyčerpala svoj potravinový zdroj (napr. pri vyhynutí vlka by sa jeho korisť - bylinožravé srny natoľko premnožili, že by úplne zlikvidovali lesnú vegetáciu). Predátori sú málokedy špecializované na jeden druh koristi.

Charakteristika a rozdiely medzi inými potravinovými stratégiami
----------------------------------------------------------------

Predátor je charakteristický tým, že je zvyčajne väčší alebo veľkosťou porovnateľný so svojou korisťou a usmrcuje ju okamžite. Pokiaľ je jeho korisť menšia, takmer vždy ju loví v lovných societách: svorkách. Na rozdiel od neho parazit je naopak malý a svojho hostiteľa zabíja postupne, prípadne ho nezabije vôbec. Medzi predáciou a inými druhmi výživy, napríklad parazitizmom, však neexistujú ostré hranice. Kruhoústnice napríklad vytrhávajú rybám kusy mäsa z tela a pri opakovaných útokoch môžu rybu až usmrtiť, napriek tomu sa kruhoústnice niekedy označujú ako paraziti. Iné organizmy zase nie sú vyslovenými predátormi, ale sú omnivorné, čiže sa živia aj rastlinnou potravou alebo nájdenými uhynutými organizmami a sami lovia len príležitostne. 

Špeciálny prechod medzi predáciou a parazitizmom sa nazýva *parazitoidizmus*. Je známy u *hmyz*u, ktorý nakladie vajíčka do iného živočícha a používa ich ako živý inkubátor pre svoje larvy. Tie postupne vyžierajú telo hostiteľa zvnútra, až ho napokon usmrtia. Tento spôsob využívajú napríklad bystruše (*Tachinidae*).

V potravinových reťazcoch rozlišujeme predátorov 1. rádu (živia sa len bylinožravcami), predátorov 2. rádu, prípadne vyšších rádov. Predátor len zriedkavo skonzumuje celú korisť, pretože niektoré jej časti (napr. kosti, perie a iné) môžu byť pre neho nepožívateľné. Pomerne zriedkavým javom je ukladanie si neskonzumovaných častí koristi do zásoby. Robí to napríklad leopard škvrnitý (*Panthera pardus*).

Predátori môžu loviť korisť žijúcu v rovnakom prostredí (napríklad krt loví dážďovky, pričom oba druhy sú zemné živočíchy), alebo v odlišnom (morské vtáky živiace sa rybami, dravé vtáky poľujúce na zemné cicavce a podobne).

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Dravec (predátor)**
**Akadémos** alebo **Hekadémos** (starogr. *Ἀκάδημος, Ἑκάδημος* – *Akadémos, Hekadémos*, lat. *Academus*) je v gréckej mytológii starý aténsky héros, ktorému zasvätili v Aténach háj s chrámom a prvým aténskym gymnáziom.

Antickí autori nám o jeho činoch zaznamenali málo. Uvádzajú len toľko, že keď aténsky kráľ Théseus s pomocou lapithského kráľa Peirithoa uniesol zo Sparty krásnu Helenu, jej bratia Kastor a Polydeukes ju išli do Atén hľadať. Pod hrozbou, že Atény zničia, im Akadémos miesto jej úkrytu ukázal.

Aténčania za záchranu mesta Akadémovi preukazovali vďaku a po jeho smrti mu zasvätili v severozápadnej časti Atén háj s chrámom. Sparťania si tento posvätný háj natoľko ctili, že keď počas bojov ničili Atény, toto miesto ušetrili.

Okolo roku 387 pred Kr. založil Platón v tomto háji filozofickú školu, pre ktorú sa ujalo meno Akadémia. Platón tam prednášal svojim priateľom a žiakom nepretržite celých dvadsať rokov. Akadénia existovala vyše 900 rokov, kým ju v roku 529 nezrušil cisár Justinián. Meno školy však žije dodnes v názve umeleckých a vedeckých inštitúcii.

Referencie a bibliografia
-------------------------

1. 1 2 3  Vojtech Zamarovský. *Bohovia a hrdinovia antických bájí*. Bratislava : Mladé letá, 1980. 66-048-80. S. 37-38.
2. 1 2  Plutarchos, *Bioi paralléloi, Theseus*, 32.
3. ↑  Vojtech Zamarovský. *Grécky zázrak*. Bratislava : Mladé letá, 1990. ISBN 80-06-00122-7. S. 426.
*Akamas a Démofón*, čiernofigúrová amfora, cca 540 pred Kr.
**Akamas** alebo **Akamás** (starogr. *Ἀκάμας* – *Akamas*, lat. *Acamas*) je v gréckej mytológii syn hrdinu Thésea a Faidry, dcéry krétskeho kráľa Minoa.

Po mnohých dobrodružstvách, odišiel Théseus do vojny proti Amazonkám, kde sa stretol s krásnou Amazonkou Antiopou, ktorú uniesol a oženil sa s ňou. Antiopa mu potom porodila syna Hyppolita. Amazonky sa však po čase vrátili, aby ju vyslobodili, ale Antiopa sa pridala na stranu manžela a v boji zahynula.

Théseus sa neskôr oženil druhýkrát, vzal si Ariadninu sestru Faidru. Z tohto manželstva sa im narodili synovia, Akamas a Démofón.

Aj toto manželstvo sa však neskončilo dobre, lebo syn z prvého manželstva Hippolytos urazil bohyňu lásky Afroditu tým, že odmietol jej lásku a tá mu sa mu pomstila tak, že sa jej pričinením Faidra do neho zamilovala a keď ho potom zvádzala a on jej lásku neopätoval, zákerne ho pred otcom obvinila, že ju chcel znásilniť a spôsobila mu tak záhubu.

Akamas a Démofón medzitým vyrástli na statných mládencov, ktorí odišli bojovať do trójskej vojny. Akamas sa zúčastnil súťaže na počesť Achillea, kde bojoval v pästnom súboji. Následne pri dobýjaní Tróje s bratom oslobodil svoju starú matku Aithru, ktorá tam bola v sprievode krásnej Heleny odvedená ako otrokyňa.

Počas pobytu v Tróji získal Akamas náklonnosť Laodiky, dcéry trójskeho kráľa Priama a splodil s ňou syna Mounita, ktorý bol neskôr vychovávaný oslobodenou Aithrou.

Referencie a bibliografia
-------------------------

1. 1 2  Apollodoros, *Bibliotheca*, E,1,18.
2. ↑  Plutarchos, *Theseus*, 28.
3. ↑  Ovidius, *Fasti*, 6,733.
4. ↑  Vojtech Zamarovský. *Bohovia a hrdinovia antických bájí*. Bratislava : Mladé letá, 1980. 66-048-80. S. 200–201.
5. ↑  Quintus, *Posthomerica* 4,365–456.
6. ↑  Vojtech Zamarovský. *Bohovia a hrdinovia antických bájí*. Bratislava : Mladé letá, 1980. 66-048-80. S. 38.
7. ↑  Parthenios, *Erotica pathemata*, 16.
**Knižnica infraštruktúry informačných technológií** (angl. *Information Technology Infrastructure Library*, skrátene **ITIL**) znamená súbor najlepších skúseností z praxe (best practice) z oblasti ITSM (riadenia IT služieb).

Názov „ITIL®" vznikol ako skratka slov „Information Technology Infrastructure Library", napriek tomu v súčasnej verzii knižnice už nie je pôvodný význam týchto 4 písmen nikde uvedený, dokonca ani v oficiálnom ITIL výkladovom slovníku, a to zrejme preto, že obsah knižnice sa infraštruktúre informačných technológií venuje len z pohľadu ich riadenia, a ešte aj to vo vzťahu k službám IT, a nie k technológiam ako takým

Štruktúra ITIL
--------------

ITIL® v svojej aktuálnej verzii obsahuje 5 základných publikácií: 

* Service Strategy - stratégia služby
* Service Design - návrh služby
* Service Transition - prechod / tranzícia služby
* Service Operation - prevádzka služby
* Continual Service Improvement - neustále zlepšovanie služby

ITIL 4
------

Kľúčovými komponentmi rámca ITIL 4 sú Service Value System (ITIL) a 4 rozmerový model. Každý komponent systému hodnôt služby ITIL musí brať do úvahy nasledujúce štyri aspekty:

Organizácie a ľudia. Ľudia v tejto dimenzii zohrávajú kľúčovú úlohu a každý by mal jasne porozumieť svojmu príspevku k SVS. Organizácia pokrýva, ako aj formálnu štruktúru, kultúru a zodpovedajúcu úroveň schopností a kompetencií.

Informácie a technológie sú informácie spravované v službe a všetky súvisiace informácie a znalosti vrátane ich ochrany, správy a archivácie. Technológia je hlavnou hybnou silou riadenia služieb. Môžu to byť umelá inteligencia, strojové učenie, mobilné platformy, cloudové riešenia, nástroje pre spoluprácu, automatizované testovanie a operácie a riešenia pre nepretržitú integráciu / nepretržitý vývoj / nepretržité nasadenie.

Partneri a dodávatelia - Každý poskytovateľ služieb používa na vytváranie vlastnej hodnoty iné organizácie. Stratégia rozhodovania o využití druhých závisí od ich vlastného strategického zamerania, firemnej kultúry, obmedzení zdrojov, problémov s nákladmi, odbornosti v danej oblasti, vonkajších obmedzení a vzorcov dopytu.

Hodnotové toky a procesy. Hodnotové toky sú sériou krokov, ktoré vytvárajú hodnotu vo forme produktov alebo služieb. Každý produkt alebo služba v organizácii by mal byť definíciou hodnotového toku.

Referencie
----------

1. ↑   *What is ITIL? Your guide to the IT Infrastructure Library* [online]. January 18, 2019. Dostupné online.
2. ↑   *ITIL Foundation: 4th edition*. [s.l.] : AXELOS, 2019. Dostupné online.
**Nicolás Gómez Dávila** (\* 18. máj 1913, Bogota, Kolumbia – † 17. máj 1994, tamže) bol popredný kolumbijský filozof, katolícky tradicionalista a reakcionár. Písal formou krátkych esejí, viaceré jeho knihy sú len zbierkami jeho úsečných poznámok. Kvôli podobnosti štýlu a čiastočne aj spoločenských postojov býva niekedy označovaný ako „Nietzsche z Ánd". Nemal univerzitné vzdelanie, bol samoukom a hovoril niekoľkými jazykmi. Odmietal oficiálne funkcie a žil výlučne z rodinného majetku.

Jeho literárne dielo sa skladá z iba niekoľkých publikácií. Roku 1954 vydal svoju prvotinu s názvom *Notas I* (Poznámky I), zbierku aforizmov a krátkych reflexií, z ktorých väčšina nemala viac než pár odsekov. V roku 1959 vydal zbierku esejí pod názvom *Textos I* (Texty I – vyšlo slovensky pod názvom *O ľudskom údele*). *Notas* aj *Textos* boli vydané v drobnom náklade. Obe predpokladali svoje pokračovania, ku ktorým ale nedošlo. O osemnásť rokov vychádza dvojzväzkové *Escolios a un Texto Implícito* (Scholia k implicitnému textu, 1977). Po tejto zbierke aforizmov v roku 1986 nasledovalo jej pokračovanie, ďalšie dvojzväzkové dielo *Nuevos Escolios a un Texto Implícito* (Nové scholia k implicitnému textu). Trilógiu uzatvára jednozväzková zbierka z roku 1992 s názvom *Sucesivos Escolios a un Texto Implícito* (Ďalšie scholia k implicitnému textu). Okrem toho napísal dve krátke eseje, *De iure*, pravdepodobne z roku 1970 a vydanú až v roku 1988, a *El Reaccionario Auténtico* (Autentický reakcionár), ktorá sa objavila posmrtne v roku 1995. Až nemecké preklady týchto publikácií, vydané zásluhou viedenského vydavateľstva Karolinger Verlag, mu získali uznanie od spisovateľov a filozofov, spomedzi ktorých môžeme spomenúť Roberta Spaemanna, Martina Mosebacha, Reinharta Maurera, Ernsta Jüngera a Botha Straußa.

Referencie
----------

1. ↑   *Sol Noctis* [online]. [Cit. 2020-10-10]. Dostupné online.
2. ↑  GÓMEZ DÁVILA, Nicolás. *O ľudskom údele*. prvé. vyd. Zvolen : Sol Noctis, 2020. ISBN 978-80-99977-03-8. S. 144.

Externé odkazy
--------------

* Esej Autentický reakcionár od Gómeza Dávilu v slovenčine.

Autoritné údaje: * BnF: 12286872z
* GND: 128658088
* ISNI: 0000 0001 0861 1963
* LCCN: n79036043
* VIAF: 73498
* WorldCat: lccn-n79036043
**Arthur Aikin** (\* 19. máj 1773, Warrington, Spojené kráľovstvo – † 15. apríl 1854, Londýn) bol anglický chemik, geológ a vedecký spisovateľ.

Bol synom Dr. Johna Aikina. Študoval chémiu pod Josephom Priestleyom, získal pri ňom porozumenie pre praktickú aplikáciu vedy. Od 1803 do roku 1808 bol redaktorom *Annual Review*.

V roku 1807 bol jedným zo zakladateľov Geological Society of London (Geologickej spoločnosti v Londýne) a medzi rokmi 1812 a 1817 bol jej čestný tajomník. Prispieval článkami o wrekinských a shrophireských uhľových revírov.

Neskôr sa stal tajomníkom Royal Society of Arts (Kráľovskej spoločnosti umenia) a v roku 1841 aj Chemickej spoločnosti. Bol veľavážený ako muž s názorom a s hlbokými vedomosťami. Zomrel v Londýne.

Publikácie
----------

* *Journal of a Tour through North Wales and Part of Shropshire with Observations in Mineralogy and Other Branches of Natural History* (London, 1797)
* *A Manual of Mineralogy* (1814; ed. 2, 1815)
* *A Dictionary of Chemistry and Mineralogy* (with his brother C. R. Aikin), 2 vols. (London, 1807, 1814).

Autoritné údaje: * BnF: 16296121w
* GND: 129086479
* ISNI: 0000 0000 6324 5532
* LCCN: n84140083
* SNK: 156552
* VIAF: 69999076
* WorldCat: lccn-n84140083
**Arthur Seymour Sullivan** (\* 13. máj 1842 – † 22. november 1900) bol anglický operetný skladateľ.

Zo začiatku komponoval opery, symfónie a dokonca aj chrámovú hudbu. Pod Offenbachovým vplyvom začal komponovať operety, s ktorými dosiahol svoje najväčšie úspechy. Vyučoval na Londýnskej hudobnej akadémii, neskôr sa stal riaditeľom Training School for Music. Od Cambridgskej univerzity dostal čestný doktorát a od kráľovnej šľachtický titul „sir".

Značný podiel na jeho úspechu jeho operiet mal kvalitný libretista William Schwenckem Gilbert. Premiéry sa konali v Savoy Theatre v Londýne, preto sa Sullivanove operety nazývajú aj „Savoyskými". Do svojich operiet pridával rôzne akrobatické scény, ktoré priťahovali záujem anglického publika. Značnú popularitu dosiahol najmä v Anglicku a v USA napr. operetami *Patience* (1881), *Iolanthe* (1882), *Princess Ida* (1884) alebo *The Gondoliers* (1889). V kontinentálnej Európe sa presadila hlavne jeho opereta *Mikado* (1885), pravdepodobne najmä pre svoj exotický námet.

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Arthur Sullivan**

Autoritné údaje: * BnF: 13900171x
* GND: 118799371
* ISNI: 0000 0000 8167 9107
* LCCN: n80019543
* NK ČR: ola2002111164
* VIAF: 95208295
* WorldCat: lccn-n80019543
**Nicolas Bourbaki** je pseudonym skupiny francúzskych matematikov, ktorá vznikla v Paríži z odchovancov *École normale supérieure* roku 1937 a ktorá sa od roku 1939 usilovala realizovať ideu Hilberta obsiahnuť rozličné matematické teórie z pozícií formálnej axiomatickej metódy. V mnohozväzkovom traktáte *Éléments de mathématique*, ktorý vychádza od roku 1939, rozpracúvajú formálny axiomatický systém, ktorý má obsiahnuť ak nie všetky, tak aspoň najdôležitejšie matematické odbory ako *špeciálne aspekty všeobecnej koncepcie*. Výklad je krajne abstraktný a formalizovaný, podáva sa iba logická kostra teórií.

Základom výkladu sú štruktúry, určované pomocou axióm, napr. štrukúry usporiadania, grupy, topologické štruktúry.

Výklad postupuje od všeobecného k zvláštnemu.

Klasifikácia matematiky podľa typov štruktúr sa do značnej miery odlišuje od tradičnej.

Zoznam literatúry
-----------------

*Éléments de mathématique*, 1939 an.

Externé odkazy
--------------

* FILIT – zdroj, z ktorého pôvodne čerpal tento článok.
Súradnice: 42°8′32″S 24°44′47″V﻿ / ﻿42,14222°S 24,74639°V﻿ / 42.14222; 24.74639

**Pamätník Duša Chadžidekova** (bulh. Паметник на Душо Хаджидеков – Pametnik na Dušo Chadžidekov) je pamätník dedikovaný Dušovi Chadžidekovi z prvej polovice 20. storočia v centrálnej časti mesta Plovdiv v Plovdivskej oblasti v južnom Bulharsku.

Poloha
------

Pamätník sa nachádza v centrálnej časti mesta Plovdiv v parku Car Simeonova gradina pri jeho centrálnej aleji.

Charakteristika a dejiny
------------------------

Pamätník je vo forme busty na podstavci. Znázorňuje bulharského účastníka boja za cirkevnú nezávislosť, spoluzakladateľa tajného revolučného výboru v Plovdive, spolupracovníka Vasiľa Levského, Georgiho Benkovského a Zachariho Stojanova a donora bulharských škôl v Plovdive Duša Chadžidekova.

Pamätník bol odhalený v priebehu roku 1938 pri príležitosti 60. výročia smrti Duša Chadžidekova. Bol postavený na základe iniciatívy obyvateľov pochádzajúcich z Čirpanu odkiaľ pochádzal aj Dušo Chadžidekov. Jeho autorom bol sochár G. Kiselinčev. Po tom čo sa dostala v Bulharsku k moci komunistická strana, bol pamätník z parku odstránený a jeho ďalší osud ostal neznámy.

V roku 2003 zhotovil na základe iniciatívy žiakov plovdivskej základnej školy nesúcej meno Duša Chadžidekova sochár Dimităr Čonov v parku repliku pôvodnej sochy z roku 1938.

Galéria
-------

* pohľad na časť parku Car-Simeonova gradina s pamätníkompohľad na časť parku Car-Simeonova gradina s pamätníkom
* detailný pohľad na vrchnú časť pamätníku s bustoudetailný pohľad na vrchnú časť pamätníku s bustou
* celkový pohľad na pamätník s prístupovým chodníkomcelkový pohľad na pamätník s prístupovým chodníkom

Referencie
----------

1. 1 2 3  TOTEV, Božidar. Enciklopedija na Plovdiv. Sofia : Božidar Totev/Bulged OOD. 2017. 608 s. ISBN 9786191881383. S. 357. (po bulharsky)
2. 1 2 3 4 5 6 7  | от bgnauka. *Паметник на Душо Хаджидеков в Пловдив* [online]. nauka.bg, 2012-06-25, [cit. 2022-08-15]. Dostupné online.
3. 1 2   *Паметник на Душо Хаджидеков - Пловдив* [online]. opoznai.bg, [cit. 2022-08-15]. Dostupné online.
4. 1 2 3 4   *Lost in Plovdiv* [online]. lostinplovdiv.com, [cit. 2022-08-15]. Dostupné online.

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Pamätník Duša Chadžidekova (Plovdiv)**