recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
***Rockferry*** je debutový štúdiový album waleskej speváčky Duffy vydaný 3. marca 2008 vydavateľstvom Mercury Records v USA a Polydor Records vo Veľkej Británii. Predtým než vydala svoj album sa dvakrát objavila v hudobnej show Joolsa Hollanda, kde predstavila single ako "Mercy", "Warwick Avenue" a jej verziu piesne "The First Cut Is the Deepest" od Cat Stevens.

Názov albumu *Rockferry* je podľa Duffy pomenovaný po Rock Ferry, predmestia Birkenheadu, pretože tam žije jej stará mama.

Tracklist
---------

1. „Rockferry" (Duffy, Bernard Butler) - 4:14
2. „Warwick Avenue" (Duffy, Jimmy Hogarth, Eg White) - 3:46
3. „Serious" (Duffy, B. Butler) - 4:10
4. „Stepping Stone" (Duffy, Steve Brooker) - 3:28
5. „Syrup & Honey" (Duffy, B. Butler) - 3:18
6. „Hanging On Too Long" (Duffy, J. Hogarth, E. White) - 3:56
7. „Mercy" (Duffy/Steve Booker) - 3:42
8. „Delayed Devotion" (Duffy, J. Hogarth, E. White) - 2:57
9. „I'm Scared" (Duffy, J. Hogarth) - 3:08
10. „Distant Dreamer" (Duffy, B. Butler) - 5:05

### B-strana & bonusy

11. „Save It for Your Prayers" (B-strana k "Mercy" / US iTunes bonusový track)   

12. „Oh Boy"  (Richard J. Parfitt) (B-strana k "Rockferry" / US iTunes bonusový track)   

13. „Tomorrow" (B-strana k "Mercy" / US iTunes Bonus Track)   

14. „Breaking My Own Heart" (Promo)   

15. „Put It In Perspective" (B-strana k "Warwick Avenue")  

16. „Loving You" (Richard J. Parfitt, Owen Powell) (B-strana k "Warwick Avenue")  

17. „Frame Me" (B-strana k "Stepping Stone")  

18. „Big Flame" (Richard J. Parfitt) (B-strana k "Stepping Stone")

Chronológia singlov
-------------------

Spojené kráľovstvo & Írsko
* „Rockferry"
* „Mercy"
* „Warwick Avenue"
* „Stepping Stone"
* „Rain On Your Parade"

Severná Amerika, Južná Amerika, Austrália a zvyšok Európy
* „Mercy"
* „Warwick Avenue"

Brazília
* „Mercy"
* „Rockferry"
* „Warwick Avenue"

Japonsko
* „Mercy"

Referencie
----------

1. ↑  Uncut Magazine 2008

Externé odkazy
--------------

* Oficiálna stránka
**Vývinová variantnosť frazém** je jedna zo základných vlastností frazém; stály sprievodný jav vo frazeológii vo všetkých vývinových obdobiach jazyka. Určenie variantnosti frazém (morfologickej, syntaktickej al. lexikálnej) je podmienené

a) jednotou vnútornej motivácie frazémy, jej obrazu s jeho formálnou štruktúrou. Za hranicami tejto jednoty sa končí variantnosť a začína sa synonymia;
b) relatívnou jednotou syntaktickej konštrukcie, v rámci ktorej prebiehajú lexikálne zámeny komponentov frazém, ktoré majú spravidla zákonitý systémový charakter. Variantnosť umožňuje vysvetliť historický vývin frazém. Pri postupnom ustaľovaní spojenia sa zo začiatku vyskytuje väčšie množstvo variantov, ktoré jestvujú istý čas popri sebe, no postupne dochádza k ústupu, resp. zániku väčšiny variantov a zachováva sa iba jeden, dva, zriedka viac variantov. V staršom období vývinu jazyka je variantnosť výraznejšia. Porov. historický variant.

Literatúra
----------

* V. M. Mokijenko, 1980.

*Článok pôvodne čerpal z diela ĎURČO, Peter (ed.). Frazeologická terminológia (1995) uverejneného na webe Jazykovedného ústavu Ľudovíta Štúra Slovenskej akadémie vied.*
**Japončina** sa ako jazyk vyvíjal oddelene od ostatných, ale časom (asi v 6. storočí) nastala potreba jazyk nejakým spôsobom zapísať. Keďže Japonsko leží neďaleko Číny a udržiavalo s ňou diplomatické vzťahy, tak nie je prekvapujúce, že sa rozhodlo prevziať čínsky písomný systém. Čínština sa stala úradným jazykom, ale kvôli rozdielom v čínskej a japonskej gramatike to malo isté nevýhody. Japonci síce začali zapisovať japončinu po čínsky, čo systematizovali prostredníctvom manjógany, lenže takýto spôsob zápisu sa čoskoro ukázal byť neefektívny, pretože v niektorých prípadoch existovalo viac než desať spôsobov zápisu danej slabiky a výber bol do istej miery často subjektívny. Kvôli rýchlopisu sa najpoužívanejšie znaky začali deformovať do dvoch ďalších systémov – hiragany a katakany (súborne označované ako kana, pričom hiraganové znaky vznikli zjednodušením celých znakov, zatiaľ čo katakanové znaky vyňatím konkrétnej časti znaku). 

Japončinu možno označiť za slabičný jazyk a teda základnou jednotkou nie je hláska, ale slabika (presnejšie móra, keďže ん nie je slabika). Japonský mórový systém obsahuje 46 základných slabík (mór), z ktorých je možné pomocou diakritických znamienok vytvoriť odvodené slabiky. V súčasnosti sa v rámci japonského písomného systému rozlišujú štyri typy písma: čínske znakové písmo (kandži), hiragana, katakana a romádži (latinská abeceda).

Hiragana
--------

Hiragana – používa sa na zápis pôvodných japonských slov v kombinácií s kandži. Obsahuje všetky japonské slabiky. Keďže japončina je primárne aglutinačný jazyk, tak hiragana sa používa najmä na zápis koncoviek slov, prostredníctvom ktorých možno zmeniť napríklad čas či iné gramatické kategórie. V minulosti (okolo 9. storočia) sa o rozšírenie hiragany postarali hlavne japonské aristokratky, ktoré ju používali pri písaní listov a denníkov a takmer výlučne hiraganou bolo napísané napríklad aj dielo *Pod vankúšom* (jap. Makura no sóši) od autorky Sei Šónagon.

Katakana
--------

Katakana – aj katakanou možno zapísať ľubovoľné japonské slovo. Spočiatku sa používala v Japonsku vo funkcii dnešnej furigany na fonetický prepis budhistických mantier, neskôr v stredoveku sa do značnej miery využívala aj v oficiálnych dokumentoch a staršie generácie ju dokonca využívali pri písaní telegramov. V dnešnej dobe sa však primárne používa na zápis cudzích alebo expresívnych výrazov a v niektorých prípadoch sa ňou zapisujú aj japonské citoslovcia, hoci tie možno často zapísať aj pomocou hiragany. 

* pôvod vzniku katakanových symbolov
* pôvod vzniku hiraganových symbolov prostredníctvom kaligrafického trávnatého štýlu

Pozri aj
--------

* Prepis z japonského písma do latinky


|  |  |
| --- | --- |
|  | Jazykový portál |
**Zalabský chrbát** je časťou Podunajskej pahorkatiny, podcelku Ipeľská pahorkatina.

Prebieha severojužným smerom v dĺžke okolo 13 km od Vyšehradskej brány na juhu po Santovskú pahorkatinu na severe. Na východe nadväzuje na Ipeľskú nivu, na západe na Hronskú nivu. Najvyšším bodom územia je vrch Kamence (286,8 m n. m.) v južnej časti.

Nachádza sa tu prírodná rezervácia *Sovie vinohrady*, vyhlásená v roku 1993 na ploche 4,86 ha. Predstavuje enklávu teplomilnej vegetácie s najbohatším výskytom katranu tatárskeho na Slovensku. Rastie tu tiež chránený mechúrnik stromový a ďalšie chránené druhy rastlín.

Svahy na okraji Zalabského chrbta sú porastené vinicami. Po obvode ležia tieto obce: Pavlová, Sikenička, Zalaba (podľa nej pomenovaná geomorfologická časť) a Pastovce.

Referencie
----------

1. ↑  KOČICKÝ, Dušan; IVANIČ, Boris. *Geomorfologické členenie Slovenska* [online]. Bratislava: Štátny geologický ústav Dionýza Štúra, 2011, [cit. 2019-02-09]. Dostupné online.
2. ↑   *mapový portál HIKING.SK* [online]. mapy.hiking.sk, [cit. 2019-02-14]. Dostupné online.

Súradnice: 47°57′30″S 18°43′01″V﻿ / ﻿47,958304°S 18,716927°V﻿ / 47.958304; 18.716927
Toto je článok o leteckej zložke armády zaniknutého Nemeckého cisárstva. O vzdušných silách armády zaniknutej Nemeckej demokratickej republiky pozri *Luftstreitkräfte der Nationalen Volksarmee.*

**Luftstreitkräfte** (doslova: *Vzdušné sily*), do októbra 1916 pod názvom **Fliegertruppen des deutschen Kaiserreiches** (doslova: *Letecké zbory Nemeckého cisárstva*), boli leteckou zložkou nemeckej armády (nem. *Deutsches Heer*) v rokoch 1910 až 1919. V krátkom období od 19. januára 1919 do 6. marca toho istého roku Luftstreitkräfte podliehali Friedensheeru (doslova: *Mierovej obrane*) a následne Reichswehru (doslova: *Ríšskej obrane*) do 8. mája 1920, kedy boli zvyšné jednotky Luftstreitkräfte rozpustené.

Táto armádna zložka vznikla ešte pred prvou svetovou vojnou, skôr než boli zostrojené prvé skutočné vojenské lietadlá ako ich poznáme zo vzdušných bojov *Veľkej vojny*. Prvé úlohy smerovali na prieskumné činnosti a v zameriavaní delostrelectva pomocou balónov a vzducholodí. Balóny sa s veľkým úspechom používali už počas prusko-francúzskej vojny v rokoch 1870 – 1871 a v niektorých prípadoch dokonca aj oveľa skôr už od napoleonských vojen. Luftstreitkräfte neboli prvou armádnou zložkou tohto určenia na svete – francúzske vzdušné sily (*Armée de l'air*) boli založené v roku 1909 a britský Kráľovský letecký zbor (*Royal Flying Corps*) až v apríli 1912.

Počas prvej svetovej vojny používali nemecké vzdušné sily široké spektrum typov lietadiel, počnúc stíhačkami výrobcov Albatros a Fokker, prieskumné lietadlá Aviatik a DFW, bombardéry Gotha či Zeppelin-Staaken. Na bombardovanie vojenských a civilných cieľov vo Francúzsku, Belgicku a vo Veľkej Británii slúžili aj obrie zeppelíny. Objednávky lietadiel pre Luftstreitkräfte a špecifikácie požiadaviek na ich vlastnosti určoval úrad Idflieg, ktorý už v roku 1913 vydal predpis pre značenie vojenských lietadiel.

Najviac pozornosti na seba pútali úspešní stíhací piloti akými boli letecké esá Manfred von Richthofen (*Červený barón*), Ernst Udet, Hermann Göring, Oswald Boelcke (považovaný za majstra manévrových vzdušných súbojov), Max Immelmann (prvý pilot, ktorý dostal vyznamenanie Pour le Mérite, najvyššie nemecké vyznamenanie za statočnosť) a Werner Voss.

Všetky nemecké vojenské lietadlá niesli až do začiatku roku 1918 výsostné znaky v podobe železného kríža (*Tatzenkreuz*), ktorého podoba pochádza z templárskej tradície. Potom boli nahradené čiernym rovnoramenným gréckym krížom na bielom podklade nazvanom *Balkenkreuz*.

Na konci prvej svetovej vojny evidovali v jednotkách Luftstreitkräfte 2 709 lietadiel v prednej línii, 56 vzducholodí, 186 balónových oddielov a približne 4 500 pilotov. Po ukončení vojny porážkou Nemecka, boli 8. mája 1920 jednotky rozpustené v rámci plnenia Versaillskej zmluvy, ktorá žiadala úplné zničenie všetkej výzbroje nemeckého vojenského letectva.

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Luftstreitkräfte**

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Luftstreitkräfte na českej Wikipédii.*


|  |  |
| --- | --- |
| Portal | Portál letectvo |
**Al-Mu'tasim** (arab. المعتصم), celým menom **Abú Ishák Muhammad al-Mu’tasim Billáh ibn Hárún ar-Rašíd** (\* 794 – † 5. január 842) bol ôsmy kalif dynastie Abbásovcov. Na trón nastúpil po svojom nevlastnom bratovi Al-Ma’múnovi.

Al-Mu’tasim bol syn Hárúna ar-Rašída a tureckej háremovej otrokyne. Ešte pred nástupom na trón sa zúčastnil na potlačení povstania v Egypte a vo vojne proti Byzantskej ríši v rokoch 831 – 832. Kalifom sa stal v roku 833.

Jeho vláda je poznačená obmedzovaním iránskeho vplyvu v armáde a verejnej správe. Najmä v armáde sa mu to podarilo za pomoci tureckých vojenských otrokov – *mamlúkov*.
V roku 836 sa al-Mu’tasim presťahoval do mesta Samarra, aby znížil napätie medzi obyvateľmi Bagdadu a svojimi tureckými vojakmi. To však dostalo jeho samého i jeho nástupcov do závislosti na tureckých jednotkách. Al-Mu’tasim je posledný z chalífov, ktorí vykonávali absolutistickú moc ešte osobne.

Za vlády Al-Mu’tasima naďalej vzrastala moc dynastie Táhirovcov vo výchoperzskej provincii Chorasán. Táhirovci sa stali guvernérmi Samarkandu, Farghany a Herátu. Na rozdiel od ostatných provincií kalifátu Abbásovcov, ktoré boli pod prísnou kontrolou Bagdadu a Samarry, Táhirovské provincie boli oslobodené od platenia poplatkov a od politického dohľadu. Rastúca nezávislosť Táhirovcov významne prispela k úpadku moci Abbásovcov na východe ríše.

Následníkom Al-Mu’tasima sa stal jeho syn Al-Wátik.

  


|  |
| --- |
| Al-Mu’tasim**Abbásovci** |
| Vladárske tituly |
|
| Predchodca**al-Ma’mún** | **chalífa**833 – 842 | Nástupca**al-Wátik** |

Autoritné údaje: * GND: 115379828X
* ISNI: 0000 0000 6699 9401
* LCCN: nr91009050
* VIAF: 39230131
* WorldCat: lccn-nr91009050
**Al-Battání**, v latinizovanej forme **Albatenius** alebo **Albategnius**, arab. أبو عبد الله محمد بن جابر بن سنان الرقي الصابي البتاني *Abú Abd Alláh Muhammad bin Džábir bin Sinán ar-Rakkí al-Harrání as-Sábí al-Battání* (\* ~ 850, Harran dnes Turecko  –  † 929, pri Samarre) bol arabský astronóm, astrológ a matematik.

Pomocou vtedajších astronomických prístrojov spresnil hodnotu trvania roka na 365 dní, 5 hodín, 46 minút a 24 sekúnd, spresnil aj hodnoty precesie a sklonu ekliptiky.

Vytvoril dielo pozostávajúce z 57 astronomických tabuliek s názvom *Az-Zídž as-Sábi’* zahrňujúce polohy Mesiaca, Slnka a planét, ktoré svojou presnosťou predstihli *Almagest*. Tabuľky preložil v roku 1116 Plato Tiburtinus do latinčiny pod názvom *De motu stellarum* a mali veľký vplyv na rozvoj európskej astronómie. Vyšli tlačou dokonca ešte v rokoch 1537 a 1645.

Battáního vplyv spomína aj Mikuláš Kopernik vo svojom revolučnom diele *De revolutionibus orbium coelestium* z roku 1543.

Je po ňom pomenovaný kráter *Albategnius* na Mesiaci.

Zdroje
------


|  |  |
| --- | --- |
| Portal | Matematický portálAstronomický portál |

* HAJDUK, Anton; ŠTOHL, Ján a kol.. *Encyklopédia astronómie*. Bratislava : Osveta, 1987. 65-045-87 EAS.
* HARTNER, Willy. *Al-Battānī, Abū ʿAbd Allāh Muḥammad Ibn Jābir Ibn Sinān al-Raqqī al-Ḥarrānī al–Ṣābi in Dictionary of Scientific Biography*. New York : Charles Scribner's Sons, 1970–80. Dostupné online. ISBN 0-684-10114-9.

Autoritné údaje: * BnF: 15506894j
* GND: 118647547
* ISNI: 0000 0000 7980 1054
* LCCN: n80001373
* NK ČR: ola2009507530
* VIAF: 97655156
* WorldCat: lccn-n80001373
Poloha guvernorátu na mape Egypta
**Al-Wádí al-Džadíd** (arab. محافظة الوادي الجديد *Muháfada Al-Wádí al-Džadíd*, egyptská výslovnosť: *El-Wádí el-Gedíd*) je rozlohou najväčší, no podľa počtu obyvateľov a hustoty obyvateľstva najmenší egyptský guvernorát. Nachádza sa v západnej a juhozápadnej časti krajiny. Tvorí časť južných hraníc Egypta so Sudánom a časť hraníc s Libyou. Jeho rozloha je 376 505 km2, v roku 2004 tu žilo 166 211 obyvateľov. Hustota obyvateľstva vtedy bola 0,44 ob./km2. Hlavným mestom guvernorátu je mesto Charga, ktoré sa nachádza v rovnomennej oáze.

| * z
* d
* u
Guvernoráty Egypta |
| --- |
| 
* Ad-Dakahlíja
* Al-Bahr al-Ahmar (Červené more)
* Al-Buhajra
* Alexandria (Al-Iskandaríja)
* Al-Fajjúm
* Al-Garbíja
* Al-Ismá’ílíja
* Al-Džíza (Gíza)
* Al-Minúfíja
* Al Minjá
* Káhira (Al-Káhira)
* Al-Kaljubíja
* Al-Wádí al-Džadíd
* As-Sádis min Uktúbar
* Aš-Šarkíja
* As-Suwajs
* Aswán (Asuán)
* Asjút
* Baní Suwajf
* Búr Sa’íd
* Dumját
* Džanúb Síná’
* Hilwán/Hulwán
* Kafr aš-Šajch
* Kiná
* Matrúh
* Sawhádž
* Šimál Síná’

 |
**Cesta II. triedy 428** je cesta II. triedy na Slovensku. Nachádza sa v okrese Žarnovica a tvorí prieťah Žarnovicou. Jej celková dĺžka je 4,431 km.

História
--------

Počas spoločnej federácie s Českom ležala *II/428* na Morave na trase Drysice-Zdounky-Staré Město (leží tam dodnes). V tom čase bola dnešná slovenská II/428 kategorizovaná ako súčasť cesty I/65. Po vystavaní obchvatu Žarnovice bola I/65 presunutá, pretože v tom čase sa všetky cesty označené dopravnou značkou *Rýchlostná cesta* evidovali ako cesty I. triedy. Pôvodnej I/65 vedúcej cez centrum Žarnovice sa pridelilo voľné číslo 428 a zároveň bola degradovaná na cestu II. triedy.

Priebeh trasy
-------------

II/428 začína križovatkou *Žarnovica-juh* s rýchlostnou cestou R1, s ktorou je v peáži aj I/65. Cesta vchádza do intravilánu Žarnovice, križuje sa s III/2530 a následne v samom centre mesta aj s II/512. Cesta sa po niečo vyše štyroch kilometroch končí v križovatke *Žarnovica-sever* opäť s s rýchlostnou cestou R1 a I/65. Odtiaľ je už I/65 vedená samostatne, teda mimo trasy R1.

Referencie
----------

* Miestopisný priebeh cestných komunikácií (Slovenská správa ciest)

| * z
* d
* u
Cestná infraštruktúra na Slovensku II |
| --- |
| Cesty II. triedy | 
* 106
* 127
* 143
* 211
* 425
* 426
* 428
* 484
* 487
* 499
* 500
* 501
* 502
* 503
* 504
* 505
* 506
* 507
* 509
* 510
* 511
* 512
* 513
* 514
* 515
* 516
* 517
* 519
* 520
* 524
* 526
* 527
* 527A
* 527B
* 529
* 531
* 532
* 533
* 534
* 535
* 536
* 536A
* 537
* 538
* 539
* 540
* 541
* 542
* 543
* 545
* 546
* 547
* 548
* 549
* 550
* 552
* 554
* 555
* 556
* 558
* 559
* 560
* 561
* 562
* 563
* 564
* 566
* 567
* 571
* 572
* 573
* 574
* 575
* 576
* 578
* 579
* 580
* 580A
* 581
* 582
* 583
* 583A
* 584
* 584A
* 585
* 587
* 588
* 589
* 590
* 591
* 592
* 593
* 594
* 595

 | Slovensko |
| Zaniknuté cesty | 
* 508
* 510
* 518
* 520A
* 521
* 522
* 523
* 525
* 528
* 530
* 541
* 544
* 551
* 553
* 557
* 565
* 574A
* 576
* 577
* 583B
* 583C
* 583D
* 586

 |
| Súvisiace šablóny | 
Cestná infraštruktúra na Slovensku I
Cestné tunely na Slovensku
 |
**Židokresťanstvo** označuje v cirkevných dejinách kresťanské skupiny prvých dvoch storočí, ktoré pochádzali zo židovstva, oproti kresťanom z pohanstva, označovaným obvykle ako pohanokresťania.

Prvé kresťanské spoločenstvá boli tvorené v 1. storočí z väčšej časti zo židov. Takmer všetci z prvých nasledovníkov Ježiša z Nazaretu a autori Nového zákona boli židokresťanmi.

Ako zvláštna skupina židokresťanov sa však označujú tie židokresťanské komunity, ktoré sa ku koncu 1. storočia začínajú stavať proti misii namierenej k pohanom a zvlášť proti učeniu Pavla z Tarsu. Ako charakteristiku týchto skupín možno uviesť snahu vnútiť pohanokresťanom dodržovanie rituálnych predpisov Tóry. Súdobá cirkev však tieto skupiny prakticky, a neskôr aj teoreticky, odsúdila ako heretické. Cirkevní Otcovia označujú tieto skupiny ako ebionitov, elchasaitov, hebrejov či nazorejcov.

Medzi odborníkmi nepanuje úplná zhoda ohľadne toho, čo pojem židokresťanstvo zahrnuje. Označenie židokresťania pochádza zrejme od Ferdinanda Christiana Baura (1792 – 1860), ktorý takto označuje všetky vyššie zmienené skupiny bez rozdielu. Jean Daniélou takto označuje celé myšlienkové dedičstvo, ktoré kresťanstvu priniesol midraš. Marcel Simon označuje ako židokresťanov tých, ktorí prakticky dodržovali ustanovenie mojžišského Zákona, iní potom len tých, ktorí ich dodržovanie vyžadovali aj teoreticky.

Pozri aj
--------

* Apokryf
* Nový zákon

Referencie
----------

1. ↑  Grech, s. 2289.

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Židokřesťanství na českej Wikipédii.*
**Alfa Capricornidy** je letný meteorický roj, ktorý je aktívny od 15. júla do 10. augusta. Nachádza sa v súhvezdí Kozorožca. Roj bol objavený maďarským astronómom Miklósom Kónkoly-Thegom v roku 1871. Tento roj má malú početnosť, ale pomerne jasné meteory, občas aj bolidy. Materské teleso je kométa 169P/NEAT.

Peter Jenniskens a Jeremie Vaubaillon identifikovali materské teleso ako asteroid 2002 EX12, ktorý bol pri návrate v roku 2005 uznaný slabo aktívnym blízko afélia. Tento objekt je dnes nazývaný kométou 169P/NEAT.

Podľa Jenniskensa a Vaubaillona bol meteorický roj vytvorený pred asi 3 500 až 5 000 rokmi, kedy sa zhruba polovica materského tela rozpadla a premenila na prach. Oblak prachu sa rozvinul pozdĺž obežnej dráhy Zeme v poslednej dobe, čo spôsobuje roj s maximálnou frekvenciou 2 – 5 meteorov za hodinu, niekedy s výbuchmi jasne planúcich meteorov.

Väčšina z prachu bude v ceste Zemi ešte v 24. storočí. Očakáva sa, že Alfa Capricornidy budú hlavným meteorickým rojom zhruba v rokoch 2220 – 2420, kedy budú počentnejšie, ako akýkoľvek súčasný roj.

Referencie
----------

1. ↑   *Alpha Capricornids: Encyclopedia Article* [online]. Encarta, [cit. 2014-07-08]. Dostupné online. Archivované 2009-04-19 z originálu.
2. ↑   *Minor planet 2002 EX12 ( = 169P/NEAT) and the Alpha Capricornid shower* [online]. [Cit. 2014-07-08]. Dostupné online.

* *Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Alpha Capricornids na českej Wikipédii.*


|  |  |
| --- | --- |
| Portal | Astronomický portálPortál slnečná sústava |
**Výška trojuholníka** je kolmá úsečka spustená z vrcholu na protiľahlú stranu. Priesečník výšky s príslušnou stranou sa nazýva *päta výšky*. Každý trojuholník má tri výšky. Menšej strane zodpovedá väčšia výška. Priamky, na ktorých ležia výšky, sa pretínajú v jednom bode, ktorý sa nazýva ortocentrum. Ortocentrum leží vo vnútri trojuholníka, ak je ostrouhlý. V pravouhlom trojuholníka splýva s vrcholom, kde je pravý uhol. Pri tupouhlom trojuholníku leží ortocentrum mimo trojuholník. Spojnice piet výšok tvoria ortický trojuholník. Pravouhlý trojuholník nemá ortický trojuholník, pretože jeho dve päty výšok splývajú. Ortocentrum ostrouhlého trojuholníka je stredom kružnice vpísanej jeho ortickému trojuholníku; ortocentrum tupouhlého trojuholníka je stredom jednej z kružníc pripísaných jeho ortickému trojuholníku. Výšky sa označujú malým písmenom *v* s dolným indexom príslušnej strany: va vb vc

Pre výšky trojuholníka platí

{\displaystyle v\_{a}:v\_{b}:v\_{c}={\frac {1}{a}}:{\frac {1}{b}}:{\frac {1}{c}}}
Pre veľkosti výšok platí

{\displaystyle v\_{a}=b\sin \gamma =c\sin \beta }
{\displaystyle v\_{b}=a\sin \gamma =c\sin \alpha }
{\displaystyle v\_{c}=a\sin \beta =b\sin \alpha }
Výška trojuhelníka

Výška a obsah trojuholníka
--------------------------

Obsah trojuholníka sa vypočíta podľa vzorca:

{\displaystyle S={\frac {v\_{a}.a}{2}}={\frac {v\_{b}.b}{2}}={\frac {v\_{c}.c}{2}}}

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Výška (geometrie) na českej Wikipédii.*
PhDr. **Vladimír Forst**, CSc. (\* 13. júl 1921, Praha - † 28. júl 2010, Vlašim) bol významný český literárny historik, kritik, lexikograf a vedúci redaktor *Lexikonu české literatury*.

Život
-----

Vyučil sa ako sústružník kovov vo firme *Sellier a Bellot* (1936-1938) a potom pracoval ako robotník. V roku 1949 absolvoval Štátny kurz pre prípravu pracujúcich na vysoké školy v Mariánskych Lázňach a následne v rokoch 1949-1953 vyštudoval češtinu, filozofiu a všeobecnú jazykovedu na Filozofickej fakulte Karlovej univerzity v Prahe. V priebehu štúdia strávil dva semestre na univerzite v Budapešti. Od roku 1956 pôsobil ako odborný asistent na Katedre českej literatúry FF UK. V roku 1957 obhájil prácu *Antonín Zápotocký spisovatel* a získal titul CSc. V roku 1966 mu bol priznaný titul PhDr. Za jeho diplomovú prácu *Česká literatura v Maďarsku*. V rokoch 1962-1991 pôsobil v Ústave pre českú literatúru ČSAV. Významnou mierou sa podieľal na vzniku *Lexikonu české literatury*, ktorého bol v rokoch 1971-1990 vedúcim redaktorom. Za túto prácu bol spolu so svojimi nástupcami vo funkcii vedúceho redaktora Jiřím Opelíkom a Ľubošom Merhautom ocenený v roku 2009 cenou Magnesia Litera za prínos českej literatúre. Bol autorom mnohých učebníc pre základné aj stredné školy. Zomrel 28. júla 2010 vo Vlašimi.

Bibliografia
------------

* *Realismus a modernost : Proměny v čes. próze 19. století*. Praha : Nakladatelství Československé akademie věd, 1965. 163 s. (spoluautor)
* *Martin Kukučín a čeští realisté na přelomu století*. Praha : Academia, 1969. 63 s.
* *Antonín Zápotocký-spisovatel*. Praha : Československý spisovatel, 1975. 128 s.
* *Lexikon české literatury : osobnosti, díla, instituce : díl 1. A-G*. Praha : Academia, 1985. 900 s. (vedúci redaktor)
* *Ľudovít Štúr : [monografie s ukázkami z díla]*. Praha : Melantrich, 1986. 285 s.
* *Živé návraty : Stati, portréty a vzpomínky*. Praha : Československý spisovatel, 1989. 272 s. ISBN 80-202-0071-1.

Referencie
----------

1. ↑  . Dostupné online.

* *Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Vladimír Forst na českej Wikipédii.*

Externé odkazy
--------------

* Vladimír Forst v Slovníku českej literatúry

Autoritné údaje: * abART: 111231
* BnF: 12119717n
* GND: 103713625X
* ISNI: 0000 0001 1060 5853
* LCCN: n82010251
* NK ČR: jk01031611
* VIAF: 46793011
* WorldCat: lccn-n82010251
Titulný list týždenníka Úradné noviny.
**Úradné noviny** boli noviny, ktoré vychádzali na Slovensku od roku 1919 do roku 1945.

Úradné noviny vychádzali najprv v Žiline, neskôr v Bratislave raz za týždeň vždy s pondelňajším dátumom. Noviny sa tlačili v Bratislave, Ružomberku, Prahe. V rokoch 1922 až 1924 mal prílohu s názvom *Príloha Úradných novín*.

Obsahové zameranie novín
------------------------

Noviny obsahujú rôzne vyhlášky, oznámenia o voľných pracovných miestach na úradoch (vtedy: súbeh), zatykače, predvolania k súdu, rôzne oznamy inštitucionálno-právneho charakteru, pozvánky na valné zhromaždenia, ohlásenie stanného práva alebo nariadenia ministrov vlády Československej republiky, (napr. o úprave obchodu s kukuricou, o ochrane prenájomníkov, o zmenkách a obchodných poukážkach a i.).

Redaktor a vydavateľ
--------------------

* zodpovedný redaktor: Dušan Porubský, František Kaláč
* redaktor: Šimon Roháček
* vydavateľ Vavro Šrobár, Ivan Dérer, Martin Mičura, Jozef Kállay, Prezídium ministerskej rady

Periodicita
-----------

* 1919 - roč. I. - 40 čísiel - po 8-62 strán
* 1920 - roč. II. - 42 č. - po 11-24 s.
* 1921 - roč. III. - 52 č. - po 4-12 s.
* 1922 - roč. IV. - 53 č. - po 8-16 s.
* 1923 - roč. V. - 51 č. - 992+420 s.
* 1924 - roč. VI. - 52 č. - 678+474 s.
* 1925 - roč. VII. - 52 č. - po 16-32 s.
* ...
* 1930 - roč. XII. - 52 č. - 24-40 s.
* ...
* 1935 - roč. XVII. - 52 č. - 24-52 s.
* 1936 - roč. XVIII. - 52 č. - 20-56 s.
* 1937 - roč. XIX. - 52 č. - 24-48 s.
* 1938 - roč. XX. - 72 č. - po 12-48 s.

Noviny v elektronickej podobe
-----------------------------

* Úradné noviny - dostupné v Digitálnej knižnici UKB

Zdroje
------

* ÚRADNÉ NOVINY. In: *Bibliografia slovenských a inorečových novín a časopisov z rokov 1919 - 1938.* Zost. Kipsová et al. Martin : Matica slovenská, 1968. 1074 s.
**Ludwig Lachmann** (\* 1. február 1906, Berlín, Nemecko – † 17. december 1990, Johannesburg, Južná Afrika) bol nemecký ekonóm, člen a významný prispievateľ rakúskej školy.

Vzdelávanie a kariéra
---------------------

Lachmann získal titul Ph.D. na Humboldtovej univerzite v Berlíne, kde bol zaregistrovaný ako postgraduálny študent v rokoch 1924 - 1933. O školu sa začal zaujímať počas letného pobytu v roku 1926 na univerzite v Zürichu. Z Nemecka sa presťahoval do Anglicka v roku 1933. Na Londýnskej škole ekonómie bol v tridsiatych rokoch ako študent a kolega Friedricha Hayeka, ktorý ďalej rozvinul jeho záujem o rakúsku školu. V roku 1948 sa presťahoval do Johannesburgu v Južnej Afrike. Bol prijatý ako profesor na Univerzite Witwatersrand, prežil tam zostávajúcu čast svojho života.

Zdroje
------

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Ludwig Lachmann na českej Wikipédii.*

Autoritné údaje: * BnF: 12456910d
* GND: 121169499
* ISNI: 0000 0001 0863 0881
* LCCN: n50039062
* NK ČR: vse2008438027
* VIAF: 2568456
* WorldCat: lccn-n50039062
Hrob Maríny Maliakovej v banskobystrickom evanjelickom cintoríne
**Marína Maliaková** (\* 4. november 1861, Nižná Slaná – † 13. január 1946, Zvolen) bola osvetová pracovníčka, krajčírka a publicistka. Pseudonym: Celý mešťan, Horniačka, Zdychavská

Rodina
------

* otec Samuel Ormis
* matka Mária rod. Poloncová
* manžel Jozef Maliak

Životopis
---------

V roku 1876 sa učila za krajčírku v Banskej Bystrici, 1885 v Revúcej, 1886 – 1887 absolvovala krajčírske kurzy vo Viedni a v Prahe. Krajčírske dielne a kurzy viedla na niekoľkých miestach Slovenska, od roku 1939 u Brockov a B. Hanesovej v Banskej Bystrici. Krajčírske kurzy dopĺňala vlasteneckou výchovou, 1878 – 1885 ochotnícka herečka v Tisovci, 1887 – 1888 činná v Slov. spevokole v Martine, zberateľka ľud. krojov, aktivistka slov.nár. a ženského hnutia. Autorka autobiografických čŕt. Cestopisné črty, články a beletristické útvary romanticko-sentimentálne až dokumentárno-realistické uverejňovala v Slov.pohľadoch, Dennici, Živene, Slov.žene, Národ.novinách a Nár.jednote. Prekladala z chorvátčiny.

Literatúra
----------

* Slovenský biografický slovník

Externé odkazy
--------------

* Regionálne osobnosti VKMK – zdroj, z ktorého pôvodne čerpal tento článok.

Autoritné údaje: * GND: 1038029961
* ISNI: 0000 0000 3052 0278
* LCCN: n80095183
* SNK: 175619
* VIAF: 18526009
* WorldCat: lccn-n80095183
Arachova
Radnica v tradične architektúre
Ľudová slávnosť Sv. Juraja v **Arachove**
**Arachova**, novogr. Αράχωβα – Aráchova, je mesto v Grécku, v kraji západná Boiótia, blízko kraja Fokida. Žije tu okolo 4 000 ľudí. Je to tradičná grécka dedina s tradičnou kamennou pevninskou gréckou architektúrou. Je to aj turistické centrum, kvôli architektúre, tradičným rodinným tavernám a známym gréckym lyžiarskym centrom.

Geografia
---------

Arachova sa nachádza pri pohorí Parnassos (Gkionas) a pri rieke Pleistos (Xeropotamos), 12 kilometrov od mesta Delfy, blízko mesta Amfissa.

Dejiny
------

Územie mesta je obývané už od predgréckej doby, je tu doložené neolitické sídlisko a oblasť bola osídlená aj v mykénskej dobe. Homér uvádza, že na mieste dnešného mesta existovalo mesto Anemoreia. V antike bolo osídlené Dórskymi Grékmi. Boli tu mestá Anemoria a neďaleké Kyparissos, súčasť kraja Fokida. 
Počas Byzantskej doby tu bolo malé mesto menom Panias, stál tu kostol. V 7.-9. stor. tu sídlili Slovania, ktorí sa neskôr pomiešali s Grékmi. Mesto Arachova však vzniklo až v 13. stor. počas nadvlády európskych feudálov, kedy sa spojili miestne menšie obce pod menom *Petritis*, niekedy počas tureckej doby bolo prijaté meno *Arachova*.
Meno Arachova môže byť slovanského pôvodu, od slova *arach* (orech), alebo gréckeho pôvodu od slova *rachi* (vrch), keďže mesto je postavené na vrchu. Podľa niektorých informácii bolo mesto v 19. stor. známe ako *Rachova* (*rachi=vrch*), či *Rachotopos* (horské miesto). Je viac pravdepodobné, že meno je grécke, keďže sa zaužívalo až v tureckej dobe, kedy tu už Slovania stáročia nežili. Ale v Grécku existujú ďalšie dediny nesúce slovanské toponymum *Arachova*, napr. Lakónska Arachova. 
V roku 1826, počas Gréckej vojny za nezávislosť tu Gréci, pod vedením Jeorjosa Karaiskakisa porazili tureckú armádu Mustafabeia.

Súčasnosť
---------

Mesto je dnes známe svojim zimným strediskom, nachádza sa tu lyžiarske centrum, jedno z najznámejších zimných centier Grécka. Patrónom mesta je Svätý Juraj (Agios Georgios), na počesť ktorého sa tu každoročne konajú veľké oslavy. Slávnosť svätého Juraja je známa po celom Grécku, jej pôvod je ešte predkresťanský a láka množstvo turistov z rôznych končín Grécka. O tejto slávnosti existuje aj ľudová pieseň *Na´imun stin Arachova na do to panyjiri (Keby som bol v Arachove a videl slávnosť)*. Arachovu navštevujú aj zahraniční turisti od starovekého mesta Delfy, spoznať tak tradičnú novogrécku vidiecku architektúru.
Okrem tradičných kamenných domov je v meste veža s hodinami a Chrám Sv. Juraja z 19. stor. či pomník gréckemu hrdinovi Jeorjovi Karaiskakisovi.
Arachovu navštívili Aristotelis Onasis, Maria Callas a Jacqueline Kennedyová-Onassisová.

Zdroj
-----

* Ελλάδα, αναμέσα στο μυθό και την ιστορία/Μαρία Μαυροματάκη, Φωτεινή Σβάρνα/Χαϊτάλής, 2006
Súradnice: 48°42′22″S 17°10′37″V﻿ / ﻿48,706°S 17,177°V﻿ / 48.706; 17.177

**Unínska pahorkatina** je geomorfologický podcelok Chvojnickej pahorkatiny.

Vymedzenie
----------

Podcelok leží v centrálnej časti Chvojnickej pahorkatiny a zaberá veľkú časť krajinného celku. Na severe susedí Dyjsko-moravská niva, západným a južným smerom leží Borská nížina s podcelkami Gbelský bor a Myjavská niva. Na juhovýchode nadväzuje Senická pahorkatina, východným smerom leží Myjavská pahorkatina a Žalostinská vrchovina (podcelok Bielych Karpát). V severovýchodnej časti sa nachádza Skalický hájik a špecifickým je podcelok Zámčisko, ktoré tvorí samostatný ostrov v strednej časti Unínskej pahorkatiny.

Chránené územia
---------------

Východný okraj územia zasahuje do CHKO Biele Karpaty, z maloplošných chránených území tu leží:

* Vodná nádrž Petrova Ves – chránený areál
* Búdkovianske rybníky – chránený areál
* Lipnica-Savarka – chránený areál
* Chvojnica – prírodná pamiatka
* Chropovská strž – prírodná pamiatka

Turizmus
--------

Turistické chodníky sú len v okolí Smrdák, odkiaľ vedie  zeleno značený turistický chodník na Zámčisko. Z lokality Miléniový kríž vedú chodníky k mestu Senica s prepojením na kunovskú priehradu.

Doprava
-------

Severnou časťou územia vedie cesta I/51 (Senica – Holíč), v Holíči končí i cesta II/590, vedúca západnou časťou Unínskej pahorkatiny zo Šaštína-Stráží.

Referencie
----------

1. ↑  KOČICKÝ, Dušan; IVANIČ, Boris. *Geomorfologické členenie Slovenska* [online]. Bratislava: Štátny geologický ústav Dionýza Štúra, 2011, [cit. 2018-09-02]. Dostupné online.
2. ↑   *mapový portál HIKING.SK* [online]. mapy.hiking.sk, [cit. 2018-09-09]. Dostupné online.
**Pierre Benjamin Monteux** (\* 4. apríl 1875, Paríž, Francúzsko – † 1. júl 1964, Hancock, Maine, USA) bol francúzsky dirigent. Potom, čo študoval hru na husle a violu, pôsobil po dobu jednej dekády ako hráč v orchestroch a neskôr aj ako občasný dirigent; pravidelnú prácu dirigenta získal v roku 1907. Do širšieho povedomia sa dostal keď v rokoch 1911 až 1914 dirigoval svetové premiéry diel ako Stravinského *Svätenie jari*, Ravelov *Daphnis et Chloé* alebo Debussyho *Jeux* pre baletnú spoločnosť Ballets russes Sergeja Ďagileva. V nasledujúcom polstoročí dirigoval rôzne orchestre po celom svete.

V rokoch 1917 až 1919 bol šéfdirigentom v oblasti francúzskeho repertoáru Metropolitan Opera v New Yorku. Takisto viedol orchestre Boston Symphony Orchestra (1919-1924), Royal Concertgebouw Orchestra (1924-1934), Orchestre Symphonique de Paris (1929-1938) a San Francisco Symphony (1936-1952). V roku 1961, vo veku osemdesiatšesť rokov, sa stal hlavným dirigentom orchestra London Symphony Orchestra; tomu sa venoval až do svojej smrti o tri roky neskôr. Hoci bol známy predovšetkým pre dirigovanie francúzskeho repertoáru, mal rád skôr hudbu nemeckých skladateľov, predovšetkým Johannesa Brahmsa. Nemal rád nahrávanie predstavení kvôli tomu, že je to v rozpore so spontánnosťou, napriek tomu však existuje veľké množstvo záznamov jeho koncertov.

Monteux bol tiež známy ako učiteľ. V roku 1932 založil dirigentskú triedu v Paríži, ktorá sa vyvinula do letnej školy a ktorú neskôr presunul do svojho letného sídla v obci Les Baux-de-Provence na juhu Francúzska. Potom, čo sa v roku 1942 natrvalo presťahoval do USA a dostal tu štátne občianstvo, založil školu pre dirigentov a orchestrálnych hudobníkov so sídlom v meste Hancock (štát Maine). Medzi jeho študentmi, či už vo Francúzsku či v Spojených štátoch, patrila rada ľudí, ktorým sa neskôr dostalo svetového uznania. Patrí medzi ne napríklad Igor Markevitch, Neville Marriner, André Previn, Lorin Maazel a Seiji Ozawa. Škola vo svojej činnosti pokračovala aj po Monteuxovej smrti.

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Pierre Monteux**

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článkov Pierre Monteux na anglickej Wikipédii a Pierre Monteux na českej Wikipédii.*

Autoritné údaje: * BnF: 138976454
* GND: 122700198
* ISNI: 0000 0000 8390 2683
* LCCN: n81144517
* NK ČR: xx0075226
* VIAF: 66652504
* WorldCat: lccn-n81144517
O rovnomennom okrese pozri *Bregenz (okres).*
Súradnice: 47°30′18″S 9°44′57″V﻿ / ﻿47,505°S 9,7491666666667°V﻿ / 47.505; 9.7491666666667

**Bregenz** je hlavné mesto rakúskej spolkovej krajiny Vorarlbersko a okresu Bregenz. Leží na východnom brehu Bodamského jazera v nadmorskej výške 427 m n. m. Územie mesta Bregenz zaberá 29,51 km² a delí sa na katastrálne územia Bregenz-mesto (Bregenz-Stadt), Vorkloster, Schendlingen, Rieden, Weidach a Fluh (Weidach und Fluh). 

Žije tu 29 711 obyvateľov (1. január 2020).

Dejiny
------

Na území dnešného mesta pôvodne stálo keltské oppidum, v rímskom období tu sídlila obchodná stanica Brigantium a základňa flotily na Bodamskom jazere, v 5.storočí zničené Alamanmi. V roku 610 bol založený kláštor a od 11. storočia sídlo grófstva. Okolo roku 1200 bolo založené mesto, ktoré bolo na prelome 15. a 16. storočia pod nadvládou Habsburgovcov. Od roku 1861 je hlavným mestom Vorarlberska.

Súčasnosť
---------

V 19. a 20. storočí zažil Bregenz veľký rozvoj potravinárskeho, textilného a strojárskeho priemyslu. Spolu s rozvojom turizmu je v súčasnosti aj významnou dopravnou i turistickou križovatkou na styku Rakúska, Nemecka a Švajčiarska.

Partnerské mestá
----------------

* Spojené kráľovstvo  Bangor, Severné Írsko, Spojené kráľovstvo
* Izrael  Akko, Izrael

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Bregenz**

Externé odkazy
--------------

* Oficiálna stránka

| * z
* d
* u
Obce okresu Bregenz |
| --- |
| 
* Alberschwende
* Andelsbuch
* Au
* Bezau
* Bildstein
* Bizau
* Bregenz
* Buch
* Damüls
* Doren
* Egg
* Eichenberg
* Fußach
* Gaißau
* Hard
* Hittisau
* Höchst
* Hörbranz
* Hohenweiler
* Kennelbach
* Krumbach
* Langen bei Bregenz
* Langenegg
* Lauterach
* Lingenau
* Lochau
* Mellau
* Mittelberg
* Möggers
* Reuthe
* Riefensberg
* Schnepfau
* Schoppernau
* Schröcken
* Schwarzach
* Schwarzenberg
* Sibratsgfäll
* Sulzberg
* Warth
* Wolfurt

 | Poloha okresu vo Vorarlbersku |
Bregma - miesto stretu šípového a vencového švu. Pohľad zhora na lebku, v hornej časti je jej predná, čelová časť.
**Bregma** je miesto, kde sa na lebke stretávajú šípový (lat. *sutura sagittalis*) a vencový šev (lat. *sutura coronalis*). Toto miesto slúži ako antropometrický bod. Vzniká až približne 2 roky po narodení: predtým sa tu nachádza neskostnatené väzivo známe ako predný lupienok alebo predná fontanela (lat. *fonticulus anterior*). U malého percenta ľudí môže v tejto oblasti vzniknúť samostatná drobná kosť, ktorá sa nazýva latinsky os bregmaticum.

Pozri aj
--------

* lambda
* pterion

Zdroje
------

* ČIHÁK, Radomír. *Anatomie I*. 3. upr. a dopl. vyd. Praha : Grada, 2011. ISBN 978-80-247-3817-8. Kapitola Os parietale - kost temenní. (po česky)
* HARNSBERGER, OSBORN, MACDONALD, ROSS. *Diagnostic and Surgical Imaging Anatomy: Brain, Head&Neck, Spine*. Salt Lake City, Utah : Amirsys, 2006. ISBN 1-9318-8430-7. Kapitola Scalp, Skull, Meninges. (po anglicky)
**Maryja Aľaksandravna Kalesnikavová** (biel. Марыя Аляксандраўна Калеснікава – Maryja Aľaksandravna Kalesnikava; \* 24. apríl 1982, Minsk, Sovietsky zväz) je jednou z vodcovských osobností bieloruskej opozície počas protestov, ktoré v krajine nasledovali po prezidentských voľbách v roku 2020 a ktoré sú namierené proti prezidentovi Alexandrovi Lukašenkovi. Kalesnikavová je členkou vedenia Koordinačnej rady opozície, ktorú založila formálne neúspešná prezidentská kandidátka Sviatlana Cichanovská.

Politická aktivita
------------------

Kalesnikavová bola podľa dostupných správ 7. septembra 2020 spolu s ďalšími dvoma opozičníkmi unesená na ulici v Minsku. O deň neskôr skoro ráno ich doviezli na hranicu s Ukrajinou. Kalesnikavová roztrhala svoj pas a preto ju z auta vyhodili. Námestník ukrajinského ministra vnútra Anton Geraščenko uviedol, že Kalesnikavová "úspešne zabránila násilnej deportácii zo svojej rodnej zeme". Potom, čo odmietla Bielorusko opustiť, bola údajne zadržaná. Niekoľko dní nebolo jasné, kde sa nachádza. Podľa ďalších správ ju z Minsku previezli do väznice v neďalekom meste Žodzina.

Kalesnikavová sa dostala do politiky počas prezidentskej kampane opozičného politika Viktara Babaryku. Bol však uväznený a nemohol tak kandidovať. Kalesnikavová a ďalší členovia Babarykovej kampane oznámili v auguste 2020 založenie novej politickej strany menom „Spoločne".

Osobný život
------------

Kalesnikavová je učiteľka hudby a flautistka. Po niekoľko rokov žila a pôsobila v nemeckom Stuttgarte.

Je slobodná a bezdetná.

Referencie
----------

1. ↑   Belarus: Maria Kolesnikova reportedly detained after refusing to leave Belarus. *Euronews.com*. Dostupné online. (po anglicky)
2. ↑   Běloruská policie opět brutálně zasahovala. Tentokrát proti ženám. *Echo 24*. Dostupné online.
3. ↑   Bělorusko: Opoziční politička Maria Kolesnikova byla unesena z ulice v Minsku. *Britské listy*. Dostupné online.

* *Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Maryja Kalesnikavová na českej Wikipédii.*

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Maryja Aľaksandravna Kalesnikavová**

Autoritné údaje: * GND: 1051725275
* VIAF: 308732832
**Heinz Weixelbraun** (\* 19. máj 1963; Spittal an der Drau, Rakúsko) je rakúsky herec.

Biografia
---------

V roku 1984 dokončil hereckú školu Wiener Volkstheater. Od roku 1986 do 1991 hral v Freien Volksbühne v Berlíne, od roku 1992 pôsobil v rôznych oblastiach. Od roku 1987 sa zúčastňoval vo filmových a televíznych inscenáciách. Pre jeho úlohu vo filme *Erwin und Julia* bol v roku 1989 nominovaný na Európsku filmovú cenu a ďalšia nominácia na cenu Maxa Ophülsa nasledovala v roku 1990 za úlohu vo filme *Die fliegenden Kinder*. Najznámejší je však úlohou Christiana Böcka z televízneho seriálu *Komisár Rex*, kde účinkoval v rokoch 1996 až 2001. Po roku 2001 odišiel zo seriálu naspäť kvôli vystupovaniu v divadle.

Externé odkazy
--------------

* Heinz Weixelbraun v Internet Movie Database (po anglicky)

Zdroj
-----

* *Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Heinz Weixelbraun na nemeckej Wikipédii.*

Autoritné údaje: * GND: 1061773825
* ISNI: 0000 0000 7246 207X
* VIAF: 95106842
***Unwritten*** je debutový album Natashy Bedingfield. Vyšiel v roku 2004 vo Veľkej Británii, Austrálii a v latinskej Amerike a v roku 2005 v USA. Prvá pieseň vydaná z tohto albumu sa volá „Single". Do UK Singles Chart vstúpila na tretej pozícii a zostala tam 10 týždňov. Druhou piesňou je „These Words", ktorá zaznamenala v Európe veľký úspech. Tento singel bol vydaný v auguste 2004 pre Európu a v máji 2005 pre Ameriku. „Unwritten" je tretím singlom, bol vydaný v novembri 2004 vo Veľkej Británii a v máji 2005 ako druhý pre USA. Boli k nemu natočené 2 videoklipy. Prvá verzia bola natočená v roku 2004 v Británii a bola vysielaná medzinárodne (okrem USA) a druhá verzia, bola natočená v New Yorku (pre Ameriku). Obidve verzie boli vysielané aj v latinskej Amerike. Ďalším singlom v poradí bol „I Bruise Easily" a „The One That Got Away", ktorý vyšiel iba v Amerike.

Zoznam piesní
-------------

### Medzinárodná verzia

1. „These Words" – 3:35
2. „Single" – 3:54
3. „I m a Bomb" – 3:42
4. „Unwritten" – 4:18
5. „I Bruise Easily" – 4:14
6. „If You re Gonna..." – 3:21
7. „Silent Movie" – 3:45
8. „We're All Mad" – 4:45
9. „Frogs And Princes" – 3:44
10. „Drop Me in the Middle" – 4:15
11. „Wild Horses" – 3:58

### Bonusy

1. „Size Matters" – 3:23
2. „Peace of Me" – 3:42

  

### Americká a japonská verzia

1. „These Words" – 3:38
2. „Single" – 3:55
3. „Unwritten" – 4:15
4. „Silent Movie" – 3:47
5. „Stumble" – 3:36
6. „Peace of Me" – 3:42
7. „If You re Gonna" – 3:12
8. „Drop Me in the Middle" – 4:14
9. „We're All Mad" – 4:46
10. „I Bruise Easily" – 4:12
11. „The One That Got Away" – 4:16
12. „Size Matters" – 3:23
13. „Wild Horses" – 3:55

Single vydané v Európe
----------------------

* „Single"
* „These Words"
* „Unwritten"
* „I Bruise Easily"

Single vydané v USA
-------------------

* „These Words"
* „Unwritten"
* „Single"
* „I Bruise Easily"
* „The One That Got Away"
Súradnice: 48°09′47″S 18°13′12″V﻿ / ﻿48,163°S 18,22°V﻿ / 48.163; 18.22

**Dolný háj** je územie európskeho významu v správe štátnej ochrany prírody Správa CHKO Dunajské luhy. Súčasťou je aj prírodná rezervácia Torozlín.

Nachádza sa v katastrálnych územiach obcí Černík a Komjatice v okrese Nové Zámky v Nitrianskom kraji. Územie bolo vyhlásené výnosom MŽP SR č.3/2004-5.1 v roku 2004 na rozlohe 58,24 ha, ktorým sa vydáva národný zoznam území európskeho významu.

Predmetom ochrany sú biotopy:

* Nížinné a podhorské kosné lúky
* Lužné dubovo-brestovo-jaseňové lesy okolo nížinných riek
* Karpatské a panónske dubovo-hrabové lesy

Predmetom ochrany sú tieto druhy:

* kunka červenobruchá (Bombina bombina)
* roháč obyčajný (Lucanus cervus)
* lopatka dúhová (Rhodeus sericeus amarus)
* mlok dunajský (Triturus dobrogicus)

Fauna
-----

Na území boli zistené aj iné druhy obojživelníkov ako mlok obyčajný (Triturus vulgaris), hrabavka škvrnitá (Pelobates fuscus), rosnička zelená (Hyla arborea) a skokan štíhly (Rana dalmatina).

Z plazov tu žije jašterica krátkohlavá (Lacerta agilis) a užovka obojková (Natrix natrix).

Cicavce sú zastúpené viacerými druhmi netopierov, zistený bol raniak hrdzavý (Nyctalus noctula) a ucháč svetlý (Plecotus auritus), zo vzácnejších hlodavcov chrček poľný (Cricetus cricetus) a hmyzožravec piskor obyčajný (Sorex araneus)..

Referencie
----------

1. 1 2 3 4   *Dolný háj* [online]. biomonitoring.sk, [cit. 2017-11-24]. Dostupné online.
2. 1 2   *Natura 2000 - Sústava chránených území členských krajín EÚ* [online]. sopsr.sk, [cit. 2017-11-24]. Dostupné online.
**Hektoridas** (starogr. *Ἑκτορίδας* – *Hektoridas*) bol grécky sochár v 4. storočí pred Kr.

Hektoridas, grécky sochár neznámeho pôvodu, bol činný v 1. polovici 4. storočia pred Kr. Podieľal sa na výzdobe východného štítu Asklépiovho chrámu v Epidaure (námet mu zrejme spracoval Timotheos). Tento chrám, ktorého výstavba prebiehala zrejme v rokoch 375 až 370 pred Kr. bol najvýznamnejšou liečebnou svätyňou v starovekom Grécku (pútnici tu očakávali zázračný skutok boha Asklépia.).

Svedectvom Hektoridovej práce je jeho signatúra, ktorú našli medzi fragmentami sôch na východnej strane chrámu. Z týchto fragmentov je zrejmé, že v štíte bola znázornená scéna zničenia Tróje (Ἰλίου πέρσις - Iliou persis), potom ako si Trójania dotiahli za mestské hradby dreveného koňa Achájcov. Našla sa tu hlava (zrejme Priamova), ženská postava v skrčenej polohe, ktorú identifikovali ako Andromachu, časť sochy Palladionu (Palladion - posvätná socha bohyne Pallas Atény, uctievanej v jej chráme v Tróji) a ďalšie fragmenty týkajúce sa tejto mýtickej scény. Socha Andromachy je na rozdiel od postáv zo západného štítu majstrovským dielom. Je pôvabne a jemne spracovaná, podčiarknuť by sa tu mohol efekt priliehavosti chitónu na jej pekné nahé telo. Z účtov (nápis účtov bol objavený neďaleko chrámu) výstavby chrámu je známe, že Hektoridas za práce na východnom štíte dostal 1610 drachiem:

|  |  |
| --- | --- |
| *Ἑ̣κτορίδας ἕλετο κερκίδα το͂ αἰετο͂ ἐργάσασθαι ΧΗΗΗΗΗΗ{\displaystyle -}* | *Hektoridova vypísaná odmena za práce na chráme 1610* |

(keď sa vyjadrovali peniaze, rozumeli sa tým drachmy, pokiaľ nebol použitý žiadny iný symbol)

Dostal tiež 54 ({\displaystyle ==}{\displaystyle -}{\displaystyle ::}) drachiem za neidentifikovanú prácu, 16 ({\displaystyle -}{\displaystyle :::}) drachiem za model pre enkaustickú maľbu hlavy leva (výzdoba oboch štítov bola bohato polychrómovaná a postavy mali i kovové doplnky) a ďalších 1400 (ΧΗΗΗΗ) drachiem za práce na inej strane chrámu (západný štít chrámu bol zrejme pridelený inému neznámemu sochárovi).

Referencie a bibliografia
-------------------------

1. 1 2 3 4  Lucia Guerrini: Enciclopedia dell’Arte Antica, Classica e Orientale, Roma 1959, Treccani, *Hektoridas*
2. ↑  SCHMUCK, Hilmar. *Biographischer Index der Antike*. Berlin : Walter de Gruyter, 2001. 1073 s. ISBN 978-31-1095-441-8. S. 418. (po nemecky)
3. ↑   *Encyklopédia starovekého Grécka*. Bratislava : Perfekt, 2003. ISBN 80-8046-328-X. S. 46.
4. ↑  Lesley Adkins & Roy A. Adkins. *Starověké Řecko*. Praha : Slovart, 2011. ISBN 978-80-7391-580-3. S. 310.
5. ↑  Inscriptiones Graecae, *IG IV²,1 695*
6. ↑  Inscriptiones Graecae, *IG IV²,1 102*
7. ↑  Lesley Adkins & Roy A. Adkins. *Starověké Řecko*. Praha : Slovart, 2011. ISBN 978-80-7391-580-3. S. 260.
8. ↑  Ralf Von den Hoff. *Structure, Image, Ornament*. Oxford : Oxbow Books, 2014. ISBN 978-17-8297-307-2.
|  |  |
| --- | --- |
|  | Informatický portál |

**DWG** je natívny formát súborov (výkresov) programu AutoCAD a ďalších programov (IntelliCAD, Caddie), ako nie-natívny ho používajú mnohé ďalšie CAD-programy pre výmenu výkresových dát. Vyvinula (ale nepatentovala) ho spoločnosť Autodesk, názov je odvodený z anglického DraWinG (výkres). Umožňuje ukladať 2D a 3D dáta, nastavenia výkresu a doplnkové informácie. Vďaka rozšíreniu programu AutoCAD je tento formát spolu so svojím výmenným (textovým) variantom DXF považovaný za štandard v oblasti výmeny 2D CAD dát. Otvorenú verziu DWG formátu vyvíja a ponúka neziskové združenie Open Design Alliance (ODA). Mnohé CAD-programy používajú pre čítanie a zápis súborov v DWG formáte knižnice DWGdirect od ODA, kým AutoCAD používa neverejný DWG formát firmy Autodesk – kompatibilita DWG súborov z AutoCAD-u a z iných programov je preto neúplna a nie je zaručená.

Na prezeranie DWG výkresov slúži bezplatný prehliadač Autodesk DWG TrueView i množstvo bezplatných prehliadačov postavených na knižniciach od ODA.

Externé odkazy
--------------

* (po anglicky)DWG TrueView - prehliadač a konvertor súborov DWG
* české stránky firmy Autodesk
* (po anglicky)DWGdirect od Open Design Alliance
* **DWG** Ukážkové súbory