recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
***… a spravodlivosť pre všetkých*** (angl. …And Justice for All) je americký film z roku 1979. Hlavnú rolu v ňom stvárnil Al Pacino nominovaný za svoj výkon na Oscara. Ďalšiu nomináciu film získal aj za scenár.

Dej
---

Preskočiť obsah diela **Upozornenie.** Článok alebo jeho časť prezrádza zápletku, pointu alebo rozuzlenie diela!

Arthur Kirkland (Al Pacino) je mladý idealistický právnik so silnými morálnymi hodnotami, ktorý stále verí v spravodlivosť. Nič v jeho okolí sa ale nevyvíja podľa jeho predstáv. Jeho klient sedí už mesiace vo väzení, napriek tomu že je nevinný, a Arthur s tým kvôli americkým zákonom nemôže nič urobiť. K tomu sa zblázni aj Arthurov blízky priateľ a kolega Jay Porter, keď jeden z Porterových bývalých súdom oslobodených klientov spácha ďalšiu vraždu. Arthur, ktorý pravidelne navštevuje svojho starnúceho dedka, nakoniec stojí sám na križovatke, keď je mu pridelený prípad sudcu Henryho T. Fleminga (John Forsythe) obvineného zo znásilnenia mladej ženy. Arthur sudcu nenávidí a verí v jeho vinu, je to ale dostatočný dôvod na to, aby prípad neprijal? A pokiaľ ho príjme, ako sa má v danej situácii zachovať?

 Opis zápletky alebo rozuzlenia príbehu sa tu končí.

Slávna scéna
------------

Film je dnes preslávený hlavne záverečnou explozívnou scénou, kde Al Pacino kričí: „You’re out of order!". Táto scéna sa natočila aj cez svoju dĺžku (približne 8 minút) na prvý pokus a dodnes býva uvádzaná ako hlavný dôvod, prečo si za film Al Pacino odniesol Oscarovú nomináciu.

Externé odkazy
--------------

* *...And Justice For All* v Internetovej databáze filmov (po anglicky)
* *...a spravodlivosť pre všetkých* v Česko-Slovenskej filmovej databáze
**Pilocytárny astrocytóm** alebo **pilocytový astrocytóm** je nezhubný nádor mozgu, pôvodom z buniek neuroglie (astrocyty).

Charakteristika
---------------

Pilocytárny astrocytóm je nádorom prevažne detského veku, s maximom výskytu do 20. roku života. Najčastejšie sa nachádza v zadnej jame lebečnej v mozočku, no môže sa vyskytnúť i kdekoľvek inde v mozgu. Od miesta nádoru sa následne odvíjajú i klinické ťažkosti pacienta.

Klinické príznaky
-----------------

Pri najčastejšej lokalizácii astrocytómu v oblasti mozočka sú klinické príznaky pomerne včasné. Ako prvé sa objavujú prejavy porušenej rovnováhy s rýchlo sa zhoršujúcim syndrómom vzostupu vnútrolebečného tlaku (bolesti hlavy, zvracanie, závrate, poruchy vedomia). Príčinou je málo miesta v tejto oblasti lebky a rýchle zablokovanie likvorových ciest tlakom nádora.
  
Ostatné lokalizácie sú vzácnejšie a klinicky sa najčastejšie prejavujú bolesťami hlavy a epileptickými záchvatmi.

Diagnostika
-----------

MRI mozgu zobrazuje recidívu pilocytárneho astrocytómu v oblasti mozgového kmeňa.
Najvýznamnejšiu úlohu zohráva vyšetrenie magnetickou rezonanciou. Nádor má pomerne typický obraz prevažne tenkostennej cystickej expanzie s menším podielom solídneho tkaniva, ktoré sa po podaní kontrastnej látky pomerne výrazne sýti.

Definitívna diagnóza sa stanoví histologicky.

Diferenciálna diagnostika
-------------------------

Nádor treba odlíšiť od iných typov astrocytárnych nádorov, PNET, ependymómu, hemangioblastómu a arachnoideálnej cysty.

Liečba
------

Liečba je takmer výlučne chirurgická, s dobrou prognózou.

Referencie
----------

* VYMAZAL, Jozef. *Magnetická rezonance nervové soustavy, radiologické a klinické aspekty (I. Mozkové nádory)*. Praha : M-Diag Publishing, 2006. ISBN 80-903811-0-3. S. 7-11. (česky)
Jean Trent pózuje ako pin-up girl, 1945
**Pin-up girl** (doslova: „*vyvesené, prišpendlené dievča*") je modelka, ktorá pózuje na masovo produkovaných atraktívne vyzerajúcich fotografiách (najčastejšie na menších, väčších plagátoch – tzv. posteroch, či zo stránok nástenných kalendárov), ktoré sú súčasťou populárnej kultúry. Termín **pin-up** je používaný aj na ilustrované, kreslené obrázky, ktoré sú často tvorené emuláciou z fotografií. 

Fotografie pin-up sú tematicky zamerané na neformálne vyobrazenie, ktoré nemá za cieľ vyobraziť portrét modelky s jej charakterovými vlastnosťami, či prezentovať umeleckú myšlienku, ale propagovať materiálny tovar, poskytnúť prezentáciu atraktívneho profesionálneho sex symbolu, či glamour modelky, alebo herečky zaujímavé pre čo najširšiu masu konzumentov. Podobne ako v iných smeroch pop-kultúry je trvanlivosť atraktivity vyobrazení pin-up obrázkov sezónna, rýchlo zastaráva a je obmieňaná novými tvárami.

Medzi najznámejšie pin-up girls by sme mohli zaradiť mená ako sú: Mary Pickford, Pola Negri, Joan Crawford, Josephine Baker, Greta Garbo, Rita Hayworth, Jane Russellová, Judy Garland, Marlene Dietrichová, Marilyn Monroe, Gina Lollobrigida, Twiggy, Brooke Shieldsová, Madonna, Samantha Foxová, Jacqueline Bissetová, Goldie Hawnová, Farrah Fawcett, Cindy Crawfordová, Tyra Banksová, Pamela Andersonová, Carmen Electra a mnoho ďalších.

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Pin-up girl**

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Pin-up model na anglickej Wikipédii.*
Povrch pilníku so zásekmi.
**Pilník** je oceľový nástroj so zdrsneným povrchom na opracúvanie rôznych materiálov napr. kovov, dreva alebo plastov. Tvorí ho kovový prút (zvyčajne oceľ alebo nástrojová oceľ) so zárezmi resp. zubami, ktoré zvyšujú drsnosť a tým aj brúsiacu schopnosť nástroja. Kovový prút zakončuje stopka, na ktorú sa naráža rúčka (držadlo).

Zuby sa do kovového prúta vysekávajú za studena. Pilníky na mäkké materiály majú obyčajne záseky usporiadané v jednom smere. Pre tvrdšie materiály býva sek spravidla krížový. Podľa hustoty zásekov sú rozoznávané rôzne typy pilníkov (hrubé, polohrubé - tzv. bastard (B), stredné (BB), jemné - smooth (S) a veľmi jemné (SS)). Hrubý drevársky pilník sa označuje rašpľa. Na základe tvaru prierezu možno rozlišovať niekoľko typov pilníkov (obdĺžnikový, polkruhový, trojuholníkový, štvrcový, mečovitý (kosoštvorcový), jazýčkovitý, kruhový a nožovitý.

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Pilník**

Zdroj
-----

* Volicerová, O. a kolektív, *Jak na práce doma a na chatě.* 1. Práce, Praha, 1981, s. 34-36
*Apolón a Artemis zabíjajú Niobine deti*, autor: Jacques-Louis David (1748–1825)
**Chlóris** alebo **Chloris** (starogr. *Χλωρίς* – *Chlóris*, lat. *Chloris*) je v gréckej mytológii dcéra tébskeho kráľa Amfióna a jeho manželky Nioby.

Chlóris bola najmladšia zo siedmich dcér tébskeho kráľa Amfióna a jeho manželky Nioby. Jej matka sa stala obeťou pomsty bohyne Artemidy za to, že svojou vystatovačnosťou urazila jej matku Léto.

Kráľovná Niobé mala dobrého muža, štrnásť krásnych detí a právom sa považovala za najšťastnejšiu ženu na svete.(podľa Homéra mala šesť dcér a šesť synov) Lenže jej pýcha prekročila všetky miery, keď odmietla priniesť obeť bohyni Léte, s vyhlásením, že bohyňa sa môže pochváliť len dvoma deťmi. Léto to urazilo a ihneď sa sťažovala svojim deťom Apolónovi a Artemide. Po dohode sa následne rozhodli Niobu exemplárne potrestať.

Apolón sa nato vzniesol na tébske hradby, pod ktorými cvičili jej synovia a všetkých ich svojimi smrtiacimi šípmi postrieľal. Keď sa o tom Amfión dozvedel, vrazil si do pŕs meč a zúfala Niobé zdvihla ruky k nebu, ale nie aby prosila bohyňu o milosť, ale aby jej vykričala, že aj vo svojom nešťastí ja šťastnejšia ako ona, lebo má viac detí.

V tom sa však objavila bohyňa Artemis a ozvala sa struna jej luku a jej šípy Niobine dcéry jednu po druhej zabíjali. Keď Niobe zostala nakoniec len najmladšia dcéra Chlóris, bolesť jej pýchu zlomila a prosila bohyňu, aby jej nechala aspoň jedno dieťa. Bohyňa bola však neoblomná a jej posledný šíp zasiahol aj Chlóridu. Niobé potom od hrôzy a žiaľu skamenela.

Referencie a bibliografia
-------------------------

1. ↑  Vojtech Zamarovský. *Bohovia a hrdinovia antických bájí*. Bratislava : Mladé letá, 1980. 66-048-80. S. 213.
2. ↑  Hyginus, *Fabulae* 9.
3. 1 2 3 4  Vojtech Zamarovský. *Bohovia a hrdinovia antických bájí*. Bratislava : Mladé letá, 1980. 66-048-80. S. 318.
4. ↑  Homér, *Iliada*, 24,596.
5. 1 2 3  Ovidius, *Metamorphoses*, 6,146-312.
Súradnice: 48°09′20″S 17°10′21″V﻿ / ﻿48,155459°S 17,172567°V﻿ / 48.155459; 17.172567

**Chlumeckého ulica** je ulica v Bratislave, v mestskej časti Ružinov.. Nachádza sa v miestnej časti Pošeň. Je pomenovaná podľa česko-slovenského spisovateľa a publicistu Václava Chlumeckého (1861 – 1944).

Ulica je situovaná v smere sever-juh. Na severnom konci ústi do Ružinovskej ulice. Je križovaná Exnárovou ulicou. Na východnej strane do nej ústi Šándorova ulica. Na južnom konci končí v areáli Základnej školy Borodáčova 2.

Ulica je prejazdná po križovatku so Šándorovou ulicou. Ďalej pokračuje ako chodník až k areálu Základnej školy Borodáčova 2.

Na začiatku ulice pri križovatke s Ružinovskou ulicou sa na západnej strane nachádza areál Geografického a kartografického ústavu.
Južne od križovatky s Exnárovou ulicou sa na západnej strane rozkladá rozsiahla parková plocha s ihriskami a na východnej strane ulicu lemuje dlhý obytný panelový dom zo 60. rokov 20. storočia. Južne od križovatkou so Šándorovou ulicou ulica prechádza medzi areálom Cirkevnej materskej školy na západnej strane a areálom Základnej školy Borodáčova 2 na východnej strane.

Významné objekty
----------------

* Geografický a kartografický ústav, Chlumeckého 2
* Cirkevná základná umelecká škola sv. Cecílie, Chlumeckého 10
* Cirkevná materská škola, Chlumeckého 12

Blízke ulice
------------

* Borodáčova ulica
* Exnárova ulica
* Ružinovská ulica
* Šándorova ulica

Referencie
----------

1. ↑   *Abecedný zoznam ulíc Bratislavy a pomenovaných priestranstiev* [online]. Hlavné mesto SR Bratislava, rev. 2015-11-29, [cit. 2016-06-21]. Dostupné online.

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Chlumeckého ulica**

Externé odkazy
--------------

* Chlumeckého ulica na mape Bratislavy
Súradnice: 50°29′59″S 13°19′49″V﻿ / ﻿50,4997203°S 13,3302728°V﻿ / 50.4997203; 13.3302728

**Kamenička** je potok s rovnomennou vodnou nádržou v Krušných horách na severozápade Čiech, v okrese Chomutov.

Potok pramení vo výške 815 metrov nad morom pod *Jelením vrchom*, 3 km južne od Načetína. Vytvára hlboko zarezané skalnaté údolie zhruba juhovýchodného smeru (na pravom svahu prírodnej rezervácie *Buky nad Kameničkou*) a ústi zľava do Chomutovky pri *Treťom mlyne* v nadmorskej výške 390 m. Prevádzací tunel, dlhý 1200 m (takzvaná Dieterova štola), spája horný tok Kameničky s údolím Chomutovky a slúži na odklonenie prebytočnej vody z horských rašelinísk.

1,5 km pred ústím sa nachádza vodná nádrž Kamenička.

Základné údaje
--------------

* Plocha povodia 13,5 km²
* Dĺžka toku 7,2 km
* Priemerný prietok 1,5 km od ústia 0,12 m³/s

Externé odkazy
--------------

* Základné údaje
* Príroda.cz

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Kamenička (přítok Chomutovky) na českej Wikipédii.*
**Husľový koncert** je dielo z oblasti klasickej hudby. Je určené pre sólové husle, ktoré doprevádza symfonický orchester alebo menšie hudobné teleso. Zvyčajne má zachovanú typickú formu koncertu, to znamená tri vety, z ktorých prvá a tretia sú v rýchlejšom tempe a stredná v pomalom. Hlavne v 20. storočí však bola štruktúra husľového koncertu rôzne modifikovaná a vznikli i štvorveté koncerty, a koncerty s vetami spojenými do väčších celkov. Vzájomné postavenie sólového nástroja a orchestru môže byť rôzne. Niektoré diela sú založené na výraznom a virtuóznom husľovom parte, ako napríklad Čajkovského koncert, iné sú komponované skôr v symfonickom duchu s vyrovnanejším sólovým a orchestrálnym partom, ako napríklad Brahmsov koncert.

História
--------

História husľového koncertu siaha už do obdobia baroka, z ktorého sa zachovalo napríklad množstvo Vivaldiho husľových koncertov. Husle ako výrazný a obľúbený sólový nástroj nestratili svoju popularitu ani v klasicizme. Zlatý vek husľových koncertov však prišiel až v romantizme, bohužiaľ často išlo o prázdne diela určené pre predvádzanie virtuózov. Tieto koncerty sa však na repertoári nezachovali. V 20. storočí priniesli niektoré inovácie do husľového koncertu a husľovej hry napríklad Bartók a ďalší skladatelia.

Významné husľové koncerty
-------------------------

Najznámejšími husľovými koncertami sú koncerty Beethovena, Mendelssohna-Bártholdyho, Brahmsa, Čajkovského a Sibelia. Tieto diela tvoria ťažisko husľového repertoáru. 

### Barok

* Antonio Vivaldi
	+ Štyri ročné obdobia

* Johann Sebastian Bach
	+ Husľový koncert a-mol
	+ Husľový koncert E-dur
	+ Husľový dvojkoncert d-mol

### Klasicizmus

* Wolfgang Amadeus Mozart
	+ Husľový koncert č. 3 G-dur

* Ludwig van Beethoven
	+ Husľový koncert D-dur, Op. 61

### Romantizmus

* Felix Mendelssohn-Bartholdy
	+ Husľový koncert e-mol, Op. 64 (1844)

* Max Bruch
	+ Husľový koncert č. 1 g-mol, Op. 26 (1867)

* Piotr Iljič Čajkovskij
	+ Husľový koncert D-dur, Op. 35 (1878)

* Johannes Brahms
	+ Husľový koncert D-dur, Op. 77 (1878)

* Antonín Dvořák
	+ Husľový koncert a-mol, Op. 53 (1879-1880)

* Camille Saint-Saëns
	+ Husľový koncert č. 3 g-mol, Op. 61 (1880)

* Jean Sibelius
	+ Husľový koncert d-mol, Op. 47 (1903 - 1904)

### 20. storočie

* Béla Bartók
	+ Husľový koncert č. 1 (1908)
	+ Husľový koncert č. 2, Sz. 112 (1938 - 1939)

* Sergej Prokofiev
	+ Husľový koncert č. 1 D-dur, Op. 19 (1916 - 1917)
	+ Husľový koncert č. 2 g-mol, Op. 63 (1935)

* Alban Berg
	+ Husľový koncert

* Dmitrij Šostakovič
	+ Husľový koncert č. 1 a-mol, Op. 77
	+ Husľový koncert č. 2 cis-mol, Op. 129

* Aram Chačaturjan
	+ Husľový koncert d-mol

* Philip Glass
	+ Husľový koncert č. 1

Ďalšie významné diela pre husle a orchester
-------------------------------------------

* Max Bruch
	+ Škótska fantázia, Op. 46

* Camille Saint-Saëns
	+ Introdukcia a Rondo Capriccioso, Op. 28

* Ernest Chausson
	+ Poéma

* Antonín Dvořák
	+ Romanca f-mol, Op. 11

* Pablo Sarasate
	+ Fantázia *Carmen*

* Maurice Ravel
	+ Cigán (*Tzigane*)

Externé odkazy
--------------

* databázy: Husľový koncert 20. storočie
**Daniel Wayne Sermon** (\* 15. jún 1984, American Fork, Utah, USA) je americký hudobník. Je hlavným gitaristom skupiny Imagine Dragons. Okrem akustickej gitary ovláda hru na cello, elektrickú gitaru, mandolínu a klavír. So svojou manželkou Alexandrou majú dvoch synov.

Život
-----

Narodil sa v meste American Fork v Utahu a je jedným z piatich detí. Ako malý rád počúval vinylové platne od Beatles, takže rozhodnutie stať se gitaristom na seba nenechalo dlho čakať. Začal chodiť na Berklee College of Music, ktoré absolvoval v roku 2008.

Už na škole se zoznámil s bubeníkom Andrewom Tolmanom, ktorý ho priviedol do kapely Imagine Dragons. Kapela vydala v roku 2012 svoj prvý album *Night Visions*, ktorý mal obrovský úspech. V roku 2015 vydali svoj druhý album s názvom *Smoke + Mirrors*.

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Daniel Wayne Sermon na českej Wikipédii.*

| * z
* d
* u
Logo skupiny |
| --- |
| 
* **Dan Reynolds**
* **Wayne Sermon**
* **Ben McKee**
* **Daniel Platzman**

 |
| Štúdiové albumy | 
* *Night Visions*
* *Smoke + Mirrors*
* *ƎVOLVE*
* *Origins*

 |
| Koncertné albumy | 
* *Live at Independent Records*
* *Night Visions Live*

 |
| EP | 
* *Speak to Me*
* *Imagine Dragons*
* *Hell and Silence*
* *It's Time*
* *Continued Silence*
* *Hear Me*
* *It's Time Remixes*
* *The Archive*
* *iTunes Session*

 |
**Eukalyptol** (iné názvy: 1,8-cineol, cineol, limonenoxid, kajeputol, 1,8-epoxy-*p*-mentán, 1,8-oxido-*p*-mentán) je organická zlúčenina patriaca medzi cyklické étery a monoterpenoidy. Za bežných podmienok je to bezfarebnú kvapalinu vyskytujúca sa v prírode. 

V roku 1870 F. S. Cloez identifikoval eukalyptol ako dominantnú zložku oleja rastliny *Eucalyptus globulus* a prisúdil mu toto meno. S eukalyptolom by sa nemal zamieňať eukalyptový olej, všeobecný súhrnný názov pre oleje rastlín rodu *Eucalyptus*.

Výskyt
------

Eukalyptol tvorí až 90 % esenciálneho oleja niektorých druhov eukalyptového oleja, čo mu dalo jeho názov. Je však obsiahnutý aj v gáfrovníku lekárskom, bobkovom liste, melaleuke, paline čiernobielej, bazalke pravej, rozmarínu lekárskom, šalvii lekárskej a v listoch ďalších aromatických rastlín. Frakčnou destiláciou eukalyptového oleja je možné získať eukalyptol o čistote 99,6 až 99,8 %.

Vlastnosti
----------

Eukalyptol má sviežu gáfrovú vôňu a korenistú, chladivú chuť. Je nerozpustný vo vode, možno ho však miešať s éterom, etanolom a chloroformom. Teplota varu je 176 °C, teplota vzplanutia 49 °C. Eukalyptol tvorí kryštalické addukty s halogenkyselinami, *o*-kresolom, rezorcinolom a kyselinou fosforečnou. Tvorba týchto adduktov je užitočná na čistenie.

Použitie
--------

Vďaka príjemnej vôni a chuti sa používa ako ochucovadlo v liečivách (sirupy proti kašľu), všeobecne ako aróma (žuvačky), pridáva sa aj do parfumov, mydiel alebo šampónov, prostriedkov ústnej hygieny (zubné pasty, kloktadlá) a pod. Eukalyptol sa používa ako insekticíd a repelent. Avšak je veľmi príťažlivý pre samčekov niektorých druhov včiel, ktoré sú za pomoci eukalyptolu lákané do pascí pre vedecké štúdie.

Bezpečnosť
----------

Hoci sa eukalyptol v malých dávkach používa na dochucovanie a ako súčasť liečiv, vo väčších dávkach je toxický. Už jeden mililiter eukalyptolu môže spôsobiť prechodnú kómu. Vo vyšších dávkach je eukalyptol nebezpečný aj pri použití so stykom s pokožkou aj pri vdychovaní pár. Pôsobí na dýchací a nervový systém. Častými príznakmi predávkovania je zvracanie, chrípkové symptómy, svalová slabosť a apatia. Akútna orálna smrteľná dávka LD50 pre potkanov je 2 480 mg/kg. Eukalyptol je klasifikovaný ako toxický pre reprodukciu.

Referencie
----------

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Eukalyptol na českej Wikipédii.*

1. ↑   *Access Denied* [online]. misuse.ncbi.nlm.nih.gov, [cit. 2022-02-15]. Dostupné online.
2. ↑   [s.l.] : [s.n.].
3. ↑   [s.l.] : [s.n.].

Literatúra
----------

* BOLAND, D.J.; BROPHY, J.J.; HOUSE, A.P.N.. *Eucalyptus Leaf Oils*. [s.l.] : [s.n.], 1991. ISBN 0-909605-69-6.

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Eukalyptol**

Externé odkazy
--------------

* Eucalyptus na Botanical.com
* Oleum Eucalypti, BP Oil of Eucalyptus na Henriette's Herbal
* Karta bezpečnostných údajov pre eukalyptol z Sigma-Aldrich
**Euippos** (starogr. *Εὔιππος* – *Euippos*) je v gréckej mytológii syn aitólskeho kráľa Thestia a jeho manželky Eurythemidy.

Euippos bol synom aitólskeho kráľa Thestia a bratom Lédy, Althaie, Hypermnéstry, Ifikla, Pléxippa a Eurypyla.

Euippos sa na pozvanie Meleagra spolu s ďalšími slávnymi gréckymi hrdinami zúčastnil na love kalydónskeho diviaka, ktorého do Kalydónu poslala za trest urazená bohyňa Artemis za to, že jej Meleagrov otec, kalydónsky kráľ Oineus nepriniesol ďakovnú obeť za úrodu. Obrovský diviak potom v krajine ničil úrodu, zabíjal dobytok i ľudí.

Ako sa dalo predpokladať lov bol veľmi ťažký a nebezpečný. Pre všetkých hrdinov to však bola výzva, aby sa mohli zabitím strašného zvieraťa presláviť. Boj s diviakom trval dlho, mnohí boli pri love zranení a lovec Ankaios dokonca smrteľne zranený, až sa ho nakoniec podarilo zasiahnuť šípom Atalante, jedinej žene, ktorá sa na love zúčastnila. Celého doráňaného ho potom dorazil kopijou Meleagros. Radosť z úspešného lovu bola veľká, ale po chvíli ho prevýšila hádka o tom, že ktorý z nich si zaslúži trofej diviaka. Podľa antického autora Apollodora z Atén aj jeho brat Ifiklos zranil diviaka a po hádke, ktorá vyústila do hromadnej bitky, Meleagros Euippa a jeho bratov zabil a kožu diviaka dal Atalante.

Referencie a bibliografia
-------------------------

1. 1 2  Apollodoros, *Bibliotheca*, 1,7,10.
2. ↑  Ovidius, *Metamorphoses*, 8,300.
3. ↑  Ovidius, *Metamorphoses*, 8,262-280.
4. ↑  Lesley Adkins & Roy A. Adkins. *Starověké Řecko*. Praha : Slovart, 2011. ISBN 978-80-7391-580-3. S. 335.
5. ↑  Ovidius, *Metamorphoses*, 8,281-300.
6. 1 2  Vojtech Zamarovský. *Bohovia a hrdinovia antických bájí*. Bratislava : Mladé letá, 1980. 66-048-80. S. 290.
7. ↑  Ovidius, *Metamorphoses*, 8,380-390.
8. ↑  Ovidius, *Metamorphoses*, 8,425-444.
9. ↑  Apollodoros, *Bibliotheca*, 1,8,3.
**Monkeystone Games** bola americká softvérová firma zaoberajúca sa vývojom počítačových hier pre mobilné platformy. Spoločnosť založili v roku 2001 John Romero, Tom Hall, Stevie Case a Brian Moon.

Tituly
------

Firma vydala svoj prvý debutový titul Hyperspace Delivery Boy! v roku 2001 pre platformu Pocket PC. Hra bola neskôr portovaná pre Windows, Mac OS X, Linux a handheld Game Boy Advance.
Nasledovala hra Congo Cube, pôvodne vyvíjaná pre OS Windows, avsak neskôr bola portovaná pre Pocket PC a mobilné telefóny s podporou Java ME.
V poradí tretím titulom sa stal port úspešnej akčnej hry Red Faction pre N-Gage. Hra bola dokončená v októbri 2003.

Rozpad firmy
------------

*Brian Moon* opustil *Monkeystone* niekedy v roku 2002. *Stevie Case* opustila firmu približne v polovici roku 2003. *Tom Hall* a *John Romero* opustili Monkeystone v októbri 2003, kvôli práci u Midway Games. *Lucas Davis*, jeden z ich kolegov, udržiaval firmu až do jej zániku v januári 2005.

Referencie
----------

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Monkeystone Games na anglickej Wikipédii (číslo revízie nebolo určené).*

Externé odkazy
--------------

* Monkeystone Games - Oficiálna stránka (po anglicky)
**Euippé** alebo **Euippa** (starogr. *Εὐίππη* – *Euippé*) je v gréckej mytológii dcéra líbyjského kráľa Danaa a jeho manželky z Aithiopie.

Euippé bola jedna z päťdesiatich dcér líbyjského kráľa Danaa. Antický autor Apollodoros z Atén uvádza, že Danaos mal dve dcéry, ktoré sa volali Euippy. Jej sestra Euippé bola podľa Apollodora dcérou Danaa a jeho manželky Polyxo, kým ona bola dcérou Danaovej manželky z Aithiopie.

O dcéry Danaa sa uchádzalo päťdesiat synov jeho brata Aigypta, ktorý vládol v susednom Egypte. Danaos však so svadbou nesúhlasil a preto mu Aigyptos vypovedal vojnu a v boji ho porazil. Danaos nato ušiel s dcérami do Argu na Poloponéze, ale Aigyptos sa so svojimi synmi za ním vypravil a k svadbe ho prinútil. Euippe za manžela vybrali Argia, syna Aigypta a jeho fenickej manželky. Keď sa potom chystala hromadná svadba, Danaos dcéram prikázal, aby svojich manželov počas svadobnej noci zavraždili. Okrem Hyperméstry, Euippé a aj ostatné jej sestry príkaz otca splnili a bohovia ich po smrti za tento hrozný skutok odsúdili na večný trest nosiť v podsvetí do deravého suda vodu.

Referencie a bibliografia
-------------------------

1. ↑  Pacificus Maximus, *Hecatelegium*, *Danaides* 2.
2. 1 2 3 4 5  Apollodoros, *Bibliotheca*, 2,1,5.
3. 1 2  Vojtech Zamarovský. *Bohovia a hrdinovia antických bájí*. Bratislava : Mladé letá, 1980. 66-048-80. S. 32.
4. ↑  Lesley Adkins & Roy A. Adkins. *Starověké Řecko*. Praha : Slovart, 2011. ISBN 978-80-7391-580-3. S. 314.
**Daniel Mihálik** (\* 10. október 1767, Hybe – † 18. november 1840, Kežmarok) bol slovenský polyhistor a pedagóg.

Životopis
---------

Narodil sa v Hybiach. Na univerzite v Jene študoval teológiu, filozofiu, prírodné vedy a matematiku (1796–1798), medzi iným počúval prednášky filozofa Johanna Gottlieba Fichteho.

Neskôr bol súkromným vychovávateľom u rodiny Szirmayovcov v Prešove a súčasne profesorom diplomacie a teológie na kolégiu v Sárospataku (1800–1801). Po zvyšok života pôsobil ako profesor na kežmarskom lýceu (1801–1840). Daniel Mihálik patril medzi najerudovanejších pedagógov prvej polovice 19. storočia, „nahradzoval celý pedagogický zbor". Propagoval nové myšlienky v prírodných vedách i v poľnohospodárstve. Ako pedagóg viedol študentov k samostatnému mysleniu, odmietal mechanické memorovanie. Od dvadsiatych rokov 19. storočia viedol cvičenia v rodnom jazyku. Najväčším Mihálikovým dielom je rozsiahly spis *Institutio physicorum prolegomena* (1826). Má asi 400 strán a predstavuje dobré a zaujímavé kompendium pokrývajúce celú fyziku. Ako vzdelaný filozof sa autor zaujíma tiež o históriu a metodológiu fyziky. Fyzika podľa neho môže byť teoreticko-experimentálna (javy), matematická (sily), chemická a metafyzická (metódou je dedukcia a fenomenológia). V Mihálikovom výklade je teleso niečo určité a podstatné, pričom má náhodné vlastnosti. Na ich zistenie slúži pozorovanie a experiment. Zákony pohybu telies určuje matematika. S tým súvisí aj otázka kauzality vládnucej v prírode. 

Zomrel 18. novembra 1840 v Kežmarku.

Externé odkazy
--------------

* Matematický ústav SAV – zdroj, z ktorého pôvodne čerpal tento článok. Vzhľadom na to, že tento zdroj ešte nemá vyriešené autorské práva podľa licencie CC-BY-SA 3.0, nie je zatiaľ vhodné preberať články označené touto šablónou.

Autoritné údaje: * GND: 117566619X
* VIAF: 2792154801897856310006
**Eukadmos** (starogr.  *Εὒκαδμος*) bol grécky sochár v 4. storočí pred Kr.

Sochár Eukadmos, rodák z Atén, bol učiteľom Androsthena, ktorý sa podľa starovekého autora Pausania podieľal na sochárskej výzdobe Apolónovho chrámu v Delfách. Pausanias vo svojej sprievodcovskej príručke po Grécku o tom uvádza: „*Na chrámovom štíte sa nachádzajú Artemis, Léto, Apolón a Múzy, ďalej zapadajúci Hélios, Dionýzos a Thyijské ženy. Prvé sochy zhotovil Aténčan Praxias, Kalamidov žiak, a keď si potom Praxia odviedla smrť práve v dobe, keď sa chrám ešte budoval, postaral sa o ostatnú výzdobu na štítoch Androsthenes, takisto rodom aténsky občan, žiak Eukadmov.*"

Na základe dátumu novej výstavby Apolónovho chrámu činnosť Androsthena datujú do 2. polovice 4. storočia pred Kr. jeho učiteľ Eukadmos mohol preto tvoriť asi v polovici tohto storočia.

Referencie a bibliografia
-------------------------

1. ↑  Pausanias. *Pausaniás, cesta po Řecku II.*. Praha : nakladatelství Svoboda, 1974. 25-027-74. S. 361 vysvětlivky.
2. ↑  SCHMUCK, Hilmar. *Biographischer Index der Antike*. Berlin : Walter de Gruyter, 2001. 1073 s. ISBN 978-31-1095-441-8. S. 336. (po nemecky)
3. 1 2  Lucia Guerrini: Enciclopedia dell’Arte Antica, Classica e Orientale, Roma 1959, Treccani, *Eukadmos*
4. ↑  Pausanias. *Pausaniás, cesta po Řecku II*
.*. Praha : nakladatelství Svoboda, 1974. 25-027-74. S. 302.*
**Daniel Sartorius** (\* 5. január 1704, Štítnik – † 8. február 1767, Banská Bystrica) bol evanjelický kňaz, náboženský spisovateľ. Pseudonymy: Dobrovolný Služebník, Důvěrný Služebník Boží, Důvěrný Spisovatel.

Rodina
------

* otec Eliáš Sartorius
* matka Mária rod. Fabriciusová

Životopis
---------

Do školy chodil v Kameňanoch a Ožďanoch (1), študoval na gymnáziu v Kežmarku, teológiu na univerzite vo Wittenbergu. Rektor v Štítniku, konrektor, rektor, od roku 1732 slovenský evanjelický kazateľ v Prešove, neskôr v Kežmarku, od roku 1746 len slovenský farár evanjelickej cirkvi v Banskej Bystrici. Popredný barokový autor nábožensko-popularizačných spisov, ovplyvnený pietizmom. Vydal tiež Lutherov Katechizmus, v rukopise zostali jeho pojednania o metafyzike a logike. Písal výlučne po slovensky (slovakizovanou češtinou).

Dielo
-----

* Florilegium Biblicum aneb Květná zahrádka biblická... B.m. 1742
* Diarium Biblicum aneb Historie biblické Starého i Nového zákona... , B.m. 1744
* Summovní postylka... B.m. 1746

Literatúra
----------

* Slovenský biografický slovník
* (1) *Szinnyei József*: Magyar írók élete és munkái 12 zväzok

Externé odkazy
--------------

* Regionálne osobnosti VKMK – zdroj, z ktorého pôvodne čerpal tento článok.
* Záznam o narodení a krste v matrike - evanjelická farnosť Štítnik

Autoritné údaje: * ISNI: 0000 0000 8054 6169
* NK ČR: ola2002161308
* VIAF: 122055192
Súradnice: 49°00′50″S 19°56′28″V﻿ / ﻿49,014°S 19,941°V﻿ / 49.014; 19.941

**Čierny Váh** je miestna časť obce Kráľova Lehota v okrese Liptovský Mikuláš.

Osada leží na sútoku Čierneho Váhu s Ipolticou, nad vtokom Čierneho Váhu do rovnomennej priehrady v Čiernovážskej doline, v nadmorskej výške 741 m n. m. 11 km východne od Kráľovej Lehoty v katastrálnom území obce Východná. Na severe ju obklopujú Kozie chrbty, na juhu Nízke Tatry.

História
--------

Na mieste osady bola v roku 1764 zriadená prvá horáreň v Nízkych Tatrách. Osada vznikla na prelome 18. a 19. storočia a pôvodne sa volala Hošková. Patrili k nej aj samoty Benkovo, Dikula, Medvedzia a Ráztoky. Lesnícka osada sa prvýkrát spomína v roku 1808. Najväčší počet obyvateľov mala k roku 1970 – 136. V tom čase tu fungovala aj škola, obchod a krčma s kolkárňou. Nachádza sa na ceste, ktorá sleduje tok Čierneho Váhu z Kráľovej Lehoty do Šuňavy a Liptovskej Tepličky, ktorou je však prejazd zakázaný. 

Od roku 1914 údolím viedla Považská lesná železnica z Liptovského Hrádku do Liptovskej Tepličky, ktorá mala v osade zastávku. Práve tu sa od hlavnej trate odpájala vetva do doliny Ipoltica. Trať bola v 70. rokoch zrušená, no zachovala sa drevená budova železničnej staničky.

V roku 1944 prebiehali v okolí ťažké boje medzi partizánmi a nemeckou armádou. Stojí tu pomník padlým partizánom.

Liatinový náhrobok na cintoríne

Pamiatky
--------

V osade sa nachádza klasicistický kostol Najsvätejšej Trojice, ktorý nechalo postaviť v roku 1803 hrádocké komorské panstvo pre tunajší lesnícky personál. V interiéri kostola sa zachovali pôvodné drevené lavice a časť tehlovej dlažby. Vedľa chrámu stojí drevená zvonica s hodinami. Nachádza sa tu aj malý cintorín s liatinovými krížmi z 19. storočia. Je na ňom pochovaný aj Anton Sokol (1903 – 1973), dekan Lesníckej fakulty Vysokej školy lesníckej a drevárskej vo Zvolene. Celý komplex bol v roku 1990 vyhlásený za kultúrnu pamiatku.

Turistické trasy
----------------

Osadou prechádza modro-značkovaná turistická trasa, ktorá vychádza od železničnej stanice Východná, pokračuje cez sedlo Muránsko (1 080 m n. m.), osadu Muránska a ďalej údolím Ipoltice do sedla Priehybka (1 555 m n. m.) v hlavnom hrebeni Nízkych Tatier.

Referencie
----------

1. ↑   *Verejná správa : Územné a správne usporiadanie Slovenskej republiky* [online]. MV SR, [cit. 2016-01-21]. Dostupné online.
2. ↑   *MAPKA - Mapový portál Katastra nehnuteľností* [online]. mapka.gku.sk, [cit. 2016-01-21]. Dostupné online.

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Čierny Váh (osada)**
**Daniel Remeň** (Remeni, Remenius, Reményi, Reminikius, Reminius) (\* Nemecká Ľupča, dnes Partizánska Ľupča – † 22. október 1678, Brzeg) bol evanjelický kňaz, náboženský spisovateľ.

Rodina
------

* otec Krištof Remeň
* matka Marta rod. Puškárka
* manželka Dorota Remeňová

Životopis
---------

Základné a stredné vzdelanie nadobudol v Nemeckej Ľupči a v Banskej Bystrici. Študoval na univerzite v Toruni, Gdaňsku, 1632 – 1635 v Kráľovci. Rektor a evanjelický kňaz vo Zvolene, v Trenčíne. Od roku 1656 dekan, 1660 senior, 1667 – 1672 evanjelický kňaz v Banskej Bystrici. Roku 1672 súdom v Bratislave vypovedaný z Uhorska, usadil sa v Brzegu. Autor viacero náboženských pojednaní a kázní a príležitostných básní. Nezachovala sa jeho prírodovedecká rozprava *Disputatio physica de thermis* (1642).

Literatúra
----------

* Slovenský biografický slovník

Externé odkazy
--------------

* Regionálne osobnosti VKMK – zdroj, z ktorého pôvodne čerpal tento článok.
**Čierny jarok** je potok na hornom Liptove, vo východnej časti okresu Liptovský Mikuláš. Je to pravostranný prítok Bieleho Váhu, meria 5,6 km a je tokom IV. rádu.

Prameň
------

Tečie výlučne v Liptovskej kotline, v geomorfologickej časti Hybianska pahorkatina, kde pramení na JJZ úpätí Hrádku (1 140,7 m n. m.) a južne od lokality Turecké, v nadmorskej výške cca 905 m n. m.

Opis toku
---------

Od prameňa tečie najprv na krátkom úseku na juhovýchod a ešte na hornom toku sa stáča smerom na juh. Na strednom toku priberá postupne tri prítoky a podteká teleso diaľnice D1. Na dolnom toku už tečie v blízkosti obce Važec, oblúkom sa stáča na západo-juhozápad, podteká štátnu cestu č. 18 a výrazným oblúkom sa stáča na juhovýchod. Napokon podteká železničnú trať č. 180, tečie cez chatovú osadu (detský tábor) a západne od Važca ústi v nadmorskej výške približne 769 m n. m. do Bieleho Váhu.

| * z
* d
* u
Vodné toky v povodí Bieleho Váhu |
| --- |
| *Biely Váh* → *Váh* → *Dunaj* |
| Vodné toky | 
* Beliansky potok
* **Biely Váh**
* Čierny jarok
* Čierny potok
* Furkotský potok
* Grúňový potok
* Hore potokmi
* Lieskovec
* Lúčny potok
* Mláky
* Mlyničná voda
* Rakytovský potok
* Sedielkový potok
* Solisková voda
* Zasmrečinský potok
* Železná voda

 |
| Vodné plochy | 
* Furkotské pleso
* Jamské pleso
* Krivánske Zelené pleso
* Nižné Wahlenbergovo pleso
* Rakytovské plieska
* Smrekovické plieska
* Vyšné Wahlenbergovo pleso

 |
**Daniel Pažický** (\* 3. marec 1881, Myjava – † 29. január 1941, Bratislava) bol slovenský kníhtlačiar a nakladateľ.

Životopis
---------

Jeho otec bol Daniel Pažický a matka Alžbeta rod. Snitková. Tento chudobný syn pytlikárskych rodičov vychodil len ľudovú školu. Dali ho vyučiť za obuvníka vo Viedni. Kníhtlačiarsku dráhu si zvolil vďaka tovarišskému pôsobeniu u českých i stredoslovenských tlačiarov, no najmä u J. Bežu v Senici a u Teslíka v Škarniclovskej tlačiarni v Skalici. Natrvalo sa usadil na Myjave, kde si založil rodinu.  Významnou sa preňho stala spolupráca s jeho budúcim zaťom Karolom Goláňom (manžel dcéry Oľgy).

Na Myjave s finančnou podporou myjavských národovcov založil v roku 1906 tlačiareň. Spočiatku si prenajal nejaké priestory v myjavskej banke, ktorá mu na ňu poskytla pôžičku a v roku 1929 postavila vo dvore banky pre ňu aj novú budovu. Tu pracoval až do konca svojho života: najprv sám, potom s tovarišmi a učňami. Tlačiareň fungovala ešte 10 rokov po jeho smrti, až do roku 1951, pod vedením jeho ženy Karolíny, kým nebola znárodnená a postupne zlikvidovaná. Počas jej existencie vyšlo vyše 500 kníh a 10 titulov periodík.

Dielo
-----

Jeho  vydavateľstvo zohralo do 1. svetovej vojny významnú úlohu šírením slovenskej tlače, aj v medzivojnovom období sa zaradilo k najvýznamnejším. Tlačil týždenník *Slobodný Slovák*, od roku 1921 premenovaný na *Noviny zpod Bradla*, periodiká, kalendáre, učebnice. V knižnej produkcii tlačiarne tvorila veľkú časť cirkevná tlač, napr. obľúbený *Evanjelický funebrál* a *Knižnica evanjelickej mládeže*, v predprevratovom období však vydával i svetské publikácie, právnické príručky. Pre rozvoj knižnej kultúry bol prínosom ním redigovaný a vydávaný literárny časopis *Naše knihy*, v ktorom informoval o produkcii svojej tlačiarne, prinášal recenzie, príspevky o knižnej kultúre a politike. Vydával nielen pôvodnú slovenskú beletriu, historické diela, poéziu, ale aj prekladovú, diela regionálnych i iných autorov:

* Bodnár, J. *Myjava* – monografia, 1911
* Goláň, K. *Revolučné pokolenie*, 1916
* Lacková-Zora, A. *Konvalinky*, 1925
* Roy, V. *Cez závoj*, 1927
* Osuský, Š. *Filozofia štúrovcov*, 1928
* Dickens, Ch. *Povesť dvoch sídelných miest*, 1930

Referencie
----------

1. 1 2  Pažický, Daniel. In: *Encyklopédia Slovenska*.

 Externé odkazy
---------------

* Záznam o narodení a krste v matrike - evanjelický zbor Myjava

Zdroj
-----

* Pažický Daniel S. Gálik D.: *Bibliografia Pažického*, MSNR Myjava

Autoritné údaje: * GND: 1227615094
* ISNI: 0000 0000 5282 4109
* LCCN: nr96010271
* VIAF: 29431135
* WorldCat: lccn-nr96010271
**Monoenergizmus** alebo **monoenergetizmus** bol kresťanský teologický, christologický smer vyvíjaný byzantskými teológmi v 30. rokoch 7. storočia ako odozva na spory monofyzitov a diafyzitov (t.j. stúpencov chalcedónskeho vyznania). Jeho hlavným protagonistom bol alexandrijský patriarcha Kyros, ktorý v roku 633 predstavil tézu hlásajúcu, že: „*jediný Kristus a Syn pôsobia súčasne ako Boh a ako človek jednou theandrickou energiou*". Podľa tejto náuky mal teda Kristus dve podstaty - božskú a ľudskú, na druhú stranu mal ale jednu energiu. Tento kompromis neprijala ani jedna strana. Monofyziti v nej stále videli rozdielnosť medzi Bohom a človekom, t.j. kvázi dve podstaty a chalcedónski kresťania ju neuznali, pretože v pojme *theandrická energia* videli zjednotenie Krista Boha a Krista človeka v jednom (gr. *theos* - Boh, *andros* - človek). Hlavným odporcom tézy sa stal budúci jeruzalemský patriarcha Sofronios. Teória bola i napriek rozporom medzi znepriatelenými tábormi po úprave konštantínopolským patriarchom Sergiom a schválení pápežom Honoriom cisárom Herakleiom prijatá ako oficiálna náuka ríše. Spor sa jej ale vyriešiť nepodarilo a sociálno-náboženský konflikt medzi spornými stranami pokračoval. Herakleios preto v roku 638 svoj súhlas odvolal a ediktom Ekthesis vyhlásil nové učenie o jedinej vôli Ježiša Krista, tzv. monotheletizmus. Jednu vôľu (*una voluntas*) Krista spomínal už pápež Honorius v liste, ktorým povolil monoenergizmus. Ani monothelitský pokus o zjednotenie východných kresťanov avšak neuspel a vyvolal vo východných byzantských provinciách nepokoj a odpor k centrálnej byzantskej vláde, čo sa prejavilo v poddajnosti východných oblastí voči novým dobyvateľom - najprv Peržanom a následne moslimským Arabom. Monoenergizmus definitívne zavrhol tretí konštantínopolský koncil.

Referencie
----------

1. 1 2 3  ZÁSTĚROVÁ, Bohumila. *Dějiny Byzance*. Vyd. 1. Praha : Academia, 1992. 529 s. ISBN 80-200-0454-8. S. 88.
2. 1 2 3  Monoenergetismus. In: VAVŘÍNEK, Vladimír; BALCÁREK, Petr. *Encyklopedie Byzance*. 1. vyd. Praha : Libri; Slovanský ústav AV ČR, 2011. 552 s. (Práce Slovanského ústavu AV ČR. Nová řada; zv. 33.) ISBN 978-80-7277-485-2,  978-80-86420-43-1. S. 329 – 330.
3. ↑  MONOENERGISM In:  *The Oxford Dictionary of Byzantium*. Ed. Alexander P. Kazhdan. New York : Oxford University Press, 1991. 2338 s. ISBN 0-19-504652-8. S. 1396 – 1397. (po anglicky)
Súradnice: 45°38′26″S 25°35′09″V﻿ / ﻿45,64056°S 25,58583°V﻿ / 45.64056; 25.58583

**Kováčska bašta** (rum. Bastionul Fierarilor, maď. Kovácsok bástyája, nem. Schmiedebastei) je obranná bašta v rámci systému opevnenia mesta z obdobia stredoveku nachádzajúca sa pri hranici historického centra mesta Brašov v Brašovskej župe v Sedmohradsku v Rumunsku. Má priznaný štatút kultúrnej pamiatky.

Dejiny a charakteristika
------------------------

Na mieste dnešnej budovy stála už predtým obranná veža, ktorá je prvýkrát zdokumentovaná v roku 1521 a v roku 1526 bola zničená povodňou. Zmienka o dnešnej budove sa prvýkrát objavuje v historických dokumentoch v roku 1529. Táto bola 30. júla 1667 tiež značne poničená povodňou a v roku 1668 bola kompletne zrenovovaná a vtedy nabrala dnešnú podobu. V roku 1689 bola bašta poničená pri veľkom požiari Brašova a musela byť opäť zreštaurovaná. V roku 1820 bola pri bašte na mieste bývalej veže architektom Josephom janim pristavaná malá brána, tá však bola neskôr v roku 1874 z dôvodu veľkej premávky v okolí bašty zbúraná. Zatiaľ posledná renovácia budovy prebehla v roku 1938.

Budova bola postavená na obranu severozápadnej časti opevneného stredovekého Brašova. Po tom čo bašta stratila svoj obranný zmyseľ, využívala sa ako skladisko obilia. Neskôr sa jej účel opäť zmenil a od roku 1923 až do dnešných dní budova slúži ako pobočka štátneho archívu, kde sa nachádzajú dokumenty z ktorých najstaršie sú z 16. storočia. Medzi najvzácnejšie patrí list od istého Neacsua adresovaný obchodníkovi z Câmpulung z roku 1521, ktorý je považovaný za najstarší list napísaný v rumunskom jazyku.

Budova má päťuholníkový pôdorys, je trojposchodová a vybavená strieľňami.

Galéria
-------

* Pohľad na budovu bašty zvrchuPohľad na budovu bašty zvrchu
* Detail prednej fasády Kováčskej baštyDetail prednej fasády Kováčskej bašty

Referencie
----------

1. 1 2 3 4 5 6  enciclopediaromaniei.ro
2. 1 2 3 4 5  brasovtour.com
3. 1 2 3 4 5 6 7  ghidlocal.com
4. 1 2 3 4  welcometoromania.ro
**Kyselina mevalónová** je organická zlúčenina. Jej názov je skrátenou verziou mena **dihydroxymetylvalerolaktón**. V biologických systémoch je zastúpená hlavne jej konjugovanou bázou, ktorá sa nazýva **mevalonát**. Mevalonát je dôležitou zlúčeninou v biochémii a farmácií. Niektoré lieky, napr. statíny (ktoré znižujú hladinu cholesterolu), zastavujú tvorbu mevalonátu vďaka inhibícii HMG-CoA reduktázy. Mevalonát je chirálny a iba (3*R*)-enantiomér je biologicky aktívny.

Chemické vlastnosti
-------------------

Kyselina mevalónová je dobre rozpustná vo vode a polárnych organických rozpúšťadlách. V roztoku je prítomná v rovnováhe s jej laktónom, ktorý sa nazýva mevalonolaktón. Mevalonolaktón vzniká kondenzáciou koncovej alkoholovej skupiny s karboxylovou funkčnou skupinou.

Význam v biológii
-----------------

Mevalonát je prekurzor v biosyntetickej dráhe známej ako mevalonátová dráha, ktorou vznikajú terpény a steroidy. Mevalonát je hlavný prekurzor izopentenylpyrofosfátu (IPP), ktorý je základom všetkých terpenoidov. V tejto dráhe vzniká (*R*)-enantiomér.

Mevalonátová dráha: kyselina mevalónová je štvrtou zlúčeninou, ktorá vzniká.

Referencie
----------

1. ↑  ŠKÁRKA, Bohumi; FERENČÍK, Miroslav. *Biochémia*. Bratislava : Alfa, 1987. Dostupné online. ISBN 80-05-01076-1. S. 231.
2. ↑  Endo, A.. The discovery and development of HMG-CoA reductase inhibitors. *Journal of Lipid Research*, 1992, s. 1569–1582. PMID 1464741.

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Mevalonic acid na anglickej Wikipédii.*
**Koza kamerunská** je najmenšie plemeno kozy domácej pôvodom zo západného pobrežia Afriky. V dospelosti dosahuje výšku len 30 až 40 cm a hmotnosť 15 až 20 kg. V Kamerune sa chová v dvoch rázoch, väčší Kirdi je chovaná na severe krajiny a v priľahlej časti Čadu a Stredoafrickej republiky, zatiaľ čo menšia Kosi na juhu a západe krajiny.

Popis
-----

Je to nenáročné mäsové plemeno, ktoré je schopné prežiť v oblastiach s veľmi chudobnou vegetáciou. Živí sa trávou, listami kríkov a stromov. Kozy sa v Afrike chovajú výhradne pre mäso a kožu, mlieka je málo, takže stačí iba pre kozľatá.

Pre plemeno sú typické krátke končatiny a objemné brucho, jedná sa o tzv. achondropláziu. Uši sú tiež krátke, obe pohlavia majú rohy. Sú to prispôsobivé a obratné zvieratá s tvrdou konštitúciou, ľahko zdolávajú náročnejšie prekážky a dokážu šplhať na nízke stromy.

Samica je 150 až 170 dní gravidná, rodí väčšinou 2 mláďatá vážiace 1 až 2,5 kg. Dožíva sa maximálne 15 rokov veku.

Na Slovensku a Česku sa využíva na údržbu svahov vypásaním a ako obľúbené zviera detských kútikov zoologických záhrad. Dôvodom umiestnenia v detských kútikoch je najmä skutočnosť, že kamerunské kozy oboch pohlaví sú vždy neagresívne, priateľské a je možné k nim bez obáv pustiť aj malé deti. Na Slovensku sa nachádzajú: v ZOO Košice, ZOO Bratislava, ZOO Bojnice, v Česku sú napríklad v ZOO Liberec, ZOO Brno, ZOO Jihlava, ZOO Plzeň, ZOO Tábor alebo v ZOO Ostrava.

Referencie
----------

1. ↑   *Chov kamerunských koz*. [Cit. 2015-10-29].

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Kamerunská koza na českej Wikipédii.*

Extérne odkazy
--------------

* iFauna: Kamerunská koza
* ZOO Bratislava: Koza domáca kamerunská
* Breeds of Livestock - Pygmy goat (anglicky)
Tvorba izoaspartylu reakciou Asn-Gly (vpravo hore) na Asp-Gly (vľavo) alebo iso(Asp)-Gly (zelená vpravo dole).
**Kyselina izoasparágová** (**izoaspartát**, **izoaspartyl**, **β-aspartát**) je reziduum izomérne s kyselinou asparágovou. Je to β-aminokyselina s posunutou karboxylovou skupinou oproti aspartátu. Izoaspartát nie je samostatnou aminokyselinou, je to len reziduum vystupujúce v proteínoch - vzorcom je ekvivalentná aspartátu, ale v bielkovinách sa viaže γ-karboxylovou skupinou namiesto α-karboxylovej skupiny. Karboxylová skupina bočného reťazca sa teda stáva súčasťou hlavného reťazca peptidu. Táto zmena je spôsobená chemickou reakciou, v ktorej dusíkový atóm nasledujúcej peptidovej väzby nukleofilne atakuje γ-uhlík bočného reťazca asparagínu alebo kyseliny asparágovej (označené čiernou farbou hore na obrázku), čím vzniká sukcínimidový medziprodukt (označený červenou). Hydrolýzou tohto medziproduktu vznikajú dva produkty, buď kyselina asparágová (označená čiernou v ľavej časti obrázka) alebo kyselina izoasparágová, čo je β-aminokyselina (označená zelenou na obrázku dole). V tejto reakcii dochádza i k deamidácii asparagínu. V procese môže dôjsť k racemizácii, čo vedie k tvorbe D-aminokyselín.

Kinetika tvorby izoaspartylu
----------------------------

Reakcie, pri ktorých dochádza k tvorbe izoaspartylu, by mohli byť jedným z faktorov limitujúcich polčas života bielkovín.

Tvorba izoaspartylu prebieha omnoho rýchlejšie, ak v peptidovom reťazci za asparagínom nasleduje malá, flexibilná aminokyselina (napríklad Gly) s odhalenou peptidovou väzbou. Tieto reakcie prebiehajú omnoho rýchlejšie aj pri vyššom pH (>10) a vyšších teplotách.

Oprava
------

L-Izoaspartylmetyltransferáza opravuje izoasparátové a D-aspartátové reziduá tým, že napojí metylovú skupinu na karboxylovú skupinu bočného reťazca, čím vznikne ester. Ester sa rýchlo a spontánne premení na sukcínimid (označený v obrázku červenou) a náhodne sa premení na kyselinu asparágovú (označenú čiernou) alebo naspäť na izoaspartát (označený zelenou), čo umožní ďalší pokus.

Referencie
----------

1. ↑   Propensity for spontaneous succinimide formation from aspartyl and asparaginyl residues in cellular proteins. *Int. J. Peptide Protein Res.*, 1987, s. 808–821. DOI: 10.1111/j.1399-3011.1987.tb03390.x. PMID 3440704.
2. ↑   Mass spectrometric analysis of asparagine deamidation and aspartate isomerization in polypeptides. *Electrophoresis*, 2010, s. 1764–1772. DOI: 10.1002/elps.201000027. PMID 20446295.
3. ↑   Succinimide Formation from Aspartyl and Asparaginyl Peptides as a Model for the Spontaneous Degradation of Proteins. *J. Biol. Chem.*, 1989, s. 6164–6170. DOI: 10.1016/S0021-9258(18)83327-0. PMID 2703484.
4. ↑   Deficiency in protein L-isoaspartyl methyltransferase results in a fatal progressive epilepsy. *J. Neurosci.*, March 1998, s. 2063–74. DOI: 10.1523/JNEUROSCI.18-06-02063.1998. PMID 9482793.

Zdroj
-----


|  |  |
| --- | --- |
| Portal | Chemický portálBiologický portál |

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Isoaspartate na anglickej Wikipédii.*
**Mierová strana** bolo zoskupenie poslancov Uhorského snemu v rokoch 1848 – 1849, ktorí sa po vypuknutí Uhorskej revolúcie a najmä po nástupe Františka Jozefa I. na trón snažili dohodnúť s Habsburgovcami. Mierová strana nebola organizovaná skupina, nemala akceptovaného lídra a preto mnohí historici pochybujú o jej existencii. Každopádne, niektorí poslanci snemu (napr. Mikuláš Vešelényi, Gabriel Kazinci, Ľudovít Kováč, Pavol Ňáry), sú často zaraďovaní medzi jej členov.

História
--------

28. októbra 1848 poslali uhorskí biskupi panovníkovi adresu, ale bez výsledku. Neskôr Mikuláš Vešelényi sa svojou autoritou zasadil v prospech uznania nového kráľa a za uzavretie mieru.

Avšak kvôli absencii akejkoľvek straníckej organizovanosti sa nedá hovoriť o poslancoch okolo Vešelényiho ako o skutočnej strane.

Po presťahovaní snemu do Debrecínu Štefan Bezerédj v januári 1849 predniesol snemovnú reč v prospech mieru, ktorú podporili nie len Gabriel Kazinci a Ľudovít Kováč, ale aj podpredseda komisie národnej obrany Pavol Ňári. Keďže však aj oni boli presvedčení o Košutovej nenahraditeľnosti, snažili sa len diskreditovať členov jeho okruhu, najmä Ladislava Madarása, čo sa im aj podarilo a začali sa častejšie stretávať, snažili sa kontaktovať Artúra Görgeia a podarilo sa im prostredníctvom Móra Jókaiho získať vplyv v médiách - v časopise „Večerné listy" (*Esti lapok*).

Na neverejnom zasadnutí snemu 13. apríla 1849 sa Ňáry, Žigmund Kemény, Gabriel Kazinci, Ľudovít Kováč, Pavol Hunfalvy a Lazar Mesároš postavili proti okamžitému vyhláseniu nezávislosti, avšak o deň neskôr 14. apríla sa už nikto z nich nevyjadril proti.

Po presťahovaní uhorského snemu do Debrecínu bolo každému jasné, že o osude revolúcie sa rozhodne na bojiskách a že viedenská kontrarevolúcia nie je ochotná uzavrieť mier. V tejto situácii sa členovia Mierovej strany zaoberali aktuálnymi otázkami uhorskej vnútornej politiky, akými sú zrušenie nevoľníctva, odškodnenie vlastníkov pôdy, národnostná otázka, otázka formy vlády. Základ skupiny v tom čase tvorili umiernení liberáli, najmä predstavitelia Sedmohradska, ktorí v sociálnych otázkach zaujali v porovnaní s Košutom umiernený pravicový postoj.

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Békepárt na maďarskej Wikipédii.*