recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Filep Jacob Semuel Karma** (\* 14. august 1959, Jayapura, Indonézia – † 1. november 2022, tamtiež) bol papuánsky aktivista bojujúci za nezávislosť Západnej Papuy.

Narodil sa v rodine úradníkov. Jeho otec, Andreas Karma, pracoval v holandskej koloniálnej správe, taktiež zastával administratívne funkcie po tom, čo Indonézia prevzala kontrolu nad Západnou Papuou (1963). Jeho bratranec, Constant Karma, pôsobil ako zástupca guvernéra Papuy.

Vyštudoval politické vedy na univerzite v meste Surakarta (Solo) v Strednej Jáve. Po skončení štúdií pracoval ako úradník v meste Jayapura. V rokoch 1997 – 1998 bol na štipendijnom pobyte v Manile na Filipínach.

Po návrate do Indonézie sa zapojil do hnutia za papuánsku nezávislosť. Podieľal sa na dianí na ostrove Biak v júli 1998. V čase zákroku indonézskej armády bol zranený na nohe (pričom padlo za obeť niekoľko ľudí). 6. júla 1998 bol zatknutý, vo väzení zostal do 3. októbra 1998. V januári 1999 bol odsúdený za vlastizradu na šesť a pol roka, ale sa odvolal proti trestu a bol prepustený z väzenia 20. novembra 1999. 1. decembra 2004, v deň výročia opustenia oblasti Holanďanmi, sa zúčastnil slávnostného vztýčenia vlajky Západnej Papuy. Bol opätovne vyhlásený za zradcu a odsúdený na pätnásť rokov väzenia. Od začiatku svojho pobytu vo väzení výrazne schudol, má zdravotné problémy, je taktiež bitý. Od augusta 2011 sa vzťahuje na neho amnestia, ale odmietol ju využiť.

Referencie
----------

1. ↑  CNN Indonesia. *Tokoh Papua Filep Karma Ditemukan Meninggal di Pantai Jayapura* [online]. cnnindonesia.com, 2022-11-01, [cit. 2022-11-01]. Dostupné online.
2. ↑   *Papuan Political Prisoners* [online]. www.hrw.org, [cit. 2011-09-29]. Dostupné online. (po anglicky)
3. ↑   *Papuaski cierń na sumieniu Indonezji* [online]. www.wyborcza.pl, [cit. 2011-09-29]. Dostupné online. (po poľsky)
4. ↑   *Kary więzienia za symbole niepodległościowe* [online]. www.krewpapuasow.wordpress.com, [cit. 2011-09-29]. Dostupné online. (po poľsky)

Externé odkazy
--------------

* Filep Karma na zhromaždení za nezávislosť 1. decembra 2004 (video)

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Filep Karma na poľskej Wikipédii.*
**Arnold Bobok** (\* 4. apríl 1876, Slovenská Ľupča – † 31. október 1924, Banská Bystrica) bol rímskokatolícky kňaz, politik.

Životopis
---------

Jeho otec Michal Bobok, jeho matka Mária rod. Kmeťová. Študoval na gymnáziu v Banskej Bystrici, v roku 1899 absolvoval štúdium teológie na Ústrednom seminári v Budapešti. Pôsobil v Banskej Bystrici ako prefekt a špirituál malého seminára, od roku 1901 bol profesorom filozofie a dogmatiky diecézneho seminára, neskôr jeho riaditeľ, od roku 1905 riaditeľ biskupskej kancelárie, od roku 1910 katedrálny kazateľ, od roku 1915 hlavný inšpektor rímskokatolíckych cirkevných škôl v diecéze, v rokoch 1918 – 1919 riaditeľ strednej dievčenskej školy a od roku 1920 kanonik.

Pred rokom 1918 príslušník hungarofilskej skupiny slovenského katolíckeho kňazstva, spoluzakladateľ s predseda kresťanskosocialistického robotníckeho spolku, v rokoch 1907 – 1909 hlavný redaktor jeho orgánu Naše noviny. Po roku 1918 funkcionár HSĽS, presadzoval jej program autonómie Slovenska. Prispieval do náboženských a do novín politického katolicizmu, maďarského pedagogického časopisu Alkotmány, do slovenčiny preložil prácu B. Molnára obsahujúcu modlitby a poučenia pre vojakov. V rokoch 1920 – 1924 poslanec NZ a podpredseda poslaneckého klubu Slovenskej národnej strany, od roku 1919 podpredseda Matice slovenskej. Po jeho smrti sa poslaneckého mandátu ujal Jozef Sivák.

Literatúra
----------

* *Slovenský biografický slovník*

Externé odkazy
--------------

* Záznam o narodení a krste v matrike riadok 10 ako Arnold Adalbert Bobok- Slovenská Ľupča
* Regionálne osobnosti VKMK – zdroj, z ktorého pôvodne čerpal tento článok.

Autoritné údaje: * ISNI: 0000 0001 1176 4506
* PIM: PIM139486
* VIAF: 162596761
**Stavebný výrobok** je každý výrobok alebo každá zostava, ktoré sú vyrobené a uvedené na trh na trvalé zabudovanie v stavbách alebo ich častiach a ktorých parametre vplývajú na parametre stavieb, pokiaľ ide o základné požiadavky na stavby. Zostava je stavebný výrobok uvedený na trh jedným výrobcom ako súbor aspoň dvoch oddelených zložiek, ktoré sa musia zložiť, aby sa mohli zabudovať do stavby. Tento termín je definovaný v rámci európskej legislatívy o stavebných výrobkoch.

Jednotlivé stavebné výrobky sú zaradené do skupín podľa vyhlášky, ktorá uvádza aj systémy posudzovania ich parametrov.

Referencie
----------

1. ↑   *Čl. 2 ods. 1 a 2 Nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 305/2011 z 9. marca 2011 , ktorým sa ustanovujú harmonizované podmienky uvádzania stavebných výrobkov na trh a ktorým sa zrušuje smernica Rady 89/106/EHS Text s významom pre EHP* [online].. Nariadenie EPaR EÚ 350/2011 Dostupné online.
2. ↑   *Vyhláška č. 162/2013 Z. z.Ministerstva dopravy, výstavby a regionálneho rozvoja Slovenskej republiky, ktorou sa ustanovuje zoznam skupín stavebných výrobkov a systémy posudzovania parametrov* [online].. Dostupné online.
**Kráľovská komora** v **Košiciach** bola finančnou inštitúciou na vyberanie kráľovských daní a dávok v naturáliách a drahých kovoch a minciach a na kontrolu prevádzky verejných skladov (napríklad soli), verejných prác a investícií v uhorských stoliciach oblasti pred riekou Tisa, t. j. v Predtisí, nazývanom neskôr *Partes Superiores* alebo *Oberland*, čiže Horné Uhorsko. Kráľovská komora v Košiciach mala svoje zložky: banské komory v banských mestách, soľné komory, správu colníc. Uhorsko malo v tom období ešte kráľovské komory v Bratislave (územie od Dunaja po Liptov), Budíne (Zadunajsko) a v Záhrebe (Chorvátsko a Slavónsko). 

Prvá písomná zmienka o Kráľovskej komore pochádza z roku 1297, kde sa spomína komorský gróf *Hanuš*. Za jeho zásluhy ho kráľ Ondrej II. odmenil donáciou lesa medzi mestami Košice a Gelnica. Komora sa organizačne podieľala na výstavbe košického mestského opevnenia a bola zodpovedná za chod košickej minciarne. Zanikla pri obsadení Košíc vojskami protikráľa Jána I. Zápoľského v roku 1536.

Jej nepriamym nástupcom sa stala Spišská komora so sídlom na Šarišskom hrade (od 1539), potom v Prešove a od roku 1567 v Košiciach.

Pozri aj
--------

* Kráľovský dom (Košice)
* Dejiny Košíc
* Spišská komora

Zdroj
-----


|  |  |
| --- | --- |
| Portal | Košický portálHistorický portál |

* ELIÁŠ, Štefan. Domus regia Cassoviensis. *Košické historické zošity*, 2008, čís. 18. ISSN 978-80-969919-4-5.
* HALAGA, Ondrej Richard. *Právny, územný a populačný vývoj mesta Košíc*. Košice : Východoslovenské vydavateľstvo, 1967. 83-024-67. S. 14-15.
Zobrazenie stavovej rovnice ideálneho plynu v súradniciach tlak,objem,teplota
**Stavová rovnica ideálneho plynu** je termická stavová rovnica pre ideálne plyny. Jej konkrétnu podobu pozri nižšie.

Vyjadrenie pomocou Boltzmannovej konštanty
------------------------------------------

{\displaystyle pV=NkT,}
kde

{\displaystyle p} – je tlak plynu
{\displaystyle V} – je jeho objem
{\displaystyle N} – je celkový počet jeho častíc
{\displaystyle k} – je Boltzmannova konštanta (má hodnotu {\displaystyle 1,38\cdot 10^{-23}\mathrm {J/K} })
T – je teplota plynu.
Stavová rovnica sa odvádza pomocou kinetickej teórie plynov. Najdôležitejšie je si uvedomiť, že tlak plynu je daný odrazmi jeho molekúl od stien nádoby a hľadať rýchlosti, ktorými sa tieto molekuly pohybujú (a odrážajú). Celé odvodenie je však pomerne komplikované.

Vyjadrenie pomocou plynovej konštanty
-------------------------------------

Stavová rovnica ideálneho plynu sa niekedy zapisuje v trochu inom tvare, kedy je počet častíc {\displaystyle N\,} nahradený ich látkovým množstvom {\displaystyle n\,}. Rovnica má potom tvar

{\displaystyle pV=nRT.}
pV/T=konst.

Konštanta {\displaystyle R} sa nazýva univerzálna plynová konštanta a má hodnotu približne 8,31 J/molK.

Zdroje
------

* *Článok vznikol presunom z článku termická stavová rovnica. Správnosť obsahu presúvaného textu bola overená podľa:*
* plyny. In:  *Malá encyklopédia chémie*. 3. vyd. Bratislava : Obzor, 1981. 816 s. (Malé encyklopédie vydavateľstva Obzor.) S. 529-530.
* gas law. In: Thermopaedia


|  |  |
| --- | --- |
| Portal | Fyzikálny portálChemický portál |
Vlajka Kráľovskej ulsterskej polície
**Kráľovská ulsterská polícia** (angl. *Royal Ulster Constabulary* skr. **RUC**) bola polícia v Severnom Írsku od roku 1922 do 2001. Bola založená dňa 1. júna 1922 z Kráľovskej írskej polície (RIC). V čase svojho vrcholu mala 8500 dôstojníkov a ďalších 4500 ktorí boli členmi záložnej jednotky RUC. Počas Problémov bolo zabitých 319 členov RUC a takmer 9000 ich bolo zranených počas atentátov a útokov najčastejšie od Dočasnej IRA. Od roku 1983 bola označená ako najnebezpečnejšia policajná jednotka na svete. V rovnakom období RUC zabila 55 ľudí z toho bolo 28 civilistov.

RUC bola nahradená Políciou Severného Írska (PSNI) v roku 2001. RUC mala povesť jednostrannosti, diskriminácie a mala uzavretú tajnú dohodu s lojalistickými polovojenskými skupinami. Naopak bola chválená ako jedna z najprofesionálnejších policajných zložiek na svete zo strany bezpečnostných síl.

Zdroje
------

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Royal Ulster Constabulary na anglickej Wikipédii.*
Budova Kráľovskej dánskej hudobnej akadémie
**Kráľovská dánska hudobná akadémia** (dán. *Det Kongelige Danske Musikkonservatorium*) v Kodani bola založená v roku 1867 hudobným skladateľom Nielsom Wilhelmom Gadeom. Je najstaršou odbornou inštitúciou pre hudobné vzdelanie v Dánsku. Svojim počtom cca 400 študentov je tiež najväčšou. Pôsobí pod záštitou Jej Veličenstva kráľovnej Margaréty II.

Riaditelia
----------

* 1867 – 1890 Niels Wilhelm Gade
* 1890 – 1899 Johan Peter Emilius Hartmann
* 1899 – 1915 Otto Malling
* 1915 – 1930 Anton Svendsen
* 1930 – 1931 Carl Nielsen
* 1931 – 1947 Rudolph Simonsen
* 1947 – 1954 Christian Christiansen
* 1954 – 1955 Finn Høffding
* 1956 – 1967 Knudåge Riisager
* 1967 – 1971 Svend Westergaard
* 1971 – 1975 Poul Birkelund
* 1979 – 1986 Anne-Karin Høgenhaven
* 1992 – 2007 Steen Pade
* 2007 –  Bertel Krarup

Externé odkazy
--------------

* Kráľovská dánska hudobná akadémia (po anglicky)

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Královská dánská hudební akademie na českej Wikipédii.*
**Štefan Hundža** (\* 10. september 1964, Rožňava) je slovenský rockový, operný a muzikálový spevák.

Životopis
---------

Po absolvovaní Ľudovej školy umenia – odbor husle sa stal spevákom a basgitaristom viacerých amatérskych hudobných skupín. Od roku 1990 do 2009 bol súčasťou rožňavskej rockovej kapely Sexit. Potom zo skupiny odišiel, aby sa venoval sólovej dráhe. Od roku 1994 je členom operného zboru Štátneho divadla Košice. Od roku 1997 hrá a spieva v najúspešnejších muzikáloch v Česko-Slovensku ako napr. *Dracula*, *Traja mušketieri*, *Oliver Twist*, *František z Assisi*, *Mária Antoinetta* a *Matúš Čák Trenčiansky*. Momentálne účinkuje v muzikáli Sherlock Holmes v Divadle Jonáša Záborského v Prešove. Od roku 2008 do 2010 bol učiteľom spevu na súkromnej muzikálovej škole na Miškoveckej 20 v Košiciach. Od roku 2008 hrá s Tomim Furmaníkom v akustickej formácii HuFu. Koncertne spolupracuje aj naďalej s hudobnou skupinou Sexit.

Diskografia
-----------

### Albumy so skupinou Sexit

* 1992 – *Sexit*
* 1996 – *Vták z Atlantiku*
* 2003 – *Prima energia*
* 2005 – *Tvoja tvár*
* 2009 – *Ne add fel*

Referencie
----------

1. ↑
2. ↑

Autoritné údaje: * ISNI: 0000 0004 0142 5262
* NK ČR: xx0145052
* VIAF: 225784886
**Arnold Nemčok** (\* 1. august 1926, Braväcovo - † 20. jún 1985, Bratislava) bol slovenský vysokoškolský pedagóg a geológ. Zaoberal sa najmä problematikou inžinierskej geológie.

Rodina
------

* otec Jozef Nemčok
* matka Irma rod. Cesnáková
* manželka Mária Prechovská

Bol bratrancom geológa Jána Nemčoka a strýkom geológa Michala Nemčoka.

Životopis
---------

V rokoch 1946 až 1950 študoval na Prírodovedeckej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave.

Asistent Geologického ústavu Fakulty špeciálnych náuk SVŠT. Vedecko výskumnú činnosť zameral najmä na inžiniersko-geologický výskum pre budovanie vodných diel. Spolu s ďalšími vypracoval dodnes platné rozdelenie svahových pohybov. Mnoho populárno-vedeckých článkov uverejňoval v časopise *Príroda a spoločnosť*, v rozhlase a televízii. Bol tiež jedným z prvých členov súboru Lúčnica. Rokoch 1958-1959 zastával funkcie prodekana Fakulty geologicko-geografických vied Univerzity Komenského, zároveň bol tajomníkom Slovenského výboru Československej spoločnosti pre geológiu a mineralógiu, člen komisii ČSAV pre koordináciu inžiniersko-geologického výskumu v Česko-Slovensku.

Dielo
-----

* *Kamene a zeminy v technickej praxi*, Bratislava 1955
* *Geológia*, Bratislava 1963
* *Delenie svahových pohybov*, Praha 1974 (spolu s Pašekom a Rybářom)
* *Zosuvy v slovenských Karpatoch*, Bratislava 1982

Literatúra
----------

* *Slovenský biografický slovník*

Externé odkazy
--------------

* Regionálne osobnosti VKMK – zdroj, z ktorého pôvodne čerpal tento článok.

Autoritné údaje: * GND: 1170106285
* ISNI: 0000 0001 1630 3426
* LCCN: n83067639
* NK ČR: jx20071108012
* SNK: 159319
* VIAF: 43211866
* WorldCat: lccn-n83067639
Detail Lorica squamata
**Lorica squamata** (šupinový pancier), bola súčasť rímskej uniformy od 4. storočia pred Kr.

História a vzhľad
-----------------

Rimania prevzali túto zbroj spolu s brnením Lorica hamata od Keltov, počas ich vojen v Itálii. Podobné brnenie však používali aj Gréci a pravdepodobne ho Kelti prebrali od Grékov z južnej Galie. Rimania používali túto zbroj hlavne v jazdectve, no používali ju aj pešiaci.

Zbroje typu Lorica squamata a Lorica hamata si mohli dovoliť spočiatku iba bohatší Hastati a Principes, no po mariových reformách sa tieto zbroje začali bežne používať.

V 1. až 3. storočí bola najčastejšou zbrojou legionára Lorica segmentata, no Loricae squamatae a Loricae hamatae nosili predovšetkým práporčíci a centúrioni.

V 3. storočí vznikol zvláštny generálsky model tejto zbroje. Dovtedy totiž vysokí velitelia a cisári nosili pancier Lorica muscula. Lorica squamata bola upravená do podoby, v akej bola Lorica muscula. Lorica squamata mala ramenné zdvojenie a kožené chrániče slabín a ramien. Takýto typ sa zachoval vo Východorímskej (byzantskej) ríši až do neskorých dôb stredoveku, ako nám dokazujú viaceré byzantské umelecké vyobrazenia. V 3. storočí to bola pravdepodobne najbežnejšia zbroj cisárov.

Existovali však aj bežné Loricae squamatae, ktoré opäť boli rozšírené medzi bežnými legionármi po tom, ako boli vyradené Loricae segmentatae. V tejto dobe sa šupinové a krúžkové panciere zvyknú označovať Cataphractae, od obrneného jazdca Cataphractus. V týchto neskororímskych dobách tento pancier prebrali aj Germánske kmene.

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Lorica squamata**
Súradnice: 48°53′41″S 13°59′37″V﻿ / ﻿48,89472°S 13,99361°V﻿ / 48.89472; 13.99361

**Arnoštov** (nem. *Ernstbrunn*) je osada v okrese Prachatice, 7 km juhovýchodovýchodne od Volarov. Nachádza sa v Želnavskej hornatine v nadmorskej výške 828 m na rieke Blanici v mieste, kde sa do nej vlieva Puchéřský potok. Leží v CHKO Šumava, na okraji vojenského obvodu Boletice.

Dejiny
------

Prvá písomná zmienka o osade pochádza z roku 1805. V roku 1807 vznikla skláreň, okolo ktorej sa rozrástla osada. Arnoštov bol súčasťou schwarzenbergského panstva. Ubytovanie dôležitých hostí zabezpečovala hájovňa s hosťovskými izbami. V roku 1910 tam stálo 21 domov s 318 obyvateľmi (z toho 313 nemeckými). 

Po veľkých polomoch v roku 1917 sa Arnoštov stal centrom spracovania kalamity - bola tam postavená Arnoštovská lesná železnica. V rokoch 1918 - 1922 tam bola v prevádzke parná píla. Prevádzku sklárskej huty za prvej svetovej vojny zastavili a potom boli budovy sklárne využité pre ubytovanie lesných robotníkov spracovávajúcich veľké polomy. Prevádzku obnovil až v roku 1924 majiteľ sklárne v Chlume u Třeboně, Václav Hrdina. Definitívne bola uzatvorená v roku 1945.

Súčasnosť
---------

V súčasnosti tam stojí 23 domov.

Referencie
----------

1. ↑  KOZÁK, Roman. *Zmizelé Čechy - Volarsko*. Praha : Paseka, 2006. ISBN 80-7185-748-3. Kapitola Okolí Volar, s. 53.

Externé odkazy
--------------

Arnoštov na webe Zaniklé obce

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Arnoštov (Křišťanov) na českej Wikipédii.*
**Loro Parque** (šp. loro = papagáj, parque = park) je zoologická záhrada v meste Puerto de la Cruz na ostrove Tenerife na Kanárskych ostrovoch. 

Založená bola v roku 1972, vtedy s rozlohou 13000 m2 a 150 papagájmi. Časom sa rozmnožili až na 3000, z čoho 700 ich zostalo v parku a tento sa rozrástol na 135000m2. Táto kolekcia je evidovaná ako najväčšia na svete.

Ďalšími prvenstvami parku sú: najdlhší bazén s delfínmi v Európe, najväčšia vnútorná exhibícia pre tučniakov na svete, najdlhší žraločí tunel v Európe, najväčšia Thajská dedina mimo Thajska a jediné miesto v (politicky poňatej) Európe s cvičenými kosatkami.

Konajú sa tu rôzne šou s týmito zvieratami, napríklad: uškatce (5 x denne), delfíny (4 x denne), papagáje (Loro Show - 6 x denne) a šou kosatiek (3 x denne). Pre deti je tu "Kinderlandia", ďalej stanica mláďat papagájov, veľké múzeum papagájov a množstvo reštaurácii. Pre milovníkov kvetov je tu pripravená veľká orchideová záhrada s veľmi vzácnymi kvetmi.

V Loro Parku môžete zazrieť taktiež šimpanzy, uškatce, opice, gorily, pelikány, aligátory, plameniaky, jaguáre, korytnačky obrovské, tigre, exotické ryby, pirane, morské koníky, niekoľko druhov žralokov a iné.
Vo februári 2006 tu boli z USA dovezené 4 mladé kosatky: dva samce - Keto (narodený 1995) a Tekoa (2000), a dve samičky - Kohana (2002) a Skyla (2004), ktoré sú tiež súčasťou vodných šou.

Na jeseň 2008 majitelia Loro Parku plánujú otvoriť na juhu ostrova najväčší vodný park v (politicky poňatej) Európe pod názvom "Siam Park".

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Loro Parque**

Externé odkazy
--------------

* Loro Parque - video
* Loro Parque - domov. stránka
**Štefan Gero** (\* 24. február 1942, Nitrianske Hrnčiarovce) je slovenský vysokoškolský pedagóg a výtvarník.

Životopis
---------

V roku 1959 – 1963 absolvoval Pedagogický inštitút v Nitre, odbory matematika-výtvarná výchova-rysovanie, 1980 PhDr. 1987 CSc. 1995 docent, v roku 2001 profesor. Učil v Jelenci, v Hornej Kráľovej, 1972 – 1996 pôsobil na Vysokej škole pedagogickej v Nitre, ako odborný asistent a docent na Fakulta humanitných vied Vysokej školy pedagogickej v Nitre, od roku 1996 pôsobí na Katedre výtvarnej výchovy Pedagogickej fakulty Univerzity Mateja Bela v Banskej Bystrici. Je autorom odborných publikácií, vdeckých prác v domácich odborných časopisoch a zborníkoch, zostavoval prehľadové heslá v slovníkoch, realizoval umelecké diela, výstavy a pod. Aktívne sa zúčastňoval na vedeckých konferenciách a seminároch doma aj v zahraničí.

Dielo
-----

* *Slovenské výtvarné umenie v 2. polovici 20. stor.*, Banská Bystrica roku 2001

Literatúra
----------

* Kto bol kto v Banskej Bystrici v roku 2001

Externé odkazy
--------------

* Regionálne osobnosti VKMK – zdroj, z ktorého pôvodne čerpal tento článok.

Autoritné údaje: * abART: 165590
* NK ČR: mzk2003196439
* SNK: 147474
* VIAF: 84556088
**Arnold Gehlen** (\* 29. január 1904, Lipsko, Nemecko – † 30. január 1976, Hamburg) bol nemecký filozof, predstaviteľ filozofickej antropológie.

Dielo
-----

* Der Mensch, seine Natur und seine Stellung in der Welt, 1940
* Urmensch und Spätkultur, 1956
* Die Seele im technischen Zeitalter, 1957
* Zeit-Bilder. Zur Soziologie und Ästhetik der modernen Malerei, 1960
* Anthropologische Forschung, 1961
* Moral und Hypermoral, 1969
* Človek. Jeho povaha a miesto vo svete, 1940

Myšlienky
---------

*Človek je konajúca bytosť. Na rozdiel od zvieraťa, ktoré sa svojou inštinktívnou výbavou začleňuje do prostredia, človek je nedostatkovou bytosťou, t. j. nehotovou, otvorenou, rizikovou bytosťou. Nedostkovosť inštinktívnej výbavy človek kompenzuje konaním a jeho „otvorenosťou" svetu. Práve konanie tvorí akýsi most medzi človekom a prostredím. Konaním človek pretvára prostredie, vytvára kultúru, ktorá ho spätne formuje. Kultúra (vrátane jej materiálnych súčastí a inštitúcií) a technika umožňujú človeku prežiť, robia svet pre človeka obývateľným*.

*Konanie je najvlastnejšie premostenie medzi človekom a jeho prostredím; človek ako nedostatková bytosť iba svojím konaním nadobúda možnosť ako zabezpečiť svoje prežitie*.

Pozri aj
--------

* posthistoire
* Filozofická antropológia

Externé odkazy
--------------

* FILIT – zdroj, z ktorého pôvodne čerpal tento článok.

Autoritné údaje: * abART: 90562
* BnF: 12024612g
* GND: 11853808X
* ISNI: 0000 0001 2118 5460
* LCCN: n79133811
* NK ČR: jn19990009780
* VIAF: 4943955
* WorldCat: lccn-n79133811
**Miluše Šplechtová**, občianskym menom **Miluše Hrušínská** (\* 13. november 1957, Most) je česká herečka.

Život
-----

Narodila sa v Moste. Vyštudovala Pražské konzervatórium (1979), potom pôsobila v Činohernom štúdiu v Ústí nad Labem (1980-1984) a v Realistickom divadle Zdeňka Nejedlého/Labyrintu (1984-1991). V roku 1991 odišla do pražského Národného divadla, dnes je v angažmán v Divadle na Jezerce, kde je členom Divadelnej spoločnosti Jana Hrušínskeho, svojho manžela.

Z prvého manželstva má syna Nikolu, z druhého s Janom Hrušínským, dve dcéry. Kristýna Hrušínská študuje herectvo na pražskej DAMU.

Hrala v predstavení *Tři sestry*, *Zahraj to znovu, Same* v Divadle Na Jezerce, v predstavení *Sluha dvou pánů* v Národnom divadle. Objavila sa v niekoľkých filmoch (*Panelstory*, *Jak chutná smrt*) aj v televíznych seriáloch *Nemocnice na kraji města (Nové osudy))* alebo *Cesty domů*.

Nezriedka sa s jej hlasom stretávame v dabingu zahraničných filmov a seriálov, od študentských čias spolupracuje s rozhlasom.

Externé odkazy
--------------

* Miluše Šplechtová v archíve Národního divadla
* Miluše Šplechtová v Česko-Slovenskej filmovej databáze
* Miluse Splechtová v Internet Movie Database (po anglicky)
* Miluše Šplechtová na Dabingforum, sk
* Miluše Šplechtová na stránkach Národního divadla
* Miluše Šplechtová na stránkach Divadla Na Jezerce

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Miluše Šplechtová na českej Wikipédii.*

Autoritné údaje: * abART: 30011
* ISNI: 0000 0000 5770 9193
* NK ČR: jo20000069720
* VIAF: 84109650
*Herakles bojuje s Geryónom, umierajúci Eurytión padá k zemi*, čiernofigúrová amfora, cca 540 pred Kr.
**Eurytión** (starogr. Εὐρυτίων – Eurytión, lat. *Eurytion*) je v gréckej mytológii obor, strážca stád obra Géryóna.

Eurytión bol obor, ktorý strážil stáda obra Géryóna na ostrove Erytheia. Jednou z dvanástich ťažkých úloh, ktoré hrdina Herakles plnil na príkaz kráľa Eurysthea bolo zmocniť sa týchto stád a priviesť ich do Mykén

Stáda Géryóna, obludného obra s troma telami boli ďaleko na západe, kde končí zem úzkou šijou, v staroveku nazývanou „*Heraklove stĺpy*"(dnešný Gibraltársky prieliv). Herakles sem prišiel vo chvíli, keď boh slnka Hélios zostupoval so svojim slnečným vozom do Ókeana. Héliovi sa zapáčila Heraklova odvaha pri ich stretnutí a preto mu požičal svoj zlatý čln na ktorom sa dostal cez more na ostrov Erytheiu. Na ostrove sa na Herakla vrhol Géryonov dvojhlavý pes Orthos a obor Eurytión, ktorí spolu stádo strážili. Herakles ich oboch zabil, po nich aj Géryona a potom stádo hnal na Peloponéz. Aby toho ešte nebolo dosť, cestou premohol siláka Eryka a obra Káka, ktorí mu chceli ukradnúť niekoľko kráv.

Referencie
----------

1. 1 2 3 4 5  Apollodoros, *Kronika*, 2,5,10.

Zdroje
------

* ZAMAROVSKÝ, Vojtech. *Bohovia a hrdinovia antických bájí*. [s.l.] : Perfekt, 2007. ISBN 80-8046-203-8. (slovenský jazyk)
* *Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Eurytión na českej Wikipédii.*
**Arnold Kurr Van Gennep** (\* 23. apríl 1873, Ludwigsburg, Nemecko - † 7. máj 1957, Bourg-la-Reine, Francúzsko) bol francúzsky antropológ, etnológ a religionista. Sám sa považoval za etnológa a mnohí bádatelia o ňom hovoria ako o zakladateľovi modernej francúzskej etnológie a predchodcovi funkcionalizmu.

Životopis
---------

Narodil sa v nemeckom Ludwigsburgu, ale od roku 1879 žil vo Francúzsku. Študoval lingvistiku, arabistiku, egyptológiu, sociológiu a dejiny náboženstva tzv. prírodných národov v Paríži na École Pratique des Hautes Études a na École des Langues Orientales. V roku 1897 odišiel do Poľska, kde v Čenstochovej pracoval ako lektor francúzskeho jazyka. 

Po návrate do Francúzska v roku 1901 pôsobil sedem rokov v štátnej správe ako tlmočník na francúzskom ministerstve poľnohospodárstva. Na základe prác o totemizme a tabu na Madagaskare z roku 1904 a o austrálskych mýtoch a legendách z roku 1906 získal doktorát na Sorbonne. V roku 1912 využil ponuku na odchod do Švajčiarska, kde bol na univerzite v Neuchâtel menovaný profesorom etnológie. Kvôli svojim kritickým postojom k švajčiarskej neutralite počas 1. svetovej vojny musel po troch rokoch univerzitu opustiť.  

Následne pracoval pre francúzsku armádu a krátko pre francúzske ministerstvo zahraničia. Po ukončení tejto služby sa usadil v mestečku Bourg-la-Reine. Tu strávil zvyšok života ako bádateľ na voľnej nohe.

Hlavné myšlienky
----------------

Bol ovplyvnený francúzskou sociologickou školou Durkheima. Najväčší ohlas mu priniesla jeho klasifikácia rituálnej dimenzie náboženského života, ktorú podal vo svojom diele *Prechodové rituály* (Les rites de passage). V tomto diele poskytuje prehľad základných etáp prechodových iniciačných obradov vzťahujúcich sa k zmenám spoločenského statusu alebo k iným dôležitým životným udalostiam v tradičných spoločnostiach. Zmienené štádia, ktoré môžu byť zastúpené obradmi zahrňujú postupne *odlúčenie*(rites séparation), *pomedzie* (rites de marge) a *prijatie* (rites d'aggrégation). V súvislosti s pomedzím hovoril Gennep o *liminárnej*(prahovej) fáze rituálu (lat. limen-práh) na čo nadviazal neskôr Victor Turner vo svojich dielach o liminarite.

Diela
-----

* *Tabou et totémisme à Madagascar. Étude descriptive et théorique* (1904)
* *Mythes et légendes dʼAustralie. Étude dʼethnographie et de sociologie* (1906)
* *Les rites de passage. Étude systématique des rites* (1909)
* *La Formation des légendes* (1910)
* *Manuel de folklore français contemporain*. Picard, Paris 1988
* *Les semi-savants*

Referencie
----------

1. ↑  Horyna B. Pavlicová H. *Dějiny religionistiky:anatologie*. Olomouc: Nakladatelství Olomouc, 2001. s. 164.
2. ↑  Budil I. *Mýtus, jazyk a kultúrní antropologie*. Praha: Triton, 2003. s. 326.

Autoritné údaje: * abART: 124941
* BnF: 11927589x
* GND: 119252430
* ISNI: 0000 0001 2144 1444
* LCCN: n50018291
* NK ČR: jn20000605402
* VIAF: 95162287
* WorldCat: lccn-n50018291
Členské krajiny EBOR
**Európska banka pre obnovu a rozvoj** (angl. *European Bank for Reconstruction and Development*), skr. EBOR, je medzinárodná finančná inštitúcia, ktorá sídli v Londýne. Vznikla v Paríži 29. mája 1990. Slovensko je členom EBOR od roku 1993. Funkciu guvernéra za Slovenskú republiku v EBOR vykonáva minister financií, prípadne guvernér NBS.

Cieľ
----

Cieľom EBOR je podpora transformácie krajín na trhovo orientované ekonomiky v strednej a východnej Európe a bývalom Sovietskom zväze. Táto pomoc prebieha formou poradenskej činnosti, poskytovaním pôžičiek, a garanciami. Takto EBOR podporuje konkurenčnú a súkromnú hospodársku činnosť v 27 krajinách strednej Európy a Pobaltia, južnej a východnej Európy.

Členovia
--------

EBOR tvorí 61 členských krajín spolu s Európskou úniou a Európskou investičnou bankou. Sú to vlastne aj jej akcionári. Celková výška upísaného kapitálu je 20 mld. EUR, z toho 5 mld. eur predstavuje splatený kapitál a zvyšných 15 mld. eur je splatných na požiadanie.

Orgány
------

Najvyšším orgánom banky je rada guvernérov. Najvyšším predstaviteľom EBOR je jej prezident, ktorý je volený Radou guvernérov na štvorročné obdobie. Rada riaditeľov zodpovedá za výkonnú moc. Pozostáva z 23 výkonných riaditeľov menovaných na tri roky jednotlivými zoskupeniami krajín. Ich podiel na rozhodovaní závisí od podielu na veľkosti imania EBOR.

Externé odkazy
--------------

* Európska banka pre obnovu a rozvoj
**Milétos** alebo **Mílétos** (starogr. *Μίλητος* - *Milétos*/iný prepis: *Mílétos*) je v gréckej mytológii syn boha Apolóna a Areie.(podľa iných vezií Déiony, alebo Akakallidy)

Podľa najznámejšej verzie mýtu bol Milétos syn boha Apolóna a Areie, dcéry Kleocha z Kréty. Milétos bol krásny muž o ktorého priazeň súperili synovia Európy a najvyššieho boha Dia, Minós a Sarpédón. Ohľaduplnejší z nich bol Sarpédón, ktorý mu v čase keď dotieravý Minos odišiel na vojenskú výpravu navrhol, aby utiekli. Milétos potom Krétu opustil a odišiel do Kárie, kde založil mesto Milétos a Sarpédón utiekol do Kilíkie, ktorá bojovala proti Lýkii. Sarpedón Kilíkii dopomohol k víťazstvu, za čo bol potom z vďaky korunovaný za kráľa Lýkie.

Antický autor Pausanias však uvádza, že Milétos pristal s krétskou armádou v Kárii pri meste zvanom "Anaktoria", kde vládol Asterios, syn Anaka, zakladateľa mesta. Kréťania po dobytí mesta zmenili jeho názov na Milétos.

Ďalší, ale rozsiahlejší príbeh hovorí, že matkou Miléta bola Akakallis, dcéra Minoa na Kréte. Minós ho ako novorodenca prikázal pohodiť v lese. Boh Apolón ale nedopustil, aby jeho dieťa zomrelo. Z jeho vôle ho v lese našla vlčica, ktorá ho potom dojčila svojim mliekom a ohrievala svojim telom. Neskôr sa ho ujal pastier, ktorý si ho odniesol do svojej koliby a vychovával ako svojho syna. V opatere pastiera potom z chlapca vyrástol krásny a odvážny mládenec o ktorého priateľstvo a náklonnosť sa uchádzali Minós a jeho brat Sarpédón. Keď neuspeli, Minós sa ho chcel zmocniť násilím a Sarpédón preto Milétovi odporučil, aby Krétu radšej opustil. Milétos jeho radu počúvol, nasadol na loď a odplavil sa do Kárie, kde si vo svojom novozaloženom meste Milétos zobral za manželku dcéru kráľa Euryta, Eidotheu, ktorá mu porodila dvojičky, syna Kauna a dcéru Byblis.

Podľa antického autora Parthenia z Nikaie, manželkou Miléta bola Tragasia, dcéra Kelaina.

Referencie
----------

1. 1 2  Apollodoros, *Bibliotheca*, 3,1,2.
2. ↑  Ovidius, *Metamorphoses*, 9,439-450.
3. 1 2  Antoninus Liberalis, *Metamorphoses*, 30,1.
4. ↑  Pausanias, *Periégésis tés Hellados*, 7,2,5.
5. ↑  Parthenios, *Erotica pathemata*, 11.
**Ethnic electronica**, tiež známy ako **Ethno electronica** či **Ethno techno**, je hudobný žáner, ktorý kombinuje prvky žánru electronica a world. Žáner bol vyvinutý v 90-tych rokoch. Termín "ethnic electronica" sa objavuje v hudobných zinoch, hudobných online fórach a blogoch, a tiež v názve kompilácie *Another Life: A Journey Into Ethnic Electronica* z roku 2003. Termín "ethno techno" bol prvýkrát použitý na vydaní *Ethno-Techno: Sonic Anthropology Vol 1* z roku 1994 od Wax Trax! Records.

Medzi významných ethnic electronica interpretov patria Bryan Jones (aj so svojím projektom Muslimgauze), interpreti hnutia Asian underground (Asian Dub Foundation, State of Bengal, Transglobal Underground, Natacha Atlas), Shpongle, Zavoloka, Banco de Gaia, Zingaia, Afro-Celt Sound System. Medzi komerčne úspešných interpretov patria Praise, Enigma, Deep Forest, Ivan Kupala, Agricantus.

Referencie
----------

1. ↑  "Another Life: A Journey Into Ethnic Electronica" by Various Artists
2. ↑   *Various - Ethnotechno: Sonic Anthropology Vol. 1* [online]. Discogs, [cit. 2011-03-08]. Dostupné online.
**Etela Gersterová-Gardiniová** alebo **Etelka Gersterová-Gardiniová** (maď. Etelka Gerster; \* 27. jún 1855, Košice – † 20. august 1920, Pontecchio), bola maďarská operná speváčka a učiteľka spevu. Jej strýko, Anton Gerster, bol maďarský a americký bojovník za slobodu. Jej brat Arpád Gerster sa stal slávnym newyorským chirurgom. Jedna z jej dcér bola istý čas manželkou dirigenta Frigyesa Reinera.

Životopis
---------

Na predstavení v New Yorku, 1878
Bola dcérou Mikuláša Gerstera a Karolíny Schmidtovej. V rodnom meste absolvovala učiteľský výcvik. Bola študentkou Mathilde Marchesi de Castrone, na konzervatóriu *Gesellschaft der Musikfreunde* vo Viedni. Prvýkrát vystúpila 4. decembra 1873 na študentskom koncerte na počesť Františka Jozefa. Giuseppe Verdi ju na svojej druhej ceste do Viedne, počul spievať úryvok z La traviaty, v dôsledku čoho ju odporučil do benátskeho divadla *La Fenice*, kde 8. januára 1876 debutoval ako *Gilda* (verdi: *Rigoletto*).

V nasledujúcej sezóne vystupovala v Janove a Marseille. V roku 1877 účinkovala v Berlíne s talianskym *stagione* súborom. Potom uzavrela kontrakt a začala vystupovať v Londýne a neskôr v roku 1878 aj v New Yorku. Tu bola jej najväčšou „konkurenciou" Adelina Patti. 

V 80. rokoch 19. storočia začala aj vyučovať, najskôr na Hudobnej akadémii v New Yorku a potom sa v roku 1896 vrátil do Európy. V Berlíne otvorila svetoznámu spevácku školu, ktorú udržiavala až do roku 1917. Svoje metódy výučby spevu publikovala v roku 1906 v knižnej podobe pod názvom *Stimmführer*.

Hlavné úlohy
------------

* Bellini: *Az alvajáró* – Amina
* Donizetti: *Lammermoori Lucia* — hlavná rola
* Mozart: *A varázsfuvola* – kráľovná noci
* Rossini: *A sevillai borbély* — Rosina
* Thomas: *Hamlet* – Ophelia
* Verdi: *Rigoletto* – Gilda
* Verdi: *La Traviata* — Violetta Valery

Referencie
----------

1. ↑  GERSTEROVÁ-GARDINIOVÁ, Etela. In:  *Biografický lexikón Slovenska*. Zväzok III G – H. Martin : Slovenská národná knižnica; Národný biografický ústav, 2007. 739 s. ISBN 978-80-89023-96-7. S. 124.
2. ↑  Gersterová-Gardiniová, Etelka. In:  *Encyclopaedia Beliana*. 1. vyd. Bratislava : Encyklopedický ústav SAV; Veda, 2008. 670 s. ISBN 978-80-224-0982-7. Zväzok 5. (Galb – Hir), s. 135.
3. ↑   *Gerster Miklós gyászjelentése (1874)* [online]. [Cit. 2021-04-10]. Dostupné online. (po maďarsky)
4. ↑   *Gerster Miklósné Schmidt Karolina gyászjelentése (1893)* [online]. [Cit. 2021-04-10]. Dostupné online. (po maďarsky)

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Etela Gersterová-Gardiniová**

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Gerster Etelka na maďarskej Wikipédii.*

Autoritné údaje: * GND: 116438975
* LCCN: n2012066725
* VIAF: 57366873
* WorldCat: lccn-n2012066725
Centrum mesta Rrëshen
**Rrëshen** alebo **Rrësheni** je hlavné mesto okresu Mirditë na severe Albánska. Žije tu 9 200 obyvateľov. 

Nachádza sa tu škola a nemocnica. Po páde komunizmu pribudol hotel, reštaurácia a kultúrne centrum. Cez Rrëshen prechádza hlavný ťah z hraníc s Kosovom do Tirany a Drača a zaisťuje tak dobré spojenie s hlavným mestom a Jadranským morom. 

Pred druhou svetovou vojnou bol Rrëshen iba dedina, po nej však vzrástol ťažobný priemysel a s ním sa posilnilo i administratívne postavenie. Keď skončila éra komunizmu, väčšina baní bola zatvorená, čo spôsobilo migráciu obyvateľov do Tirany alebo do väčších priemyslových miest.

Externé odkazy
--------------

* Oficiálna stránka
* Topografická mapa

| * z
* d
* u
Mestá v Albánsku |
| --- |
| 
* Apollonia
* Bajram Curri
* Ballsh
* Berat
* Bilisht
* Bulqizë
* Burrel
* Butrint
* Cërrik
* Çorovodë
* Delvinë
* Drač
* Elbasan
* Ersekë
* Fier
* Fushë-Krujë
* Gjirokastër
* Gramsh
* Has
* Himarë
* Kamzë
* Kavajë
* Këlcyrë
* Klos
* Konispol
* Koplik
* Korçë
* Krujë
* Krumë
* Kuçovë
* Kukës
* Laç
* Lezhë
* Libohova
* Librazhd
* Lushnjë
* Maliq
* Mamurras
* Mavrovë
* Memaliaj
* Patos
* Peqin
* Peshkopi
* Përmet
* Pogradec
* Poliçan
* Pukë
* Rrëshen
* Rrogozhinë
* Roskovec
* Sarandë
* Selenicë
* Shëngjin
* Shijak
* Shkodër
* Tepelenë
* **Tirana**
* Tropojë
* Valbonë
* Vlorë

 |  |

Súradnice: 41°46′06″S 19°52′30″V﻿ / ﻿41,768333°S 19,875°V﻿ / 41.768333; 19.875
Poprava sťatím v Japonsku roku 1860
**Poprava sťatím** je spôsob vykonania trestu smrti spočívajúci v tom, že je odsúdencovi oddelená hlava od tela (*dekapitácia*). Hlava môže byť sťatá rôznymi nástrojmi, k najznámejším patrí gilotína, sekera alebo meč.

Priebeh popravy závisí na nástroji, napríklad pri sťatí sekerou odsúdenec kľačí tak, že má hlavu položenú na polene. Pri sťatí mečom väčšinou tiež kľačí, hlavu má ale vo vzpriamenej polohe. Veľmi často ma odsúdenec zaviazané či inak zakryté oči a ostrihané vlasy (aby popravcovmu nástroju nič nestálo v ceste). Hlava je niekedy ukázaná publiku, či dokonca vystavená (napr. narazená na kôl).

Oddelenie hlavy je vždy smrteľné a relatívne bezbolestné, smrť nastane v podstate okamžite, maximálne za niekoľko sekúnd. Nie vždy sa ale podarilo hlavu oddeliť okamžite - kat sa nemusel trafiť na vhodné miesto alebo nemusel preseknúť krk prvou ranou, pri ktorej bol odsúdenec iba ťažko zranený.

Ide pravdepodobne o najjednoduchšiu a v dejinách tiež najobvyklejšiu formu trestu smrti, bola používaná prakticky vo všetkých kultúrach. V Európe bola táto forma popravy pokladaná za čestnú, a preto tak boli často popravovaní šľachtici.

Táto forma popravy je praktizovaná doteraz. Pripúšťa ju islamské právo šaría a je uzákonená v niekoľkých moslimských krajinách, v súčasnosti je vykonávaná však iba v Saudskej Arábii, prípadne na územiach, kde je nefunkčný alebo rozpadnutý štát. Mexická mafia veľmi hojne používa túto metódu pri zadržaní člena inej mafie, videá potom umiestňuje na internet pre zastrašenie členov postihnutej mafie alebo občanov Mexika.

Najstaršie známe sťatie hlavy sa udialo pred viac ako 9 tisíc rokmi v ére mezolitu na území dnešnej Brazílie. Pravdepodobne išlo o súčasť nejakého rituálu.

Referencie
----------

1. ↑  ZABLOUDILOVÁ, Táňa. *„Většina muslimů chce v klidu žít," říká autor knihy Šaría-úvod do islámského práva* [online].. Dostupné online.
2. ↑  KASÍK, Pavel. *První známá useknutá hlava ukazuje, jak byli lidé vyspělí, míní vědci* [online]. 2015-09-25, [cit. 2015-09-26]. Dostupné online.

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Poprava sťatím**

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článkov Poprava stětím na českej Wikipédii a Decapitation na anglickej Wikipédii.*
*Eteokles a Polyneikes*, autor:Giovanni Battista Tiepolo (1696–1770)
**Eteokles** alebo **Eteoklés** (starogr. Ἐτεοκλῆς – Eteokel, lat. *Eteocles*, inak *Eteoklos, Eteokel*, Eteókles ) je v gréckej mytológii syn tébskeho kráľa Oidipa a jeho manželky a matky Iokasty.

Životný príbeh Eteokla je podobný príbehu jeho brata Polyneika, len videný z druhej strany. Ich otcom bol Oidipus, tébsky kráľ, s ktorým sa osud zahral veľmi nemilosrdne. Keď naplnil, ukázalo sa, že Oidipus pred rokmi zabil svojho otca, kráľa Laia a vzal si za ženu jeho vdovu, svoju vlastnú matku. To všetko bez toho, aby Oidipus čokoľvek tušil.

Po tom čo sa jeho príšerná vina preukázala, Oidipova manželka a matka v jednej osobe spáchala samovraždu a Oidipus sa vlastnou rukou oslepil. Počas krátkej doby stratil priazeň svojho ľudu, zavrhli ho aj synovia Eteokles a Polyneikes, dcéra Isména ho nezavrhla, ale jedine dcéra Antigona stála pri ňom a odprevadila ho slepého, opusteného do vyhnanstva. Na konci tejto cesty našiel útočisko u aténskeho kráľa Thésea a tiež miesto svojho posledného odpočinku.

V Tébach po kráľovom vyhnaní nastali čoskoro spory medzi obomi synmi o následníctvo. Spolu so strýkom Kreónom sa nakoniec dohodli, že sa budú vždy po roku striedať. Prvý sa ujal vlády Eteokles, avšak po uplynutí prvého roka odmietol vládu svojmu bratovi odovzdať. Polyneikes sa preto uchýlil do Argu, kde ho tamojší kráľ Adrastos vľúdne prijal a čoskoro sa stal jeho zaťom. Svojho nároku o tébsky trón sa však nevzdal a pomocou svojho svokra začali onedlho zhromažďovať vojsko na ťaženie proti Tébam. Následne pod vedením siedmich vodcov vytiahli do vojny, nazývanej Siedmi proti Tébam.

Eteokles vyhlásil Polyneika za zradcu a zhromaždil všetkých mužov k obrane mesta. Vojnový stret však nepriniesol rýchle riešenie. Dohodli sa preto, že vojnu vybojujú sami bratia a čie bude víťazstvo vo vzájomnom súboji, toho bude aj víťazstvo vo vojne. Bojovali tvrdo a neľútostne, vo vyrovnanom boji nakoniec uštedril smrteľnú ranu svojmu bratovi Eteokles. Keď však chcel vziať jeho zbroj ako trofej, Polyneikes pozbieral svoje posledné sily a prebodol ho. Obrancovia mesta potom vyrazili proti dobyvateľom a Argejčania sa dali na útek. Vojna tak skončila a Téby neboli pokorené.

Kým Eteoklovi - obrancovi Téb - vystrojili pohreb so všetkými poctami, telo Polyneika – zradcu Téb – nesmelo byť z príkazu Kreóna pochované. Tomuto príkazu sa vzoprela Antigona, s pomocou bohov telo svojho brata pochovala, aby jeho duša našla večný pokoj. Kreón ju za to nechal zamurovať do rodinnej kobky. Keď sa zdvihol odpor bohov i poddaných, poslal svojho syna Haimóna, aby ju vyslobodil. Antigona však už bola mŕtva. Haimón sa z nenaplnenej lásky k nej prebodol mečom. Život si vzala aj jeho matka Eurydika.

Téby zničila po desiatich rokoch vojna, ktorú viedli Epigoni (Potomkovia). Brány Téb boli prelomené, hradby zbúrané a mesto zničené.

Zdroje
------

* ZAMAROVSKÝ, Vojtech. *Bohovia a hrdinovia antických bájí*. [s.l.] : Perfekt, 2007. ISBN 80-8046-203-8. (slovenský jazyk)
* *Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Eteoklés na českej Wikipédii.*
**Štefan Gráf** (\* 9. august 1905, Gajary –  †11. júl 1989, Bratislava) bol slovenský prozaik, autor detskej literatúry a prekladateľ, ktorého kritika zaradila do prúdu lyrizovanej prózy. V jeho dielach *„ide o zrážku ideálu a reality, sociálne a spoločenské prerastá do politického"*. Používal autorské pseudonymy Ján Hromník, Štefan Rakyta, Št. Gr-Dunajský.

Život
-----

Štefan Gráf študoval na gymnáziu v Bratislave, no v období rokov 1919 – 1926 pracoval ako obchodný zamestnanec v meste Malacky a tiež vo Viedni. V rokoch 1927 – 1929 si dokončil vzdelanie na obchodnej akadémii v Trenčíne, kde zároveň konal povinnú vojenskú službu. Rok bol nezamestnaný kým si našiel miesto na daňovom úrade v Bratislave, sedem rokov bol vedúcim nakladateľstva Matice slovenskej, dva roky strávil v emigrácii v Rakúsku a Taliansku, ale v roku 1945 sa vrátil aj s celou rodinou domov. Podľa vlastných zápiskov odišiel z vlasti kvôli zlým udalostiam po oslobodení v Martine. Zastrelili jeho priateľa výtvarníka Janka Nováka v Sklabini, ktorý vytvoril obálku na jeho román *Guro Janošiak* a jeho spolupracovníka v Matici slovenskej Jozefa Cígera-Hronského zatvorili do pivnice v Martine. Od 1948 do 1969 bol vedúcim *Nakladateľstva sv. Vojtecha* v Trnave, kde zostal žiť na dôchodku.

Dielo
-----

Svoje prvé diela začal publikovať v polovici 30. rokov 20. storočia v periodikách *Slovenské smery*, Slovenské pohľady, Elán. Boli to zbierky *V horúcom príboji* (1937) a *Žeravý bod* (1940). Väčšia časť jeho prác vyšla pred rokom 1945. Kritici ho považujú za autora lyrizovanej prózy. V roku 1938 publikoval svoj prvý román *Zmätok*, voľné pokračovanie *Oceľové vlny* (1941) a romány *Zápas* (1939), *Cesta za snom* (1942). V roku 1944 vydal dvojdielny román *Jur Janošiak* (v prvom vydaní je názov *Guro Janošiak* - roky 1940 – 1944). Po prestávke v publikovaní vydal v roku 1968 výber z prozaickej tvorby *V horúcom príboji* a poviedkový triptych *Nábrežie Františka Jozefa* v roku (1975). Gráf písal aj detskú literatúru *Úbožiak čarodejník* (1947), rozhlasové hry *Doma* (1937) a *Vzbura umelcov* (1939) a prekladal z češtiny, nemčiny, taliančiny, francúzštiny a i.

Referencie
----------

1. ↑   *Štefan Gráf - životopis* [online]. Bratislava: Literárne informačné centrum, [cit. 2021-10-31]. Dostupné online.
2. ↑  Gráf Štefan. In:  *Ottova praktická encyklopédia Slovensko*. Bratislava : Ottovo nakladateľstvo, 2008. ISBN 978-80-7360-668-8. S. 131.
3. ↑  GRÁF, Vladimír. *Štefan Gráf odišiel keď mu zastrelili priateľa* [online]. 3. december 2013, [cit. 2021-10-31]. Dostupné online.
4. ↑   *Guro Janošiak* [online]. Bratislava: Slovenská národná galéria, [cit. 2021-10-31]. Dostupné online.
5. ↑   *Štefan Gráf - životopis* [online]. Osobnosti.sk, [cit. 2021-10-31]. Dostupné online.

Literatúra
----------

* Gráf, Štefan. In:  *Encyklopédia Slovenska*. Zväzok II. E – J. Bratislava : Veda, 1978. S. 186.

Pozri aj
--------

* Slovenská literatúra
Štvrtenie koňmi.
Starodávne kamenné popravisko - šibenica pod Spišským hradom. Kríž pod šibenicou bol postavený až potom, keď sa prestalo s popravovaním. Fotografia z r. 2002
**Poprava**, niekedy označovaná tiež všeobecnejším výrazom *exekúcia*, je akt vykonania trestu smrti. Dnes obvyklé spôsoby popravy sú poprava obesením, zastrelením, smrtiacou injekciou, otrávenie v plynovej komore a prúdom na elektrickom kresle. V niektorých islamských krajinách sa popravuje tradičnými spôsobmi popráv, ako je sťatie hlavy na kláte alebo ukameňovanie. Poprava sa v niektorých krajinách vykonáva neverejne, ale v mnohých krajinách sa popravy konajú verejne na *popravisku*.

Historický význam slova *poprava* vychádza z označenia tzv. popravčej právomoci krajských sudcov v Čechách.

História
--------

V minulosti používané, ale dnes už opustené metódy sú napríklad gilotína, garota, upálenie na hranici, ukrižovanie, poprava uvarením, sťatie mečom a mnoho ďalších.

Popravu v minulosti zvyčajne vykonával kat, a to buď sám, alebo s pomocníkmi. Často sa aj stávalo, že tresty smrti vynášali väčšinou vojensky poverené osoby a v tom prípade často popravu vykonávali samotní vojaci.

Súčasnosť
---------

V dnešnej dobe vo vyspelých západných krajinách vykonáva popravu odborník tej profesie, ktorá má najbližšie k vykonaniu rozsudku smrti (technik v prípade elektrického kresla alebo pri poprave smrtiacou injekciou). Vždy je prítomný lekár, ktorý konštatuje smrť popraveného osoby a podpíše príslušný protokol.

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Poprava na českej Wikipédii.*
**František Vlossák** (Vlošák) (\* 22. október 1864, Bobrov – † 30. marec 1956, South Bethlehem) bol rímskokatolícky kňaz a krajanský činiteľ.

Rodina
------

* otec Jozef Vlossák
* matka Terézia rod. Odrobinárová

Životopis
---------

Študoval na gymnáziu v Trstenej, Oradei a v Levoči, teológiu v Banskej Bystrici a v Louvain (Belgicko), 1891 vysvätený za rokuk. kňaza. Roku 1891 odišiel do USA, kde pôsobil ako kaplán a administrátor na viacerých miestach, naposledy v South Bethlehem, potom dočasný kaplán vo viacerých kláštorocha v tábore kat. veteránov. Aktívny činiteľ v krajanskom hnutí v USA, zakladal slov. osady a spolky, spoluzakladateľ MS v Amerike, jej prvý účtovník, 1895 spoluzakladateľ Spolku slov. kňazov, 1906 spoluorganizoval prvý kat. slov. kongres, zaslúžil sa o vybudovanie kostola a školy.

Literatúra
----------

* Slovenský biografický slovník

Externé odkazy
--------------

* Regionálne osobnosti VKMK – zdroj, z ktorého pôvodne čerpal tento článok.
* Indexovaný záznam o narodení a krste v matrike záznam číslo 47; pokrstený ako Franciscus Vlosak
**Karol Černý** (\* 17. január 1837 Banská Bystrica - † 6. január 1909 Bratislava) bol pedagóg, publicista.

Jeho otec Václav Černý, jeho matka Františka rod. Pauliková, jeho brat Emil Černý.

Životopis
---------

Študoval na gymnáziách v Banskej Bystrici, v Banskej Štiavnici, v Bratislave, do 1855 v Sibiu, právo a klasickú filológiu na univerzite vo Viedni, 1861 zložil profesorské skúšky vo Viedni, 1866 v Budapešti. Od 1860 profesor gymnázia v Banskej Bystrici, vyučoval cudzie jazyky, dočasný riaditeľ gymnázia (1867). Od 1867 profesor vyššieho kat. gymnázia v Bratislave. Okrem štúdií z klasickej filológie vo výročných správach v Banskej Bystrici (1861) a v Bratislave (1870, 1883) publikoval state, články a recenzie v časopisoch. Autor učebníc lat. jazyka pre gymnáziá. Člen MS.

Literatúra
----------

* *Slovenský biografický slovník*

Externé odkazy
--------------

* Regionálne osobnosti VKMK – zdroj, z ktorého pôvodne čerpal tento článok.

Autoritné údaje: * SNK: 162458
**Karol Zahálka** (\* ? – † 2. január 1934, Bratislava, Československo, dnes Slovensko) bol slovenský stredoškolský profesor a organizátor učňovského školstva.

Pedagogicky pôsobil na strednej priemyselnej škole a od roku 1923 pracoval ako inšpektor učňovských škôl 19. obvodu v Bratislave. Bol zakladateľom bratislavských učňovských škôl a tvorcom ich organizačnej štruktúry. Inicioval výstavbu vlastnej budovy učňovských škôl na Vazovej ulici. Zostavil čítanku pre žiakov slovenských živnostníckych škôl so zreteľom na národnú výchovu, československé vlastenectvo a slovanskú vzájomnosť.

Referencie
----------

1. ↑  *Výročná správy Odborných učňovských škôl a Školy umeleckých remesiel v Bratislave 1933-34*. Bratislava : Učňovská škola grafická, 1934, s. 2. Zdroj: ZAHÁLKA, Karol. In *Slovenský biografický slovník : (od roku 833 do roku 1990)*. VI. zväzok, T – Ž. Martin : Matica slovenská, 1994. ISBN 80-7090-111-X, s. 390.
2. ↑  ZAHÁLKA, Karol. *Čítanka pre slovenské živnostnícke školy*. Diel 1. Praha : Štátne nakladateľstvo, 1920. 94 s.