recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Sochy Kleobis a Bitón od sochára Polyméda z Argosu
**Kleobis a Bitón** (starogr. *Κλέοβις και Βίτων* – *Kleobis kai Bitón*, lat. *Cleobis et Biton*) sú v gréckej mytológii synovia Hérinej kňažky Kydippy z Argosu, ktorých bohyňa Héra obdarovala najvzácnejším darom: sladkou smrťou v mladosti.

Antický historik Hérodotos zaznamenal legendu o bratoch Kleobiovi a Bitónovi, ktorú podľa neho rozprával aténsky politik Solón lýdskemu kráľovi Kroisovi.

*Bratia Kleobis a Bitón ťahajú svoju matku Kydippu*, autor:Jean Bardin (1732-1809)
Kleobis a Bitón boli rodáci z Argosu a ich matkou bola Kydippé, kňažka bohyne Héry. Keď sa raz mala ich matka zúčastniť na slávnosti v chráme bohyne Héry, vzdialenom 45 stadionov od Argosu, jej býky, ktoré mali ťahať voz sa nevrátili včas z poľa.Aby slávnosť nezmeškala, jej synovia sa zapriahli namiesto nich a celú cestu ju ťahali, aby sa tam dôstojne a včas dostala. Keď prišli, ľudia zhromaždení okolo chrámu boli udivení láskou a oddanosťou mladíkov k svojej matke a blahoslavili ich.

Kydippa bola tak dojatá, že pristúpila k soche bohyne Héry a požiadala ju, aby jej synov odmenila tým najkrajším darom, aký môže boh smrteľníkovi dať. Kleobis a Bitón nato upadli do sladkého spánku, z ktorého sa už nikdy neprebrali. Podľa úsudku bohov bolo najväčším šťastím a najväčším darom s akým sa človek mohol stretnúť, nečakaná a sladká smrť v mladosti.Hérodotos na vysvetlenie uvádza antické porekadlo "Nenazývajte nikoho šťastným, pokiaľ nezomrel".

Argosania im neskôr dali na počesť postaviť sochy, ktoré umiestnili v chráme v Delfách a uctievali ich ako héróov. Ich sochy v Delfách videl v piatom storočí pred Kr. aj Hérodotos.

Sochy Kleóbia a Bitóna sa v Delfách našli. Vytesal ich argoský sochár Polymédes okolo roku 590 pred Kr. sú nadživotnej veľkosti a svojou archaickou meravosťou predstavujú typ kúroov (mladíkov) toho obdobia. Umiestnili ich v osobitnej miestnosti Delfského múzea.

Referencie a bibliografia
-------------------------

1. ↑  Vojtech Zamarovský. *Bohovia a hrdinovia antických bájí*. Bratislava : Mladé letá, 1980. 66-048-80. S. 250.
2. 1 2 3 4  Hérodotos, *Historia*, 1,31.
3. 1 2 3  Vojtech Zamarovský. *Bohovia a hrdinovia antických bájí*. Bratislava : Mladé letá, 1980. 66-048-80. S. 259.
4. ↑  Lesley Adkins & Roy A. Adkins. *Starověké Řecko*. Praha : Slovart, 2011. ISBN 978-80-7391-580-3. S. 330-331.
5. ↑  Hérodotos, *Historia*, 1,32.
Súradnice: Hviezdna mapa 10h 18m 06s; 21° 49′ 58″

**NGC 3190** je špirálová galaxia v súhvezdí Lev, ktorú objavil britsko-nemecký astronóm William Herschel 12. marca 1784. Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 11,1.

Spolu s NGC 3187 a NGC 3193 má označenie Arp 316. Halton Arp ich zaradil do svojho katalógu podivných galaxií medzi kopy galaxií. Tieto galaxie spolu s NGC 3185 tvoria kopu galaxií Hickson 44, ktorej je NGC 3190 najväčším členom.

Táto špirálová galaxia je k nám natočená zboku. Voči svojmu stredu je asymetrická a jej disk je skrútený, čo je pravdepodobne spôsobené interakciou s ostatnými galaxiami v tejto kope. Dá sa pozorovať už malým ďalekohľadom. Jej priemer je odhadovaný na 75 000 ly.

V tejto galaxii boli v roku 2002 pozorované supernovy SN 2002bo a SN 2002cv. Prvú objavil brazílsky amatérsky astronóm Paulo Cacella v marci v juhovýchodnej časti. Druhú objavil o dva mesiace neskôr na opačnej strane talianski tím, ktorý skúmal tu prvú.

  

*… | NGC 3189 | **NGC 3190** | NGC 3191 | …*

Pozri aj
--------

* Zoznam NGC objektov

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **NGC 3190**
**Emil Makovický** (\* 12. február 1908, Hrabušice  –  † 25. december 1986, Banská Bystrica) bol slovenský maliar a grafik.

Rodina
------

* otec: Dominik Makovický
* matka: Anna rod. Tomaškovičková
* manželka: Vilma rod. Kontšeková

Životopis
---------

Ľudovú školu vychodil v rodnej obci. V rokoch 1919 – 1923 študoval na strednej škole v Spišskej Novej Vsi, potom v rokoch 1931 – 1939 na Umeleckopriemyselnej škole v Prahe. V ďalších rokoch pôsobil ako učiteľ kreslenia na gymnáziách v Liptovskom Mikuláši, Kežmarku a v rokoch 1942 – 1948 ako výtvarník Matice slovenskej (MS) v Martine. V rokoch 1949 – 1986 slobodný umelec, od roku 1957 žil v Banskej Bystrici.

Prostriedky na štúdium si v Prahe obstarával ako zamestnanec pošty. Tu sa zoznámil s J. Nemčíkom, V. Stašíkom, J. Želibským, J. Mudrochom, V. Hložníkom a P. Matejkom. Inklinoval k realistickému maliarstvu. Prvým úspechom bola 2. cena v celoštátnej súťaži návrhov na plagát na Zemskú jubilejnú výstavu slovenskú Výstava východu 1938 v Košiciach. V roku 1942 prešiel na pozvanie MS do Martina. Tu ilustroval detský časopis Slniečko (1942 – 1946). Ilustroval aj časopis Slovensko a knihy pre deti a mládež vydávané v MS a neskôr v Mladých letách. Figurálne kresby a štúdie vynikajú decentnosťou a zmyslom pre kompozície a proporcie. Venoval sa aj ostatnej grafike (asi 70 obálok na knihy, vinety, portréty spisovateľov, knižné značky), navrhoval aj vianočné a veľkonočné pohľadnice a diplomy. Venoval sa olejomaľbe, akvarelom, kresbe a kompozíciám vyhotoveným ceruzkou.

Spoluzakladateľ a funkcionár spolku Trojštít a združenia slovenských výtvarníkov Tvar. Graficky navrhol prvý slovenský znak.

Jeho diela sú uložené v Stredoslovenskej galérii v Banskej Bystrici, v MS v Martine a SNG v Martine. V roku 1945 obdržal vianočnú cenu MS za ilustrácie Slniečka, roku 1968 Za vynikajúcu prácu.

Dielo
-----

* Cigánske dievča (1934)
* Ráno (1942)
* Osamelý strom (1943)
* Ležiaca (1945)
* Fačkov (1953)
* Lysec (1954)
* Rozorané medze (1955)
* Od Šalkovej (1956)
* Horský chrbát (1957)
* Jeseň pri Hrone (1965)

Literatúra
----------

* *Slovenský biografický slovník*

Externé odkazy
--------------

* Regionálne osobnosti VKMK – zdroj, z ktorého pôvodne čerpal tento článok.
* Diela Emila Makovického v SNG

Autoritné údaje: * abART: 6577
* GND: 141282452
* ISNI: 0000 0001 0678 1539
* LCCN: n2010072995
* NK ČR: jn20040217001
* SNK: 161304
* VIAF: 84103358
* Web umenia: 6187
* WorldCat: lccn-n2010072995
**Morihei Uešiba** (jap. 植芝 盛平 – Uešiba Morihei; \* 14. december 1883 – † 26. apríl 1969) bol učiteľom bojových umení a zakladateľom aikida. Študentmi aikida je tiež často titulovaný ako *Kaiso* (開祖) – „zakladateľ" alebo *Ósensei* (翁先生) – „veľký učiteľ".

Život
-----

Morihei Uešiba sa narodil v Tanabe, prefektúra Wakajama, Japonsko 14. decembra 1883. Počas Moriheiovho detstva žila rodina v Maizuru (prefektúra Kjóto). O bojové umenie sa začal zaujímať potom, čo videl, ako bol zbitý jeho otec. To ho hlboko zasiahlo. Potom, čo sa so ženou v roku 1912 presťahoval na sever ostrova Hokkaidó, začal trénovať aiki-džúdžucu školy Daitó-rjú (大東流合気柔術) pod vedením Sókaku Takedy.

Potom, čo Uešiba opustil Hokkaidó, dostal sa pod vedenie Onisaburó Degučiho, spirituálneho vodcu sekty Ómoto-kjó v Ajabe. Počas svojho pôsobenia v sekte sa zoznámil s politickými špičkami a ako učiteľ bojových umení v Ajabe začal členov sekty trénovať. Napokon sa vypravil do Mongolska založiť utopickú kolóniu Ómoto-kjó.

Uešiba sa neskôr od oboch učiteľov dištancoval, aj keď ich vplyv bol pre Aikidó nezanedbateľný. Bojové umenia sa pre neho pozvoľna stávali omnoho viac životným štýlom než obyčajnými technikami. Aj preto sa počas druhej svetovej vojny stiahol do ústrania a Aikidó nevyučoval.

Morihei Uešiba zomrel 26. apríla 1969.

Legendy
-------

* O Uešibovi koluje mnoho legiend. Vraj dokázal zraziť svojho oponenta iba výkrikom alebo ho položiť na zem obyčajným pohybom bez jediného dotyku.
* Študenti ho mohli napádať kedykoľvek, on ich vraj však väčšinou upozornil, nech ho nenapádajú, lebo cíti, že sa o to práve chcú pokúsiť.

Pozri aj
--------

* Aikikai Honbu Dódžó
* Aiki-Jutsu

Literatúra
----------

* Jiří Krejčí (1999) *Ó-Sensei Morihei Uešiba: život, osobnost a dílo zakladatele aikidó*. Temple, Adamov, 171 pp. ISBN 80-901641-6-1.
* John Stevens (2006) *Nepřemožitelný bojovník: obrazový životopis Moriheie Uešiby, zakladatele aikidó*. Fighters Publications, Praha, 255pp. ISBN 80-86977-02-1.

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Morihei Uešiba na českej Wikipédii.*

Autoritné údaje: * BnF: 12310029w
* GND: 118892207
* ISNI: 0000 0001 2101 2105
* LCCN: n79093314
* NK ČR: jo20000080651
* SNK: 155079
* VIAF: 49292266
* WorldCat: lccn-n79093314
O modernom projekte systému živej prírody pozri *Systema Naturae 2000.*
Titulná stránka desiateho vydania *Systema Naturae*
**Systema naturae** (lat. doslova "Sústava prírody"), celým menom **Systema naturae per regna tria naturae, secundum classes, ordines, genera, species, cum characteribus, differentiis, synonymis, locis**, je dielo Carola Linného, ktoré dalo základ pre celú budúcu systematiku „živého sveta". Dielo vošlo do histórie vedy ako prvá systematická práca na svete, ktorá svojho autora nesmierne preslávila už vo vtedajších vedeckých kruhoch.

Práca mala viacero vydaní (prvé v 1735), ale pre súčasnú systematiku má význam hlavne desiate vydanie tejto práce z roku 1758 (napr. v oblasti hmyzu v ňom Linné opísal 1 929 druhov hmyzu; v dvanástom vydaní tohoto diela už bolo opísaných 2 764 druhov hmyzu). Hoci táto práca mala istotne veľa slabých miest, predsa ňou autor spravil obrovský kus práce, lebo zaviedol do prírodovedy systém a poriadok. Táto práca znamenala prevrat vo vtedajšej vede, pričom dala podnet pre ďalší rozvoj prírodných vied.

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Systema naturae**

Externé odkazy
--------------

* 13. vydanie (Zväzok I, 532 strán) ,Google Book Search
**Emil Fillo** (\* 7. apríl 1925, Banská Bystrica – † 1. september 1992, Bratislava) bol slovenský dramaturg, herec, dramatik.

Životopis
---------

Roku 1958 absolvoval štúdium divadelnej vedy na VŠMU v Bratislave. Od 1956 dramaturg Čs. rozhlasu v Bratislave. Externe začal spolupracovať s rozhlasom (1946). Napísal množstvo scénok pre deti i rozhlasových hier pre mládež, pôvodných, ale najmä podľa literárnych predlôh. Prelom v jeho dramatickej tvorbe bola rozprávková hra Čudná rozprávka (1980), v ktorej do centra rozprávkového príbehu zakomponoval konkrétnych hercov, čím autorsky obohatil tento špecifický žáner. Hlasové danosti uplatnil ako rozhlasový herec pri stvárňovaní detských a chlapčenských postáv v rozhlasových hrách. Autor hesiel do Encyklopédie dram. umení Slov.

Ocenenie
--------

* Roku 1981 Hlavná cena na 7. festivale pôv. rozhl. hry v Piešťanoch,
* Roku 1982 1. cena v medzinár. súťaži pre deti a mládež OIRT v Helsinkách,
* Roku 1958 Cena ZSDU

Dielo
-----

* Koniec stopy, roku 1955
* Tajomný ostrov, roku 1957
* Dva roky prázdnin, roku 1958
* Mravuľo, roku 1960
* Ako kukučka utiekla, roku 1963

Literatúra
----------

* Kto bol kto v histórii Banskej Bystrice 1255 – 2000

Externé odkazy
--------------

* Regionálne osobnosti VKMK – zdroj, z ktorého pôvodne čerpal tento článok.
* 

Autoritné údaje: * SNK: 153434
* VIAF: 3707156565751823500009
**Systém** (z lat. *system* - spojiť, skombinovať) je účelovo definovaný celok komponentov, medzi ktorými existujú určité vzťahy, a ktoré sledujú nejaký cieľ. Systémová analýza sa zaoberá systémami vytvorenými ľuďmi, ktoré sa skladajú zo vstupov, procesov a výstupov.

Systém sa skladá z *atribútov* (veličiny ktoré charakterizujú určitý prvok systému), *udalosťami* (zmena atribútu alebo zmena konfigurácie systému - napríklad komponenty) a *časových množín* (hodnoty vzťahujúce sa k určitému okamihu). Menší samostatný systém, ktorý je súčasťou väčšieho systému nazývame subsytém.

Hranica a okolie
----------------

Hranica systému vymedzuje samotný systém alebo oddeľuje viac systémov. *Logická hranica* je pomyselnou hranicou a vymedzuje podsystémy v rámci systému, avšak *okolie systému* je už „viditeľnou" hranicou. Prvky vnútri hranice ovplyvňujú chovanie systému.

Rozdelenie systémov
-------------------

* zatvorené - otvorené; podľa toho, či nastáva interakcia s okolím
* deterministické - stochastické; jednoznačné alebo štatistické chovanie,
* statické - dynamické; lineárne alebo diferenciálne (systém si pamätá vnútorný stav),
* spojité - diskrétne; podľa časových udalostí (prípadne tiež kombinované).

* Všeobecne na tvrdé a mäkké. **Tvrdé systémy** sú spojované s jedným špecifickým (štruktúrovaným) problémom, naopak v **mäkkých systémoch** vystupuje celý rad faktorov, sú všeobecnejšie.

Systém v teórii riadenia
------------------------

V systémoch môže nastať spätná väzba, keď výstupná veličina spätne ovplyvňuje vstupnú veličinu, a teda aj samotný systém. Každý systém má teda tendenciu byť *nestabilný*, a preto môže niekedy pomôcť implementácia tzv. regulátorov. Je tu vidieť analógiu s logickými obvodmi. Existujú štúdie, ktoré poskytujú matematický aparát pre popis systémov (deferenciálny, fourierov a pod.).

Pozri aj
--------

* Teória systémov
* Informačný systém
* Počítačový systém
* Ekosystém
* Teória chaosu
Magna charta libertatum
**Magna c(h)arta** alebo **Veľká listina** (angl. The Great Charter), na Slovensku tradične známa aj ako **Magna charta libertatum** alebo **Veľká listina slobôd**, bol základný zákon anglickej stavovskej monarchie, ktorý 15. júna 1215 podpísal kráľ Ján I. Bezzemok pod nátlakom anglickej šľachty po nepokojoch spôsobených jeho zahraničnou politikou a absolutistickým spôsobom vlády. Obmedzila kráľovu suverénnu moc v prospech šľachty a mešťanov. Ján I. Bezzemok bol krutý a robil všetko vo svoj prospech. Preto sa jeho domovská šľachta a okolité krajiny vzbúrili.

Tento dokument sa stal základom anglického a amerického práva, tvorí základný zákon anglickej stavovskej monarchie. Okrem iného ustanovoval, že žiaden slobodný obyvateľ nesmie byť prenasledovaný alebo zatknutý bez zákonného rozsudku. Zakazoval kráľovi bez povolenia šľachty vyhlásiť mimoriadne dane a považuje sa za začiatok demokracie v Anglicku.

Po formálnej stránke bolo možné Veľkú listinu slobôd rozdeliť na 63 ustanovení, z ktorých každé sa zaoberalo podrobnosťami feudálnej správy a obyčajov. V súčasnosti sa najčastejšie uvádza, že dokument obsahuje 61 ustanovení, pretože v novších edíciách bola časť záverečných ustanovení vynechaná. Články sa týkali napríklad slobôd a postavenia anglickej cirkvi, slobôd a slobodných zvykov miest, právnej úpravy trestného práva a súdnictva atď.

Celkový význam dokumentu spočíval v tom, že ustanovil zárodok anglického parlamentu, za ktorý sa v danom období považovala tzv. Všeobecná rada kráľovstva.

V mnohých významných právnych dokumentoch, ktoré mali pre formovanie ľudských práv nesmierny význam, ako Zlatá bula Ondreja II. anglický Habeas Corpus Act, anglická Listina práv (Bill of Rights) či americké Virginia Bill of Rights a Bill of Rights, sa odrážali tradície Magny Charty Libertatum z roku 1215. 

Po Jánovej smrti regentská vláda jeho syna Henricha III dokument potvrdila.
**Sauropelta** (v preklade *jašter s pancierom*) bol bylinožravý obrnený dinosaurus, primitívny zástupca čeľade Nodosauridae. Žil v spodnej kriede (pred 108 Ma), nájdený bol v USA (štáty Wyoming, Montana a možno aj Utah). Jeho jediný druh je **Sauropelta edwardsorum**.

Opis
----

Tento trojtonový bylinožravec sa nemusel obávať prakticky žiadneho dravca. Dorastal do úctyhodných rozmerov (od nosa po chvost meral 5 m) a v pevnej rohovinovej koži chrbta i vrchu chvosta mával veľké množstvo kostených štítkov. Z krku a pliec mu dokonca vyrastali dlhé, kužeľovité ostne, zrejme smerujúce do strán (na rozdiel od rodu Edmontonia). Rod Sauropelta sa ďalej vyznačoval značne dlhým a mohutným chvostom, pričom je pomerne dobre známy. Zachovali sa nám totiž napríklad prekrásne skameneliny trupu. Prednedávnom boli objavené aj ďalšie časti brnenia, okrem iného kostené platne chrániace chvost.

Galéria
-------

* Veľkostné porovnanie s človekomVeľkostné porovnanie s človekom

Referencie
----------

1. ↑  CARPENTER, K.. Skeletal reconstruction and life restoration of Sauropelta (Ankylosauria: Nodosauridae) from the Cretaceous of North America. *Canadian Journal of Earth Sciences*, 1984, roč. 21, čís. 12, s. 1491 – 1498. DOI: 10.1139/e84-154.

Pozri aj
--------

* Edmontonia
**Gymnázium Kráľovský Chlmec** (*maď. Királyhelmeci Gimnázium*) je gymnázium poskytujúce štúdium v slovenskom a maďarskom jazyku v meste Kráľovský Chlmec na Horešskej ulici. Škola je jednou z najstarších a kľúčových vzdelávacích inštitúcií v regióne.[chýba zdroj]

História
--------

Miestna správna komisia v Kráľovskom Chlmci dňa 26. júna 1948 požiadala zbor povereníkov o povolenie otvorenia Gymnázia a Hospodárskej školy v meste. Výuka na gymnáziu začala 1. septembra 1948. Prvým riaditeľom školy sa stal Jozef Mastiliak. V školskom roku 1948/49 mala škola iba jednu triedu s počtom 30 žiakov. Postupne sa však rozširovala a v školskom roku 1951/52 mala už štyri ročníky so štyrmi triedami. Od 1. septembra 1949 sa riaditeľom stal Gejza Dókus.

Vo februári 1952 sa škola z priestorových dôvodov presťahovala do kaštieľa v Pribeníku. 1. septembra 1953 bolo gymnázium zrušené a vznikla jedenásťročná stredná škola. V tomto roku bola otvorená i jedenásťročná stredná škola s vyučovacím jazykom maďarským. Prvou riaditeľkou sa stala Irena Zoldánová. Od školského roku 1960/61 bol novým riaditeľom Bartolomej Tolvaj a škola dostala názov Dvanásťročná stredná škola s vyučovacím jazykom maďarským.

1. septembra 1961 bola zriadená Všeobecno vzdelávacia škola, pričom riaditeľom školy sa stal Jozef Račko.

V školskom roku 1970/71 boli vytvorené prvé triedy terajšieho gymnázia. Nakoľko však budova školy bola pre tieto účely nevhodná, rozhodlo sa o výstavbe novej.

V októbri 1979 bol položený základný kameň pre novú školskú budovu. Od septembra 1976 pôsobil ako riaditeľ školy Ladislav Lénárt, po smrti ktorého bol r. 1984 poverený vedením školy Ladislav Totkovič a od 1. septembra 1981 sa riaditeľom stáva RNDr. Eugen Mikláš. Nová budova školy bola odovzdaná do užívania v roku 1989. Školským rokom 1990/91 sa novou riaditeľkou školy stáva RNDr. Mária Ténaiová. Od školského roku 1995/96 začalo činnosť osemročné gymnázium.

Súčasnosť
---------

V súčasnosti poskytuje Gymnázium Kráľovský Chlmec možnosť štúdia v štvorročnej alebo osemročnej podobe na oddeleniach s vyučovacím jazykom slovenským a maďarským.
V rokoch 2011 – 2012 prešla budova školy kompletnou rekonštrukciou. 
13 – 16. augusta 2012 škola hostila 5. Majstrovstvá Európy v shuttlecock-u.

Externé odkazy
--------------

* webstránka gymnázia Kráľovský Chlmec

Súradnice: 48°24′55″S 21°58′43″V﻿ / ﻿48,415413°S 21,978678°V﻿ / 48.415413; 21.978678
**Vápnice** (*Calcarea*) sú trieda hubiek. Ich pseudoskelet tvoria vápnité spikuly vo vzájomnom uhle 120°. Sú to výlučne morské hubky, napr. kozmopolitne rozšírená *Leucosolenia bothryoides* alebo stredomorský *Sycon raphanus*.

Opis
----

Vápnice sa vyskytujú len v slanej morskej vode v malých hĺbkach. Žijú samostatne alebo tvoria kolónie. Vyskytujú sa v rôznych formách, v tvaroch ako jediná rúra, niekedy v tvare vázy, množstve malých rúrok, alebo niektoré sú bez žiadnej zjavnej symetrie.

Sú väčšinou bezfarebné, niekedy jasne žlté (Leucetta chagosensis), tmavo zeleno-hnedé (Pericharax heteroraphis), alebo červeno fluoreskujúce/oranžové (Leucetta microraphis, niekedy).

Referencie
----------

1. ↑  Grzimek's Animal Life Encyclopedia

Iné projekty
------------

CommonsWikidruhy
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Vápnice**
* Spolupracuj na Wikidruhoch Wikidruhy ponúkajú informácie na tému **Vápnice**

Externé odkazy
--------------

* PaedDr. Valerián Franc CSc.: Systém a fylogenéza živočíchov – bezchordáty – zdroj, z ktorého (pôvodne) úplne alebo čiastočne čerpal tento článok.
**Kleombrotos I.** (starogr. Κλεόμβροτος) bol kráľ Sparty od roku 380 pred Kr. do roku 371 pred Kr. Pochádzal z kráľovskej rodiny Agiovcov. Spolukráľom mu bol Agésilaos II. z kráľovskej rodiny Eurypontovcov.
Bol synom kráľa Pausania, ktorý kvôli obvineniam z korupcie (v roku 395 pred Kr.) strávil zvyšok života v exile. Na trón nastúpil po svojom bratovi Agésipolisovi, keďže ten bol bezdetný.

V roku 379 pred Kr. zvrhli pod vedenín Pelopida v Tébach oligarchickú vládu, ktorá sa opierala o spartskú posádku v Kadmei a prijali demokratickú ústavu. Sparta sa vytlačením svojich vojakov cítila potupená a vzrastom demokracie v Bojótii znepokojená. S protiakciou dlho neotáľala, už zime 378 pred Kr. z poverenia eforov viedol proti nim kráľ Kleombrotos svoju prvú vojenskú výpravu. Tá ale skončila fiaskom. Na území nepriateľa strávil s vojskom šestnásť dní bez toho aby došlo k zrážke a vrátil sa domov. Efori ho zbavili velenia a ďalšie vojenské výpravy viedol jeho spolukráľ Agésilaos. 

Agésilaos v roku 376 pred Kr. ochorel a Kleombrotos opäť dostal príležitosť veliť spartskému vojsku. Jeho úlohou bolo dobyť pevnosti v horskom pásme Kithairon medzi Tébami a Aténami, ktoré boli strategickým miestom. Po strate niekoľkých vojakov sa situácia opakovala. Kleombrotos sa s vojskom vrátil späť do Sparty. Rozhodlo sa, že nasledujúca akcia bude vedená po mori. V roku 374 pred Kr. sa Kleombrotos s flotilou lodí preplavil korintským zálivom a vo Fokide dobyl prístavnú pevnosť Kreusis. Korisťou spartského voska sa stalo aj dvanásť tébskych vojnových lodí. Túto pozíciu si Sparta udržala až do roku 371 pred Kr. keď v lete tohto roku vpadlo vojsko peloponézskeho spolku vedené spartským kráľom Kleombrotom do Bojótie. K bitke došlo na pláni pri dedine Leuktry, necelých dvadsať kilometrov od Téb. V početnej prevahe bolo vojsko peloponézskeho spolku, ktoré malo približne desaťtisíc vojakov, kým Tébania iba šesťtisicpäťsto a napriek tomu tu Sparta utrpela totálnu porážku. Vojsko Tébanov pod vedením Epameinónda tu po prvý raz vo vojenskej histórii použili v boji taktiku tzv. kosého šíku. Na bojisku ostalo štyritisíc Sparťanov, medzi nimi aj kráľ. Z tejto porážky sa Sparta už nikdy nespamätala a prestala byť hegemónom v gréckom svete. Následníkom Kleombrota sa stal jeho syn Agésipolis.

Zdroje
------

* Xenofón, *Hellénika*
* Diodoros Sicílsky, *Bibliotheca historia*
* Vojtech Zamarovský, *Grécky zázrak*

  


|  |
| --- |
| Kleombrotos I.**Agiovci** |
| Vladárske tituly |
|
| Predchodca**Agésipolis I.** | **kráľ**380 pred Kr. – 371 pred Kr. | Nástupca**Agésipolis II.** |
**Kleosthenes** alebo **Kleosthenés** (starogr. *Κλεοσθένης* – *Kleosthenes* /iný prepis *Kleosthenés*) bol olympijský víťaz v tethrippe v roku 516 pred Kr.

Kleosthenes z Epidamnu zvíťazil na 66. olympijských hrách v tethrippe (v pretekoch so štvorzáprahom koní), ktorý v Olympii zaviedli na 25. hrách v roku 680 pred Kr. Prvým víťazom tejto disciplíny bol Pagóndas z Téb.

Staroveký autor Pausanias uvádza, že v olympijskej *Altide* videl sochu Kleosthena, dielo majstra Agelada, ktorá bola súčasťou súsošia znázorňujúceho i jeho vozataja a koní s vozom. Kleosthenove kone mali do podstavca vysekané nápisy svojich mien: „*Foinix (Ryšiak), Korax (Havran), Knakias (Plavý) a Samos (Vynikajúci).*" Na voze boli vysekané tieto verše: „*Kleosthenes z Epidamnu ma venoval, Pontov, Diove preteky s koňmi mu krásne víťazstvo dali.*" Na tomto posvätnom mieste Olympie, stála v bezprostrednej blízkosti sochy Kleosthena aj socha Dia, ktorú Gréci venovali svojmu najvyššiemu bohu po víťaznej bitke pri Platajách.

Referencie a bibliografia
-------------------------

1. 1 2 3 4  Pausanias, *Periégésis tés Hellados*, 6,10,6.
2. ↑  Vojtech Zamarovský. *Vzkriesenie Olympie*. Bratislava : Šport, 1986. 77-043-86. S. 246.
3. ↑  Eusebios, *Kronika* 2,193.
4. ↑  Pausanias, *Periégésis tés Hellados*, 6,10,7.

Pozri aj
--------

* Zoznam olympijských víťazov staroveku
**Kratisthenes** alebo **Kratisthenés** (starogr. *Κρατισθένης* – *Kratisthenes*, iný prepis: *Kratisthenés*) bol olympijský víťaz v tethrippe v 5. stor. pred Kr.

Kratisthenes, syn Mnasea z líbyjskej Kyrény, zvíťazil na 79. olympijských hrách v roku 464 pred Kr. v tethrippe (jazdeckých pretekov dvojkolesových vozov so štvorzáprahom). V Olympii sa tethrippon zaradil do programu na 25. hrách v roku 680 pred Kr.. Prvým víťazom tejto disciplíny bol Pagóndas z Téb.

Staroveký autor Pausanias zaznamenal, že v olympijskej *Altide* videl sochu Kratisthena. Pausanias o tom uvádza: „*Je tu ďalej kovový voz kyrenského Kratisthena, na voze stojí bohyňa Niké a sám Kratisthenes. Je zjavné, že zvíťazil s konským záprahom. Kratisthenes je najskôr syn bežca Mnasea, ktorého Gréci nazývali Libyjským. Jeho dary venované do Olympie sú dielo rhégijskeho Pythagora."*

Referencie a bibliografia
-------------------------

1. 1 2  Mark Golden, *Sport in the Ancient World from A to Z*, str. 104.
2. ↑  Pausanias. *Pausaniás, cesta po Řecku I.*. Praha : nakladatelství Svoboda, 1973. S. 467.
3. ↑  Pausanias. *Pausaniás, cesta po Řecku I.*. Praha : nakladatelství Svoboda, 1973. S. 378.
4. ↑  Eusebios, *Kronika* 2,193.
5. ↑  Vojtech Zamarovský. *Vzkriesenie Olympie*. Bratislava : Šport, 1986. 77-043-86. S. 246.
6. ↑  Pausanias, *Periégésis tés Hellados*, 6,18,1.

Pozri aj
--------

* Zoznam olympijských víťazov staroveku
**Kultúrna stredoslovenčina** (iné názvy: **kultúrna stredná slovenčina**, **stredoslovenská kultúrna slovenčina**) bol variant kultúrnej predspisovnej slovenčiny - nekodifikovaná nadnárečová forma slovenčiny od vrcholného stredoveku do konca 18. storočia, ktorá vznikla na západnom Slovensku na základe stredoslovenských nárečí, reči mešťanov a domácej drobnej šľachty.

V písanej podobe vznikla a vyvíjala sa v stredoslovenskej oblasti na základe ústnych kultúrnych prejavov, ktoré svojím vznikom siahajú do 11. stor. V 13.-14. storočí ju v mestskom a zemianskom prostredí prezentovali ústne verejné žánre (rokovania, verejné vyhlásenia a pod.). Súvislé texty sú doložené od 16. storočia. Kultúrnu stredoslovenčinu najčastejšie reprezentujú dokumentárne a literárne žánre. Zo začiatku 17. storočia je známy aj tlačený text (Ostrihomský rituál, 1625). Na rozhraní 18. a 19. storočia sa rozšírilo organizované zbieranie stredoslovenského slovesného folklóru a inej ústnej literárnej tvorby. Záznamy v prvej polovici 19. storočia vyšli tlačou (J. Čaplovič, P. J. Šafárik, J. Kollár).

Jazyk písomností aj tlačí v tomto kultúrnom útvare predspisovnej slovenčiny odráža nadnárečový úzus vzdelanej stredoslovenskej honorácie (kňazov, notárov, správcov a podobne) alebo zemanov. Tento úzus geneticky súvisí s exponovanými stredoslovenskými nárečiami najmä v severozápadnej časti stredného Slovenska, t. j. s nárečiami na dolnej Orave, v Liptove, Turci a na okolí Zvolena. Texty charakterizuje výskyt starších i novších stredoslovenských zvláštností (napríklad l za dl a tl, prípady rat-, lat-, v nominatíve plurálu v slovách prestieralá, lakeť, ražeň, hajdúsi) i mladších osobitostí (napríklad výskyt ä, dvojhlások ie, uo, ia, mäkkých spoluhlások ď, ť, ň, ľ, tvary dobruo, dobrieho). V niektorých textoch sa možno stretnúť aj s javmi charakteristickými pre juhovýchodný areál strednej slovenčiny (dobrího, chodímd). Vyskytujú sa aj javy českého pôvodu (toho dne, když, pak a iné) a v lexike aj slová z latinčiny, nemčiny a maďarčiny.

Na ústnej forme kultúrnej stredoslovenčiny založil Ľudovít Štúr svoju kodifikáciu slovenčiny.

Zdroj
-----

* presun z článku dejiny slovenčiny

Ďalšia literatúra
-----------------

* kultúrna stredoslovenčina. In: MISTRÍK, Jozef, et al. *Encyklopédia jazykovedy*. 1. vyd. Bratislava : Obzor, 1993. 513 s. ISBN 80-215-0250-9. S. 252 – 253.
**Kultúrny jazyk na Veľkej Morave** je súčasť veľkomoravskej kultúry; forma kultivovanej reči veľkomoravskej spoločnosti.

Existenciu domáceho kulturneho jazyka na Veľkej Morave dokazujú hláskové, gramatické a lexikálne veľkomoravizmy v staroslovanských pamiatkach. Z nich najdôležitejšia je hlaholská pamiatka *Kyjevské listy*. Za dôkazy možno pokladať aj starobylé slová terminologickej povahy zachované v češtine a slovenčine (napr. v slovenčine *kmeť*, *koľada*, *kniha* a i.). Niektoré z nich sú zachované v starých slovenských miestnych názvoch z 11.-12. storočia (napr. dvorec, štitár atď.).

Za nepriamy dôkaz treba napokon pokladať aj svedectvá archeologických a historiografických výskumov o vysokom stupni hospodárskeho, kultúrneho a spoločenského života na Veľkej Morave, pretože takéto prostredie predpokladá aj vyššie formy domáceho jazyka.

Domáci jazyk na Veľkej Morave sa kultivoval v ľudovom, dvorskom a vzdelaneckom prostredí. V ľudovom prostredí kultivovanie domácej reči bolo spojené s tradičnými obradmi, kalendárnymi a rodovými zvykmi. V dvorskom prostredí, na veľkomoravskom panovníckom dvore a kniežacích dvoroch sa reč kultivovala v súvislosti s vedením štátu, zahraničnej diplomacie a podobne. V ňom sa rozvíjal najmä rečnícky, rokovací a diplomatický štýl.

Vo vzdelaneckom prostredí sa pestovali zaiste štýly pastoračné a literárne.

Externé odkazy
--------------

* FILIT – zdroj, z ktorého pôvodne čerpal tento článok.
**Kleopatra** (starogr. *Κλεοπάτρα* – *Kleopatra*) je v gréckej mytológii dcéra líbyjského kráľa Danaa a a jednej z jeho manželiek Hamadryád.

Kleopatra bola jedna z päťdesiatich dcér líbyjského kráľa Danaa. Antický autor Apollodoros z Atén uvádza, že Danaos mal dve dcéry, ktoré sa volali Kleopatry. Jej sestra Kleopatra bola dcérou Danaovej manželky Polyxo a ona bola podľa Apollodora dcérou Hamadryády Foiby, alebo Atlanteie.

O dcéry Danaa sa uchádzalo päťdesiat synov jeho brata Aigypta, ktorý vládol v susednom Egypte. Keďže Danaos so svadbou nesúhlasil, Aigyptos mu vypovedal vojnu a porazil ho. Danaos nato ušiel s dcérami do Argu na Poloponéze, ale Aigyptos sa so svojimi synmi za ním vypravil a k svadbe ho prinútil.

Kleopatre za manžela vybrali Agénora, syna Aigypta a jeho arabskej manželky. Keď sa potom chystala hromadná svadba, Danaos dcéram prikázal, aby svojich manželov počas svadobnej noci zavraždili. Okrem Hyperméstry, všetky dcéry príkaz otca splnili a bohovia ich za tento hrozný skutok po smrti odsúdili na večný trest nosiť v podsvetí do deravého džbána vodu.

Referencie a bibliografia
-------------------------

1. 1 2 3 4 5  Apollodoros, *Bibliotheca*, 2,1,5.
2. 1 2  Vojtech Zamarovský. *Bohovia a hrdinovia antických bájí*. Bratislava : Mladé letá, 1980. 66-048-80. S. 32.
3. ↑  Lesley Adkins & Roy A. Adkins. *Starověké Řecko*. Praha : Slovart, 2011. ISBN 978-80-7391-580-3. S. 314.
**Kultúrna východoslovenčina** (iné názvy: **kultúrna východná slovenčina**, **východoslovenská kultúrna slovenčina**) bol variant kultúrnej predspisovnej slovenčiny – nekodifikovaná nadnárečová forma slovenčiny od vrcholného stredoveku do konca 18. storočia, ktorá vznikla na východnom Slovensku na základe východoslovenských nárečí, ale neskôr reprezentuje kultivovaný úzus vzdelancov domáceho pôvodu, mešťanov a menších zemepánov.

Jej vznik je spojený so začiatkami tvorby slovenskej ľudovej slovesnosti vo vrcholnom stredoveku. Súvislý písaný prejav kultúrnej východoslovenčiny je doložený už z konca 15. storočia. Je to známy výhražný list mestu Bardejovu asi z roku 1493. Texty v kultúrnej východoslovenčine sa však začínajú častejšie objavovať od polovice 16. storočia tak ako v iných častiach Slovenska. Zväčša sú to dokumentárne žánre (listy, diáre, protokoly a podobne), no nechýbajú ani záznamy folklórneho prejavu a inej literárnej tvorby. Tlačené texty v kultúrnej východoslovenčine sú známe od polovice 18. storočia. V odbornej literatúre sa nazývajú kalvínske tlače. Ich jazyk je už normalizovaný. Pre jazyk písomností, ale aj tlačených kníh v kultúrnej východoslovenčine je charakteristické, že odráža výraznejšie znaky východoslovenských nárečí vo väčšom rozsahu ako jazyk písomností z iných častí Slovenska. Takými znakmi sú napríklad dz, c za staršie ď, ť, mäkkosť spoluhlások ň, ľ, respektíve aj ś, ź, koncovky -och, -om v pluráli pre všetky rody, ba aj niektoré typické slová (napríklad dakle, valal, trimac). Pravda, vyskytujú sa písomnosti aj bez týchto znakov. To naznačuje, že nadnárečový úzus vzdelanej východoslovenskej honorácie (kňazov, notárov a podobne) sa formoval nerovnomerne a zdĺhavo. V textoch býva spravidla menej bohemizmov, no vyskytujú sa polonizmy, menej ukrajinizmy.

Zdroj
-----

* presun z článku dejiny slovenčiny

Ďalšia literatúra
-----------------

* kultúrna východoslovenčina. In: MISTRÍK, Jozef, et al. *Encyklopédia jazykovedy*. 1. vyd. Bratislava : Obzor, 1993. 513 s. ISBN 80-215-0250-9. S. 253.
Súradnice: 42°34′52″S 23°16′12″V﻿ / ﻿42,5811°S 23,27°V﻿ / 42.5811; 23.27

**Torfeno branište** (bulh. Торфено бранище) je rezervácia nachádzajúca sa v západnom Bulharsku v pohorí Vitoša južne od Sofie.

Opis
----

Rezervácia bola založená v roku 1935 za účelom ochrany rašelinísk vo vyšších polohách pohoria Vitoša. Vrstva rašeliny tu dosahuje hĺbky od 60 centimetrov do 2 metrov a vek rašeliny je 1000 – 1500 rokov. Takmer celá rezervácia sa nachádza v bezlesnatej časti pohoria. Na území rezervácie tiež vyviera niekoľko riek.

Ochranný štatút
---------------

Rezervácia s výmerou 785,44 hektára od roku 1935. Celá rezervácia sa zároveň nachádza v hraniciach chráneného územia Prírodný park Vitoša.

Galéria
-------

* Rezervácia Torfeno braništeRezervácia Torfeno branište
* Rezervácia Torfeno braništeRezervácia Torfeno branište
* Rezervácia Torfeno braništeRezervácia Torfeno branište
* Rezervácia Torfeno braništeRezervácia Torfeno branište
* Rezervácia Torfeno braništeRezervácia Torfeno branište

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Torfeno branište**

Zdroj
-----

* CVETANOV, Momčil. Българските планини. Stara Zagora : DOMINO. 296 s. ISBN 9789546512499. S. 200. (bulharsky)
*
Prof. Dr. **Emil Funczik** alebo **Emil Funcík** (\* 9. november 1892, Mojmírovce – † 12. marec 1972, Bratislava) bol rímskokatolícky kňaz, profesor cirkevného práva a prvý dekan novovzniknutej Slovenskej rímskokatolíckej bohosloveckej fakulty Univerzity Komenského v Bratislave v rokoch 1936 - 1937 a opäť 1945 - 1946.

Životopis
---------

Narodil sa 9. novembra 1892 v obci Mojmírovce pri Nitre, ako prvý z troch detí rodičom otcovi Jozefovi Funczikovi a matke Marcele, rodenej Visolajskej. Mal brata Eugena a sestru Gabrielu.

Prvých päť ročníkov ľudovej školy absolvoval v jeho rodisku, neskôr začal študovať na gymnáziu v Trnave, kde sa stretával aj s Ambrózom Lazíkom, budúcim biskupom a apoštolským administrátorom v Trnave. V júni 1913 ukončuje gymnaziálne štúdia a prichádza do Ostrihomu na teologické štúdia a do formácie za kňaza. Neskôr odchádza do Budapešti na štúdium, kde pripravuje svoju doktorskú dizertáciu. Sudiakonát prijal 15. mája 1918 a diakonát 16. mája 1918 v Ostrihome z rúk Jozsefa Medarda Kohla, pomocného ostrihomského biskupa. Za kňaza bol vysvätený 17. mája 1918 Jánom Černochom, ostrihomským arcibiskupom a kardinálom.

Pôsobil ako pedagóg cirkevného práva na *Vysokej škole bohosloveckej* v Nitre a Trnave. Od roku 1936 pôsobil ako riadny univerzitný profesor cirkevného práva a ako prvý dekan na novovzniknutej *Slovenskej rímskokatolíckej bohosloveckej fakulte.* Celkovo pôsobil na fakulte do roku 1953 a neskôr opäť od roku 1969.

Zomrel 12. marca 1972 v nedožitých 80. rokoch života a 54. roku kňazstva. Pohrebné obrady vykonal 15. marca 1972 trnavský biskup Július Gábriš v Dóme sv. Martina v Bratislave a pochovaný je na Cintoríne Slávičie údolie v Bratislave.

Referencie
----------

1. 1 2  FUNCZIK, Emil. In:  *Biografický lexikón Slovenska*. Zväzok II C – F. Martin : Slovenská národná knižnica, 2004. 696 s. ISBN 80-89023-44-4. S. 686.

Literatúra
----------

* FUNCZIK, Emil. In:  *Lexikón katolíckych kňazských osobností Slovenska*. 1. vyd. Bratislava : Lúč, 2000. 852 s. ISBN 80-7114-300-6. S. 367 – 368.
* HAĽKO, Jozef. *Vznik bohosloveckej fakulty v Bratislave z hľadiska života jej prvého dekana Dr. Emila Funczika*. Bratislava : Vydavateľstvo Univerzity Komenského, 2016. ISBN 978-80-223-4144-8.
* *80. rokov teologického štúdia v Bratislave*. Bratislava : Rímskokatolícka cyrilometodská bohoslovecká fakulta Univerzity Komenského v Bratislave, 2016. ISBN 978-80-89567-58-4.

Autoritné údaje: * ISNI: 0000 0000 7100 566X
* NK ČR: jx20090917016
* SNK: 164966
* VIAF: 89074401
**Tony Garnier** (\* 13. august 1869, Lyon, Francúzsko - † 19. január 1948, Roquefort-la-Bédoule) bol francúzsky architekt a urbanista z čias medzivojnového obdobia.

Štúdium
-------

Svoje štúdium začal v rodnom meste Lyon na univerzite *École technique la Martiniére* na odbore architektúra a urbanizmus (1883). Po absolvovaní technickej univerzity začal študovať na výtvarnej vysokej škole *École des Beaux Arts de Lyon* (1886). V roku 1899 vyhral svoju prvú cenu za architektúru. Zrazu sa stal slávnym architektom mesta Lyon. Po úspechu nasledovala jeho najväčšia cena a príležitosť v roku 1903. Vyhral v Taliansku v Ríme prvú cenu Prix de Rom, ktorá mu priniesla štipendijný pobyt v Ríme vo vile Medici, kde študoval hlavne nové trendy a pohľady na urbanizmus. 

Keď sa v roku 1905 stal novým starostom mesta Lyon Édouard Herriot, dostal Tony Garnier od neho ponuku vybudovať (zónovať) novú východnú časť mesta Lyon, ktorá bola v tom čase značne rozšírená bez žiadnych urbanistických návrhov.

Počiatky železobetónu v architektúre
------------------------------------

Na začiatku 20. storočia bola tvorba Tonyho Garniera ovplyvnená novými konštrukčnými a tvárnymi vlastnosťami železobetónu. Je autorom významných projektov a realizácii v Lyone. Náleží k nim napríklad olympijský štadión (1916) a mestské jatky (1913).

Životné dielo
-------------

V rokoch 1901 až 1904 vypracoval projekt ideálneho mesta pre 35 000 obyvateľov, ktoré pod názvom *Cité Industrielle* vydal v roku 1917. Návrh mesta bol dôsledné funkčné zónovanie a domy boli vypracované do úplného architektonického detailu. Hlavným cieľom *Cité Industrielle* (Industriálne mesto) je zónovanie mestských priestorov – rekreácia, bývanie, priemysel, práca, transport. Tento projekt bol jeho hlavným dielom, v ktorom začal používať železobetón, ako stavebný materiál 20. storočia. Všetky objekty, ktoré v projekte navrhol mali železobetónovú konštrukciu.

Najvýznamnejšie diela
---------------------

* Hala Tony Garnier
* Abbatoirs de la Mouche, Lyon (1906-1932)
* hala Tony Garnier (tržnica), Lyon (1909-1928)
* nemocnica Édouard Herroit, Lyon (1910-1933)
* športová hala Le stade de Gerland, Lyon (1914-1926)
* Quartier des États-Unis, Lyon (1919-1933)
* dom Architektov, Lyon (1911)
* vila Madame Garnier, Lyon (1913)
* fabrika Mercier a Chaleyssin, Lyon (1913-1914)
* bulvár zjednotených štátov, Lyon (1919-1934)
* mestský úrad Boulogne-Billancourt, Lyon (1926-1934)

### Publikácie

* Ideálne priemyselné mesto (Une Cité Industrielle), Lyon, 1917

Zdroje
------

* Pechar, Josef: *Vývoj architektúry v 19. a 20. století*, 88. strana, Praha, 1987
* www.britannica.com/tony-garnier
* www.wikipedia.com/tony-garnier
* www.britannica.com/cité-industrielle

Autoritné údaje: * BnF: 12123883g
* GND: 118716409
* ISNI: 0000 0000 8222 6820
* LCCN: n82001518
* ULAN: 500011266
* VIAF: 39410388
* WorldCat: lccn-n82001518
**Polytechnika** alebo **polytechnická škola** je v niektorých krajinách označenie pre vysoké technické školy (technické univerzity), v strednej Európe (do 19. stor.) a Spojenom kráľovstve (do roku 1992) je to už len bývalé označenie predchodcov dnešných technických univerzít, menej často je to v niektorých krajinách označenie pre stredné školy technického zamerania.

V nemecky hovoriacich oblastiach a rakúskej monarchii (vrátane Slovenska) to bolo do konca 19. storočia označenie pre školy, ktoré boli v 19. storočí predchodcami dnešných technických univerzít. Išlo o vysoké školy poskytujúce výučbu v odboroch (najmä základov odborov) mnohých technických vied. Na konci 19. storočia sa (okrem Poľska) presadil názov vysoká škola technická (v češtine aj vysoké učení technické) a od konca 20. storočia technická univerzita.

Vo francúzštine, taliančine, poľštine, gréčtine a podobne sa označenie polytechnika dodnes používa namiesto označenia technická univerzita. V Česku výraz polytechnická v názve nesie dnes len jedna technická vysoká škola - Vysoká škola polytechnická Jihlava. V Španielsku sa ako "polytechnická univerzita" označujú technické univerzity. V Rusku majú už len dve technické vysoké školy v názve "polytechnická univerzita", ostatné sa volajú inak (spravidla technická univerzita). V Portugalsku je polytechnika technická vysoká škola praktického zamerania. V Spojenom kráľovstve sa do roku 1992 ako polytechnika označovala technická vysoká škola, dnes sú to technické univerzity alebo normálne univerzity. V USA majú ešte niektoré vysoké školy v názve výraz polytechnická, ale technické vysoké školy sa dnes spravidla označujú ako technologický inštitút.

V Rakúsku je polytechnická škola druh krátkej strednej priemyselnej školy. V bývalej NDR sa ako "Polytechnische Oberschule" označoval základný typ školy - spojená základná a stredná všeobecná škola. V USA niektoré stredné školy nesú názov Polytechnic High School.
Mapa Tonkinu z Meyers Konversations-Lexikon (1885 – 1890)
**Tonkin** (viet. *Đông Kinh*) je názov severnej časti Vietnamu, susediacej na severe s čínskymi provinciami Jün-nan a Kuang-si a na západe s Laosom. Na východe je Tonkin obmývaný vodami Tonkinského zálivu. Tepnou Tonkinu je Červená rieka.

V Tonkinu (v tzv. Tonkinských Alpách) sa nachádza aj najvyššia hora Vietnamu Fan Si Pan.

Tonkin je miestne známy tiež pod názvom *Bắc Kỳ* („Severný región"). Názov Tonkin pochádza zo starého názvu dnešného Hanoja *Đông Kinh* („Východné hlavné mesto").

Tonkin bol tiež jedným zo správnych území Francúzskej Indočíny, v rámci ktorej bolo územie dnešného Vietnamu rozdelené na Tonkin (severná časť), Annam (stredná časť) a Kočinčínu (južná časť).

Vymedzenie
----------

Tonkin zahŕňa celé územia týchto moderných vietnamských provincií:


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| * Bắc Giang
* Bắc Kạn
* Cao Bang
* Ha Giang
* Lang Son
* Lao Cai
* Phu Tho
* Quang Ninh
* Thai Nguyen
* Tuyen Quang
* Yen Bai
 | * Điện Biên
* Lai Châu
* Sơn La
* Hòa Bình
* Bac Ninh
* Hà Nam
* Hải Dương
* Hưng Yên
* Nam Định
* Ninh Bình
* Thái Bình
* Vĩnh Phúc
 |  |

Pozri aj
--------

* Tonkinská rezolúcia
* Tonkinský incident

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Tonkin na českej Wikipédii.*
Schematický prierez stavbou sopky.
**Magmatický kozub** je priestor pod povrchom Zeme (asi 1 až 10 km) vytvorený vystupujúcou magmou ako jej rezervoár. Pokiaľ magma pokračuje vo výstupe až na povrch a zapríčiní sopečnú erupciu, tak sa magmatický kozub nachádza práve pod touto sopkou. Lokalizácia kozubu býva zmapovaná seizmickými metódami (zmenou rýchlosti prechodu seizmických vĺn).

*Bližšie informácie v hlavnom článku: Magmatická diferenciácia*
Ak magma zostáva v kozube dlhšiu dobu, začínajú v nej prebiehať diferenciačné procesy. Ťažšie taviteľné minerály (napr. olivín) tuhnú a chemické zloženie magmy sa mení. Ďalší efekt postupnej kryštalizácie je uvoľňovanie rozpustených plynov a zvyšovanie tlaku. To často vedie k explozívnej erupcii a vyvrhnutiu množstva pevných úlomkov (vulkanoklastík) do okolia. Ak sa následkom takejto erupcie magmatický kozub úplne vyprázdni, dôjde niekedy k prepadnutiu stropu kozubu a poklesu nadložia - vzniknutý útvar sa nazýva kaldera.

V prípade úplného utuhnutia magmy v kozube sa vytvárajú intruzívne telesá granitov, alebo gabier.

Pozri aj
--------

* Magmatická diferenciácia
**Subreta** (z franc. soubrette [subret]) bola pôvodne komorná, slúžka; v súčasnosti sa slovo používa na označenie divadelnej postavy v operetách, komických operách alebo kabaretnej speváčky.

V operách a operetách
---------------------

V operách to je sopránová, alebo mezosopránová ženská postava, ktorá je mladá, živá, komická a často aj zaľúbená. Ako vyplýva aj z názvu, obyčajne je podriadená primadony, ale niekedy (najmä v operetách) môže byť aj jej priateľka či známa.

Do hudobného divadla sa postava pôvodne dostala z Commedia dell’Arte cez diela Moliéra.

Postava subrety je typická viaceré slávne opery, najmä pre mnohé diela Mozarta. Je typická aj pre klasickú viedenskú operetu, kde však subrety nebývajú len slúžky ("extrémnym" príkladom je opereta Čardášová princezná (Emmerich Kálmán), kde rolu primadony má barová speváčka Silvia, kým úlohu "subrety" má kontesa Anastázia). 

### Typické príklady postavy subrety

* Adela, Netopier (Johann Strauss ml.)
* Auretta, L'Oca del Cairo (Mozart)
* Barbarina, Figarova svadba (Mozart)
* Blondchen, Únos zo Serailu (Mozart)
* Clotilda, Norma (Bellini)
* Despina, Così fan tutte (Mozart)
* Echo, Ariadna z Naxu (Richard Strauss)
* Elisa, Il re pastore (Mozart)
* Giannetta, Nápoj lásky (Donizetti)
* Lauretta, Gianni Schicchi (Puccini)
* Marzellina, Fidelio (Beethoven)
* Musetta, Bohéma (Puccini)
* Nannetta, Falstaff (Verdi)
* Norina, Don Pasquale (Donizetti)
* Olympia, Hoffmanove poviedky (Offenbach)
* Oskar, Maškarný bál (Verdi)
* Papagena, Čarovná flauta (Mozart)
* Rosina, Barbier zo Sevilly (Rossini)
* Serpina, La serva padrona (Pergolesi)
* Zerlina, Don Giovanni (Mozart)
* Anita, Giuditta (Lehár)
Vlajka Ománu
**Vlajka** Ománu má tri vodorovné pruhy: biely, červený a zelený (2:1:2) a pri žrdi červený zvislý pruh, ktorého šírka odpovedá polovici šírky vlajky. V hornom rohu je umiestnený ománsky štátny znak, pochádzajúci pravdepodobne z 18. storočia, červene kreslený do bielej siluety. Sú to dve skrížené zakrivené šable v bohato zdobených pošvách, dýka (gambia) a závesník. Prevládajúca červená farba pripomína, že väčšina obyvateľov štátu patrí k islamským Cháridžovcom (skoršia vlajka bola celá červená), a je aj farbou panovníka a Maskatu. Biela je farbou mieru, Ománu a imáma (náboženskej autority krajiny), zelená pripomína pohorie Džebel Achdar (Zelené hory) a islam.

Vlajka bola zavedená roku 1970, upravená v roku 1985.

Galéria
-------

* Vlajka Ománu (1985-1995)Vlajka Ománu (1985-1995)

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Vlajka Ománu**

| * z
* d
* u
Vlajky ázijských krajín |
| --- |
| 
* Afganistan Afganistan
* Arménsko Arménsko
* Azerbajdžan Azerbajdžan
* Bahrajn Bahrajn
* Bangladéš Bangladéš
* Bhután Bhután
* Brunej Brunej
* Cyprus Cyprus
* Čína Čína
	+ Hongkong Hongkong
	+ Macao Macao
	+ Taiwan Taiwan
* Filipíny Filipíny
* Gruzínsko Gruzínsko
* India India
* Indonézia Indonézia
* Irak Irak
* Irán Irán
* Izrael Izrael
* Japonsko Japonsko
* Jemen Jemen
* Jordánsko Jordánsko
* Kambodža Kambodža
* Katar Katar
* Kazachstan Kazachstan
* Kirgizsko Kirgizsko
* Kórejská ľudovodemokratická republika Kórejská ľudovodemokratická republika
* Kórejská republika Kórejská republika
* Kuvajt Kuvajt
* Laos Laos
* Libanon Libanon
* Malajzia Malajzia
* Maldivy Maldivy
* Mjanmarsko Mjanmarsko
* Mongolsko Mongolsko
* Nepál Nepál
* Omán Omán
* Pakistan Pakistan
* Palestína Palestínske autonómne územia
* Rusko Rusko
* Saudská Arábia Saudská Arábia
* Singapur Singapur
* Spojené arabské emiráty Spojené arabské emiráty
* Srí Lanka Srí Lanka
* Sýria Sýria
* Tadžikistan Tadžikistan
* Thajsko Thajsko
* Turecko Turecko
* Turkménsko Turkménsko
* Uzbekistan Uzbekistan
* Vietnam Vietnam
* Východný Timor Východný Timor

 |  |