recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Logo
**Lego Star Wars** je téma Lego, ktorá predstavuje ságu Star Wars. Pôvodne bola licencovaná iba v rokoch 1999 – 2008, ale Lego Group predĺžila licenciu u spoločnosti Lucasfilm Ltd. viackrát: najskôr do roku 2011, potom do roku 2016, potom opäť do roku 2022.

Značka vytvorila šesť vydaní videohier, ktoré vyvinuli Traveller's Tales: Lego Star Wars: The Video Game (2005), Lego Star Wars II: The Original Trilogy (2006), Lego Star Wars: The Complete Saga (2007), Lego Star Wars III: The Clone Wars (2011) Lego Star Wars: The Force Awakens (2016) a Lego Star Wars: The Skywalker Saga (2020). Lego Group vyrobilo aj veľa krátkych filmov a minisérií.

Star Wars bola prvá téma Lego ktorá bola licencovaná v histórii Lego. Prvých niekoľko setov založených na pôvodnej trilógii bolo vydaných v roku 1999, čo sa zhoduje s vydaním Star wars Ep I. Skrytá hrozba. Prvá vlna súprav Lego Star Wars zahŕňala ikonické hviezdne lode z originálnej trilógie a epizóde I. Nasledujú sady založené na prequel trilógii (epizódy I až III) Star Wars, počnúc epizódou I - The Phantom Menace. Vždy keď sa blížil nový film v prequel trilógii, vydalo Lego nové modely lodí a scén z týchto filmov, ale aj ďalšie sety z pôvodnej trilógie. Lego tiež produkoval modely založené na The Clone Wars, ktoré vyšlo začiatkom roku 2008. Vyrobené boli aj sety založené na Star Wars Rebeli, Star wars: Sila sa prebúdza, Battlefront, Rogue One, Solo, The Last Jedi, Star Wars Resistance, Mandalorian a Rise of Skywalker.

Väčšina postáv zo Star wars sa zhmotnila v podobe minifigúrky Lego. Prvá Star Wars minifigúrka s kódom Sw0001, je bojový droid, ktorý sa objavil v prequel trilógii. Niektoré minifigúrky sa opakovane objavujú vo viacerých súpravách Lego, zatiaľ čo iné môžu byť veľmi vzácne, čo výrazne zvyšuje ich hodnotu pri ďalšom predaji. V roku 2019 prekročil počet minifigúrok Lego Star Wars 1 000, a to hlavnou hrdinkou videohry Battlefront II Iden Versio, ktorá nesie kód sw1000.

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Lego Star Wars**
**Copa Telmex 2010** bol tenisový turnaj mužov, ktorý sa konal v dňoch od 15. do 21. februára 2010 na otvorených antukových dvorcoch v argentínskom meste Buenos Aires. Titul v dvojhre získal Španiel Juan Carlos Ferrero, ktorý vo finále porazil svojho krajana Davida Ferrera. Bol to jeho 14. titul v dvojhre na okruhu ATP. Titul vo štvorhre získali Argentínčania Sebastián Prieto a Horacio Zeballos, ktorí vo finále porazili nemecko-austrálsky pár Simon Greul, Peter Luczak. Pre S. Prieta to bol desiaty a pre H. Zeballosa prvý titul vo štvorhre na okruhu ATP.

Víťazi
------

### Dvojhra mužov

*Bližšie informácie v hlavnom článku: Mužská dvojhra na Copa Telmex 2010*
**Španielsko Juan Carlos Ferrero** vs. Španielsko David Ferrer 5-7 6-4 6-3

### Štvorhra mužov

*Bližšie informácie v hlavnom článku: Mužská štvorhra na Copa Telmex 2010*
**Argentína Sebastián Prieto / Argentína Horacio Zeballos** vs. Nemecko Simon Greul / Austrália Peter Luczak 7-64, 6-3

Externé odkazy
--------------

* Oficiálna stránka turnaja
Princíp činnosti
Rohlederova koľaj na bratislavskej Filiálke
**Rohlederova koľajnica** je koľajnica, ktorá je súčasťou Rohlederovej koľaje a slúži na jazdu železničných vozňov na trati s oblúkom s veľmi malým polomerom. Vymyslel ju rakúsko-uhorský inižinier Max Rohleder.

Svojou konštrukciou umožňuje prejazd vlakov na trati s oblúkom s polomerom od 30 do 70 metrov. Jej princíp spočíva v tom, že vozeň sa pohybuje po koľajnici tak, že po koľajnici jazdí okolesník kolesa na vonkajšej strane oblúka, pričom sa odvaľuje po upravenej hlave koľajnice. Protiľahlé koleso sa odvaľuje po svojej koľajnici, ale aby sa zabránenilo vykoľajeniu, je dvojkolesie vedené prídržnou koľajnicou.

Jedna takáto koľaj sa nachádza aj v Bratislave na bývalej železničnej stanici Bratislava-Filiálka, ktorá viedla do elektrotechnického závodu Siemens-Schuckert a postavená bola v roku 1902.

Referencie
----------

1. 1 2  RICHARD, Halfar. *Rohlederova koľajnica* [online]. Trnava: VLAKY.NET, 2009-01-19, [cit. 2019-08-01]. Dostupné online.
**Leguán zelený** alebo **leguán obyčajný** (lat. Iguana iguana) je leguán z čeľade leguánovitých. Je jedným z najväčších plazov na americkom kontinente. Obýva Strednú a Južnú Ameriku. Napriek tomu, že je lovený pre mäso a chytá sa na predaj chovateľom, je populácia tohto druhu početná.

Opis
----

Dospelý leguán zelený dosahuje dĺžku 1 m a hmotnosť do 5 kg. Veľké jedince môžu dorásť do dĺžky až 2 m a váhy 10 kg. Má pevné dlhé nohy a silné pazúry, ktoré mu uľahčujú šplhanie. Tento druh sa vyznačuje dlhým chvostom, hrebeňom zo zúbkovitých šupín na chrbte a mäsitým lalokom pod krkom, ktorý býva u samcov väčší. Má zvyčajne sivasté alebo zelené, na niektorých miestach výskytu aj oranžové, sfarbenie.

Správanie
---------

Dospelé samce sú teritoriálne, bránia sa švihaním chvosta a pazúrmi. Leguány zelené žijú na stromoch, zvyčajne pri brehoch riek. V prípade napadnutia sa spúšťajú z ovísajúcich konárov rovno do vody a tak sa zachránia pred dravými vtákmi alebo cicavcami. Sivastá alebo zelená farba tela im poskytuje výborné maskovanie pred predátormi.

Potrava
-------

Dospelé jedince sa takmer výlučne živia rastlinami. Nezriedka sa kŕmia vysoko na stromoch. Mladé jedince majú, oproti dospelým, pestrejšiu stravu - zelené listy stromov, plody, kvety a listy. Avšak pozor, leguánom chovaným v zajatí nikdy nepodávame živočíšne bielkoviny (žiaden hmyz, tvaroh, vajcia)!

Rozmnožovanie
-------------

Leguány zelené sú vajcorodé. Do podzemných dutín nakladú samice až 40 vajec, pričom sa znášky počas dlhého obdobia rozmnožovania opakujú.

Galéria
-------

* Detail samca.Detail samca.
* Detail hlavy leguána.Detail hlavy leguána.
* Ukážka oranžového sfarbenia leguána zeleného.Ukážka oranžového sfarbenia leguána zeleného.

Iné projekty
------------

CommonsWikidruhy
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Leguán zelený**
* Spolupracuj na Wikidruhoch Wikidruhy ponúkajú informácie na tému **Leguán zelený**

Zdroje
------

* BURNIE, David; KOVÁČ, Vladimír, a kol. *Zviera: Obrazová encyklopédia živočíšnej ríše*. Bratislava : Ikar, 2002. ISBN 80-551-0375-5.
**Jonáš Bubenka** (\* okolo 1650, Ochtiná – † 18. jún 1705, Levoča) bol slovenský učiteľ, výtvarník a hudobný skladateľ.

Životopis
---------

Narodil sa v Ochtinej. V rokoch 1667–1670 študoval na evanjelickom kolégiu v Prešove, kde jeho učiteľom bol I.Caban. Pôsobil ako učiteľ a kantor evanjelickej cirkvi v Prešove, neskôr pred r. 1680 prešiel do Levoče, kde od r. 1682 bol profesorom tamojšieho evanjelického gymnázia. 
Zomrel 18. júna 1705 v Levoči.

Práca
-----

Komponoval duchovné piesne a zhudobňoval príležitostné básne. Známym sa stal ako ilustrátor levočského vydania Komenského diela *Orbis pictus* (1685), podľa niektorých on preložil pôvodné latinské texty tejto učebnice do češtiny. Vydal aj učebnicu matematiky *Arithmeticae vulgaris nucleus* (Levoča 1689).

Externé odkazy
--------------

* Matematický ústav SAV – zdroj, z ktorého pôvodne čerpal tento článok. Vzhľadom na to, že tento zdroj ešte nemá vyriešené autorské práva podľa licencie CC-BY-SA 3.0, nie je zatiaľ vhodné preberať články označené touto šablónou.

Autoritné údaje: * GND: 1080268065
* NK ČR: mzk2002113270
* SNK: 147042
* VIAF: 84516658
**Connie Inge-Lise Nielsen** (\* 3. júl 1965, Frederikshavn, Dánsko) je dánska herečka.

Životopis
---------

Nielsenová sa narodila v meste Frederikshavn a vyrastala na dedine Elling v Dánsku. Jej otec, Bent Nielsen, bol vodičom autobusu a jej matka bola úradníčka v poisťovníctve. V 18 rokoch odcestovala do Paríža, kde pracovala ako herečka a modelka, čo viedlo k ďalšej práci a štúdiu v Taliansku. Mnoho rokov žila v Taliansku a potom sa presťahovala do Spojených štátov, kde stále žije.

Kariéra
-------

Jej celovečerným debutom bol francúzsky film *Par où t'es rentré?* z roku 1984. Neskôr hrala v niekoľkých talianskych filmoch, napríklad *Vacanze di Natale '91* (1991).

V polovici 90. rokov sa presťahovala do Spojených štátov a v roku 1997 si zahrala jednu z vedľajších úloh vo filme *Diablov advokát*. Neskôr sa objavila vo filmoch *Permanent Midnight* (1998), *Rushmore* (1998) a *Soldier* (1998).

V roku 2000 hrala vo filme *Gladiator*.

V roku 2004 hrala v dánskom filme *Brødre* (známy tiež ako *Brothers*), za ktorý získala cenu za najlepšiu herečku na medzinárodnom filmovom festivale v San Sebastiane. Nominovaná bola tiež na cenu European Film Awards. V roku 2006 nahradila Marisku Hargitayovú v seriály *Law & Order: Special Victims Unit*.

Spolu s Charlotte Gainsbourgovou sa objavila vo filme Larsa Von Triera, *Nymphomaniac* z roku 2014. Stvárnila postavu Hippolyty vo filmoch *Wonder Woman* (2017), *Justice League* (2017) a *Wonder Woman 1984* (2020).

Osobný život
------------

Od roku 2004 do roku 2012 Nielsenová chodila s Larsom Ulrichom, s ktorým má syna. Má tiež staršieho syna z predchádzajúceho vzťahu s Fabiom Sartorom.

Hovorí ôsmimi jazykmi: dánsky, anglicky, francúzsky, nemecky, taliansky, nórsky, švédsky a čiastočne španielsky.

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Connie Nielsenová**

Externé odkazy
--------------

* Connie Nielsenová v Internet Movie Database (po anglicky)
* Connie Nielsenová v Česko-Slovenskej filmovej databáze

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Connie Nielsen na anglickej Wikipédii.*

Autoritné údaje: * BnF: 142111552
* GND: 129751189
* ISNI: 0000 0001 0921 7474
* LCCN: n00113769
* NK ČR: xx0044861
* VIAF: 85584101
* WorldCat: lccn-n00113769
PhDr. **Ester Plicková**, CSc. (\* 2. júl 1928, Bratislava – † 1. december 2011, Bratislava) bola slovenská etnografka a umelecká fotografka. 

V rokoch 1952 – 1955 pracovala v Slovenskom národnom múzeu (vtedy Slovenskom vlastivednom múzeu). Od roku 1955 až do odchodu do dôchodku v roku 1989 bola vedeckou pracovníčkou Národopisného ústavu, neskôr Ústavu etnológie Slovenskej akadémie vied.

Zaoberala sa výskumom ľudového výtvarného prejavu, najmä ľudového hrčiarstva. Kandidátsku dizertačnú prácu *Pozdišovské hrnčiarstvo* obhájila roku 1961. Výsledky svojich výskumov publikovala tiež v knižných monografiách *Pozdišovské hrčiarstvo* (1959) a *Maľované salaše* (1982), *Krása hliny* (1996), v desiatkach vedeckých štúdií a odborných článkov, kolektívnych prácach a syntézach. Osobitnú časť jej práce predstavuje sprístupňovanie ľudového výtvarného umenia prostredníctvom výstav a popularizácia ľudovej kultúry v tlači.

Ester Plicková sa venovala aj umeleckej fotografii. Zo svojej fotografickej tvorby zostavila obrazové publikácie *Banská Štiavnica* (1957, 1973, 1982), *Dunaj v Československu* (1965), Jadran (1980) a iné.

Patrila do známej rodiny Plickovcov. Jej otec bol historik Vladimír Plicka a strýko fotograf a filmár Karel Plicka. 

Za vedecko-výskumnú prácu v oblasti etnológie a za popularizáciu poznatkov o ľudovej kultúre jej Predsedníctvo SAV udelilo v roku 1988 Zlatú medailu Ľudovíta Štúra.

Referencie
----------

1. ↑   Ester Plicková, nepremožiteľná optimistka. *Pravda.sk*, 2018-09-02. Dostupné online [cit. 2018-09-02].

Literatúra
----------

* BEŇUŠKOVÁ, Zuzana. *PhDr. Ester Plicková, CSc. Osobnosť a dielo* [online]. 2011, [cit. 2015-12-09]. Dostupné online. (Slovak)
* ŠMIHULA, V.. *Zomrela PhDr. Ester Plicková, CSc.* [online]. 9. december 2011, [cit. 2015-12-09]. Dostupné online. (Slovak)

Autoritné údaje: * abART: 8489
* GND: 129746096
* ISNI: 0000 0001 0962 8943
* LCCN: n83318779
* NK ČR: jk01093466
* SNK: 163941
* VIAF: 30625451
* Web umenia: 7909
* WorldCat: lccn-n83318779
**Malá Zolná** je potok na hornom Pohroní, na území okresu Banská Bystrica. Je to ľavostranný prítok Zolnej, meria 7,4 km a je tokom V. rádu. 

Pramení na Poľane, v podcelku Detvianske predhorie, na severnom svahu Žiarca (1 099,7 m n. m.), v nadmorskej výške cca 1 090 m n. m. Od prameňa tečie najprv na severozápad cez Ľaukovu dolinu, postupne sa stáča na západ, pričom sa koryto výrazne vlní. Oblúkom sa potom stáča opäť na severozápad, sprava priberá prítok spod Rígľa (807,2 m n. m.) a pokračuje na západ cez Ponickú vrchovinu. Napokon sa stáča mierne na západoseverozápad, preteká Ponickou Hutou, na území ktorej ústi v nadmorskej výške približne 485 m n. m. do Zolnej.

Referencie
----------

1. ↑   *Názvy vodných tokov* [online]. Bratislava: Úrad geodézie, kartografie a katastra SR, [cit. 2022-04-15]. Dostupné online.
2. ↑   *Mapový portál HIKING.SK* [online]. Denník N, [cit. 2022-04-15]. Dostupné online.

  


| * z
* d
* u
Vodné toky v povodí **Zolnej** |
| --- |
| *Zolná* → *Slatina* → *Hron* → *Dunaj* |
| Bečovský potok · Biely potok · Čierny jarok · Hlboký potok · Hrochotský potok · **Hučava** · Javorový potok · Kalinovec · Koncový potok · Kráľova voda · Kyslinky · Lavička · Lažteky · Lieskovský potok · Lovné · Lukovský potok · Malá Zolná · Očovka · Piačkov potok · Poliansky · Potôčik · Sebedínsky potok · Teplička · Vladárka · Zlatý potok · **Zolná** · Zolnica · Žiarsky potok |
**Opísaná kružnica** je kružnica, na ktorej ležia všetky vrcholy rovinného útvaru.

Kružnica opísaná trojuholníku
-----------------------------

Stred kružnice opísanej trojuholníku je priesečník osí strán trojuholníka, polomer sa rovná vzdialenosti stredu od ľubovoľného vrcholu. Každému trojuholníku možno opísať kružnicu.

### Vlastnosti opísanej kružnice trojuholníka

* Veľkosť polomeru opísanej kružnice určuje vzťah

{\displaystyle r={\frac {a}{2\sin \alpha }}={\frac {b}{2\sin \beta }}={\frac {c}{2\sin \gamma }}.}
* Spojnica stredu opísanej kružnice a jednotlivých vrcholov trojuholníka sú kolmé k stranám jeho ortického trojuholníka (tzv. Nagelova veta).
* Kružnica deviatich bodov je rovnako vzdialeným obrazom opísanej kružnice so stredom rovnoľahlosti v ťažisku trojuholníka a koeficientom κ = - 0,5.
* Stredom úsečky spájajúcej stred opísanej kružnice a Lemoinov bod je zároveň stredom prvej Lemoinovej kružnice.

Opísaná kružnica trojuholníka a jej konštrukcia  
Opísaná kružnica {\displaystyle k(S;r)}  
osi strán {\displaystyle o^{a},o^{b},o^{c}}  
stred kružnice {\displaystyle S\in \cap o^{a}\cap o^{b}\cap o^{c}}   
polomer kružnice {\displaystyle r=|AS|}
### Simsonova priamka

Opísaná kružnica a Simsonova priamka
Ak z ľubovoľného bodu *X* opísanej kružnice vedieme kolmicu k jednotlivým stranám, päty kolmíc ležia na priamke. Nazýva sa Simsonova priamka. Ak tento bod *X* spojíme s ortocentrom (priesečník výšok trojuholníka), potom Simsonova priamka prechádza stredom tejto úsečky. Simsonova priamka sa volá podľa anglického matematika Roberta Simsona (1687-1768). Niekedy sa označuje aj ako Wallaceova priamka.

#### Popis obrázka

Opísaná kružnica a Simsonova priamka:

* ABC
* a, b, c – strany
* oa, ob, oc - osi strán,
* O – priesečník osí strán (stred opísanej kružnice),
* X – ľubovoľný bod, ležiaci na opísanej kružnici
* ka, kb, kc – kolmica na strany, vedená z bodu X
* Sa, Sb, Sc – päty kolmíc ka, kb, kc
* s – Simsonova priamka
* va, vb, vc – výšky,
* V – priesečník výšok (ortocentrum)
* S – stred úsečky VX

### Tálesova kružnica

*Bližšie informácie v hlavnom článku: Tálesova veta*
Opísaná kružnica pravouhlého trojuholníka sa nazýva Tálesova kružnica. Stred Tálesovej kružnice leží v strede prepony trojuholníka. Ak máme napr. trojuholník ABC, hovoríme, že Tálesova kružnica je zostrojená nad priemerom AB.

Pre každú úsečku AB platí, že Tálesova kružnica zostrojená nad priemerom AB (s vybraním bodov A a B) je množinou vrcholov C všetkých pravouhlých trojuholníkov ABC s preponou AB.

Kružnica opísaná štvoruholníku
------------------------------

Stred opísanej kružnice štvorca alebo obdĺžnika je priesečník uhlopriečok daného rovnobežníka.

Pozri aj
--------

* Vpísaná kružnica
* Pripísaná kružnica
* Lemoinova kružnica

Zdroje
------

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Kružnice opsaná na českej Wikipédii.*

* Kružnica opísaná trojuholníku

Literatúra
----------

* ŠVRČEK, Jaroslav; VANŽURA, Jiří. *Geometrie trojúhelníka*. Praha : Nakladatelství technické literatury, 1988.
Súradnice: 45°46′4.18″S 4°50′11.8″V﻿ / ﻿45,7678278°S 4,836611°V﻿ / 45.7678278; 4.836611

Opéra de Lyon
**Opéra de Lyon** (doslova „Lyonská opera") alebo **Opéra Nouvel** je budova vo francúzskom Lyone. Vznikla v roku 1993 renováciou pôvodnej opery postavenej v roku 1831 podľa architektov Antoine-Marie Chenavarda a Jean-Marie Polleta. Novým návrhom bol poverený v roku 1985 francúzsky architekt Jean Nouvel. 

Projekt prestavby lyonskej opery znamenal vytvorenie celkom novej stavby a zachovanie iba fasád zo starej budovy z 19. storočia. Cieľom bolo dať ďalšiemu francúzskemu mestu veľký operný komplex, zatraktívniť centrum mesta. Strechu bolo treba zladiť s neoklasicistickou fasádou, preto bola použitá obrovská polvalcová konštrukcia vytvorená zo sklenenej mozaiky s prevládajúcou atramentovou farbou. Architekt tým dosiahol že nijako nekontrastuje s panorámou mesta, naopak jej dodáva osobitosť založenú na jednoduchosti. Vestibul z 19. storočia stále slúži ako vstupná hala. Odtiaľto je prístup k dolným miestnostiam ukrývajúcim priestory pre takmer 200 ľudí, a hore schodmi do hlavného salóniku. Taktiež slúži ako spojovací prvok medzi interiérom a exteriérom a je novým spôsobom vytvárania priestoru: dvere, ktoré vedú k rýchlym pohyblivým schodiskám (eskalátorom). Hostí zavezú do izieb, k výťahom, do reštaurácie, či na hornú terasu. V budove sú taktiež skúšobné priestory, napríklad baletná miestnosť na hornom podlaží.

Literatúra
----------

* Llorenc Bonet: Jean Nouvel, teNeues, 2002

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Opéra de Lyon**

Externé odkazy
--------------

* fotky budovy
* obrázky opery
* oficiálna stránka Opery v Lyone
**Pyrrhos** (starogr. *Πύρρος* – *Pyrrhos*) bol grécky sochár v 5. storočí pred Kr.

Pyrrhos, sochár z Atén, bol činný v 2. polovici 5. storočia pred Kr. Rímsky spisovateľ Plínius uvádza, že bol autorom sôch bohýň Hygieie a Atény (Hygiam et Minervam). Zrejme tu ide o bronzovú sochu Atény Hygieie, ktorú na aténsku Akropolu dal umiestniť aténsky politik Perikles. O tejto soche sa zmienil aj Pausanias vo svojej sprievodcovskej príručke po Grécku: „*sú tu sochy bohýň, a to Hygieie, ktorá bola vraj dcéra Asklépia, a Atény, ktorá má prívlastok mena Hygieia.*"

V roku 1840 sa z tejto sochy pri vstupnej bráne na aténsku Akropolu (Propyleje) našiel mramorový podstavec s nápisom: 

|  |  |
| --- | --- |
| *Ἀθεναῖοι τε͂ι Ἀθεναίαι τε͂ι Ὑγιείαι Πύρρος ἐποίησεν Ἀθεναῖος.*   | preklad: *V mene Aténčanov Aténe zvanej HygieiaPyrrhos z Atén zhotovil* |

- text v starogréčtine

Na hornej časti podstavca sa zo sochy zachovali stopy nôh. Každý pokus o rekonštrukciu tejto stratenej sochy je len hypotetický.

Referencie a bibliografia
-------------------------

1. 1 2 3 4  Lucia Guerrini: Enciclopedia dell’Arte Antica, Classica e Orientale, Roma 1959, Treccani, *Pyrrhos 3*
2. ↑  Amy C. Smith. *Polis and Personification in Classical Athenian Art*. Leiden : BRILL, 2011. ISBN 978-90-0419-417-5. S. 53.
3. ↑  Plínius, *Naturalis Historia*, 34,80.
4. ↑  Plutarchos, *Bioi paralléloi, Perikles*, 13,8.
5. ↑  Pausanias. *Pausaniás, cesta po Řecku I.*. Praha : nakladatelství Svoboda, 1973. 25-039-73. S. 69.
6. ↑  Inscriptiones Graecae, *IG I³ 506*
O diplomatovi pozri *Ladislav Ballek (diplomat).*

Hrob Ladislava Balleka a jeho manželky v banskobystrickom evanjelickom cintoríne
Mgr. **Ladislav Ballek** (\* 2. apríl 1941, Terany – † 15. apríl 2014, Bratislava) bol slovenský spisovateľ, politik a diplomat.

Život
-----

Detstvo prežil v Dudinciach a Šahách. V rokoch 1959 – 1963 študoval na pedagogickej fakulte v Banskej Bystrici slovenský jazyk, dejepis a výtvarnú výchovu. Po absolvovaní základnej vojenskej služby rok učil na základnej škole v Habovke. V roku 1966 sa stal redaktorom Čs. rozhlasu v Banskej Bystrici (stál napr. pri zrode relácie Rádiovíkend) a v rokoch 1968 – 1972 bol redaktorom kultúrnej rubriky krajského denníka Smer. Od roku 1972 pôsobí v Bratislave. Najprv v redakcii pôvodnej tvorby vo vydavateľstve Slovenský spisovateľ a od roku 1977 ako vedúci literárneho oddelenia na Ministerstve kultúry SSR. Od roku 1980 bol námestníkom riaditeľa Slovenského literárneho fondu a v rokoch 1984 – 1989 vedúcim tajomníkom Zväzu slovenských spisovateľov. V rokoch 1992 – 1994 bol poslancom Národnej rady SR za SDĽ. Vyučoval na Pedagogickej fakulte v Nitre a Pedagogickej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave. V roku 1998 neúspešne kandidoval za prezidenta Slovenskej republiky. Od roku 2001 do roku 2008 bol veľvyslancom Slovenska v Česku. Typický predstaviteľ slovenskej románovej tvorby /nielen, ale najmä/ 70. rokov. V roku 1980 dostal národnú cenu SSR a v roku 1982 dostal titul zaslúžilý umelec.

Tvorba
------

Jeho prvé literárne pokusy sa viažu k jeho vysokoškolskému štúdiu. Prvá próza mu vyšla v zborníku *Silueta* v roku 1964, o tri roky neskôr mu vyšla debutová knižka.

Dielo
-----

* 1967 – *Útek na zelenú lúku*, novela
* 1969 – *Púť červená ako ľalia*, novela
* 1970 – *Biely vrabec*, román
* 1974 – *Južná pošta*, autobiografické novely
* 1977 – *Pomocník. Kniha o Palánku*, román
* 1981 – *Agáty. Kniha druhá o Palánku*, román
* 1987 – *Lesné divadlo*, román
* 1990 – *Čudný spáč zo Slovenského raja*, román
* 1995 – *Trinásty mesiac*

Referencie
----------

1. ↑  REHÁK, Oliver. *Zomrel spisovateľ a diplomat Ladislav Ballek* [online]. sme.sk, 15. apríl 2014, [cit. 2014-04-14]. Dostupné online.
2. ↑   *Najdlhšie slúžiaci veľvyslanec sa lúči s Prahou* [online]. aktualne.sk, [cit. 2008-05-14]. Dostupné online.

| * z
* d
* u
Veľvyslanci Slovenska v Česku |
| --- |
| 
* Ivan Mjartan (1993 – 1998)
* Jozef Stank (1998 – 2001)
* Ladislav Ballek (2001 – 2008)
* Peter Brňo (2008 – 2013)
* Peter Weiss (2013 – 2020)
* Rastislav Káčer (2020 – 2022)
* Ingrid Brocková (nominovaná, 2023 – súčasnosť)

 |

Autoritné údaje: * GND: 118983482
* ISNI: 0000 0001 1776 956X
* LCCN: n85193611
* NK ČR: jn19990009491
* SNK: 151544
* VIAF: 97645299
* WorldCat: lccn-n85193611
Logo
Sídlo koncernu Samsung Group v juhokórejskom Soule
**Samsung** (kór. 삼성그룹 – *Samsong kurup*) je najväčší juhokórejský konglomerát a jedna z najväčších multimiliardových spoločností na svete v niektorých hlavných priemyselných odvetviach. Je zložená z mnohých mnohonárodných spoločností, ktoré sú všetky navzájom prepojené značkou Samsung, vrátane Samsung Electronics, čo je najväčšia spoločnosť v elektronike, Samsung Heavy Industries, jeden z najväčších výrobcov lodí a Samsung Engineering & Construction, popredná strojárska spoločnosť. Tieto tri spoločnosti tvoria jadro Samsung Group a vyjadrujú aj názov, keďže po kórejsky slovo samsong (čínske znaky 三星) znamená "tri hviezdy". Patrí aj medzi popredné spoločnosti v iných odvetviach na domácom trhu, vrátane financií, chemického, maloobchodného a zábavného priemyslu.

Referencie
----------

1. ↑  Kazachstan In:  *Encyclopaedia Beliana* [online]. Bratislava: Encyklopedický ústav Slovenskej akadémie vied, [cit. 2022-07-22]. Dostupné online. ISBN 978-80-89524-30-3.

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Samsung**
**Pythias** (starogr. *Πυθιάς*) bol grécky sochár v 2. stor. pred Kr.

Pythias, grécky sochár (bronziar) neznámeho pôvodu, patril podľa Plínia medzi sochárov, ktorí boli činní v období 156. olympiády (156 – 153 pred Kr.), t. j. v druhej polovici 2. stor. pred Kr.

Plínius uvádza, že po 121. olympiáde (296 – 293 pred Kr.) sa odlievať z bronzu „prestalo" a po 156. olympiáde opäť toto umenie ožilo. Títo umelci vraj už nedosiahli niekdajšiu úroveň, ale aj napriek tomu vytvorili mnoho diel veľkej umeleckej hodnoty. V tomto období, označeného ako *helenistické baroko* (mnohí zrejme tvorili v klasicistickom štýle), bolo zhotovených mnoho sôch, hlavne z bronzu.

Referencie a bibliografia
-------------------------

1. ↑   *Biographischer Index der Antike*. Berlin : Walter de Gruyter, 2012. ISBN 978-31-1095-441-8. S. 798.
2. 1 2  Lucia Guerrini: Enciclopedia dell’Arte Antica, Classica e Orientale, Roma 1959, Treccani, *Pythias*
3. ↑  Plínius, *Naturalis Historia*, 34, 52.
4. ↑  James I. Porter. *Classical Pasts: The Classical Traditions of Greece and Rome*. Princeton : Princeton University Press, 2021. ISBN 978-06-9122-539-5. S. 127.
5. ↑  Lesley Adkins & Roy A. Adkins. *Starověké Řecko*. Praha : Slovart, 2011. ISBN 978-80-7391-580-3. S. 393.
**Spacelab** je vesmírne laboratórium, ktoré skonštruovala Európska kozmická agentúra (ESA). Do vesmíru ho vynášal americký raketoplán vo svojom nákladovom priestore. Počas celého letu bolo laboratórium v nákladovom priestore družicového stupňa raketoplánu a bolo od raketoplánu závislé (napr. ohľadom energetických zdrojov). Nebolo preto schopné, na rozdiel od Skylabu, lietať na obežnej dráhe Zeme samostatne.

Spacelab tvoria dve pretlakové laboratóriá, v ktorých astronauti robia mikrogravitačné experimenty, a tri nehermetizované laboratóriá nazývané externé plošiny. Spacelab mal buď pretlakové moduly, alebo vonkajšie plošiny, alebo ich kombináciu. Posádka spala v prednej časti orbitera a na prácu v pretlakových moduloch sa presunula cez prechodový tunel. Laboratórium sa považuje za najvýznamnejší medzinárodný projekt západnej kozmonautiky.

Prvý let Spacelabu sa uskutočnil 22. marca 1982 pri misii STS-3. Išlo o prototyp montážnej plošiny Spacelabu. Prvé experimenty vo vesmíre však boli vykonané až v roku 1983, pri lete STS-9. Celkove absolvovali rôzne modifikácie Spacelabu 29 letov, posledný v roku 2001 (STS-104).

Spacelab nebol prvou orbitálnou vesmírnou stanicou. Jeho predchodcom bol od roku 1973 objemnejší a ťažší Skylab. Vôbec prvým vesmírnym laboratóriom bol ruský Saľut 1 vypustený v roku 1971.

Nákres Spacelabu
----------------

Opis
1. prechodový tunel medzi orbiterom a Spacelabom
2. úchytky k nákladovému priestoru
3. úchytky na nohy
4. experimentálna jednotka
5. pretlakové moduly
6. vonkajšia plošina
7. infračervený ďalekohľad
8. prístroj na výskum magnetického poľa Zeme
9. nákladový priestor orbitera
10. zadná stena prednej časti orbitera

Misie Spacelabu
---------------

(nezapočítavajú sa lety prototypov)

* Columbia STS-9, 1983, Module (LM1)
* Challenger STS-51-B, 1985, Modul (LM1)
* Challenger STS-51-F, 1985, Spacelab 2
* Challenger STS-61-A, 1985, Modul (LM2)
* Columbia STS-35, 1990, ASTRO-1
* Columbia STS-40, 1991, Modul (LM1)
* Discovery STS-42, 1992, Modul (LM2)
* Atlantis STS-45, 1992, ATLAS-1
* Columbia STS-50, 1992, Modul LM1)
* Endeavour STS-47, 1992, Modul (LM2)
* Discovery STS-56, 1993, ATLAS-2
* Columbia STS-55, 1993, Modul (LM1)
* Columbia STS-58, 1993, Modul (LM2)
* Endeavour STS-59, 1994, SRL-1
* Columbia STS-65, 1994, Modul (LM1)
* Endeavour STS-68, 1994, SRL-2
* Atlantis STS-66, 1994, ATLAS-3
* Endeavour STS-67, 1995, ASTRO-2
* Atlantis STS-71, 1995, Modul (LM2)
* Columbia STS-73, 1995, Modul (LM1)
* Columbia STS-78, 1996, Modul (LM2)
* Columbia STS-83, 1997, Modul (LM1)
* Columbia STS-94, 1997, Modul (LM1)
* Columbia STS-90, 1998, Modul (LM2)
* Endeavour STS-99, 2000, SRTM
* Atlantis STS-104 2001


|  |  |
| --- | --- |
|  | Kozmonautický portál |
Bočná moréna na ľadovci Gorner, Zermatt vo Švajčiarsku
Moréna
**Moréna** je skalná suť, balvany a bloky, tvoriace val nesený ľadovcom. Materiál tvoriaci morénu je gravitačne nevytriedený, čo znamená že sa skladá z veľkých balvanov ako aj mikroskopického ílu. Sediment, ktorý sa tvorí po jej ústupe, sa nazýva til, v prípade že je spevnený hovoríme o tilite.

Rozdelenie
----------

Morény sa podľa svojej polohy vzhľadom k ľadovcu delia takto:

### Čelná moréna

Vzniká v predpolí (alebo na konci) ľadovca, ktorý pred sebou tlačí horninový materiál. Materiál sa hromadí v dôsledku tlaku ľadovca, ktorý denuduje podložie, z ktorého získava materiál. Čelná moréna je spravidla najväčšia a najlepšie zachovaná, keď sa po roztopení ľadovca zachováva ako hrádza cez ľadovcové údolie. Takto prehradená oblasť sa môže neskôr zaplniť vodou a vzniká tak zvláštny typ plesa (hradené ľadovcové jazero). 

### Bočná moréna

Vzniká na okrajoch postupujúceho ľadovca v dôsledku rozrušovania okolitých hornín ľadovcového údolia (trógu). Tento materiál je čiastočne prenášaný a ukladaný po bokoch.

### Pravá stredová moréna

Vzniká tečením ľadovca okolo skalného ostrova - nunataku.

### Nepravá stredová moréna

Vzniká pri zlievaní dvoch ľadovcov spojením bočných morén. Dva ľadovce sa stretajú a vzniká z nich jedno teleso, najčastejšie na koncoch údolí.

### Spodná (bazálna) moréna

Nachádza sa v spodnej časti, kde sú horniny v podloží ľadovca odlamované, tvorí ju nevytriedený materiál rôzneho zrnitostného zloženia. Často sa tu nachádzajú obrúsené a oškriabané kamene, nazývané suvky.

### Ústupová moréna

Vzniká pri etapovitom ústupe ľadovca a nachádza sa na miestach, kde sa zastavil ľadovec.

Pozri aj
--------


|  |  |
| --- | --- |
| Portal | Portál vedy o Zemi |

Iné projekty
------------

CommonsWikislovník
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Moréna**
* Spolupracuj na Wikislovníku Wikislovník ponúka heslo ****Moréna****
Súradnice: 48°38′14″S 17°38′01″V﻿ / ﻿48,637301°S 17,633743°V﻿ / 48.637301; 17.633743

**Pustá Ves** je súčasť obce Prašník, 5 km juhozápadne od nej, v okrese Piešťany.

Leží v nadmorskej výške 250 m n. m. na okraji Myjavskej pahorkatiny a pod výbežkami Malých Karpát. Skladá sa z dvoch častí - Dolná a Horná Pustá Ves. Na prítoku Holešky je vybudovaná rovnomenná vodná nádrž. Osada je križovatkou značkovaných turistických chodníkov do okolia.

História
--------

Počas 2. svetovej vojny sa v obci a jej okolí usadili vojnoví utečenci českého a židovského pôvodu. Od 29. augusta 1944 sa práve Pustá Ves stala centrom združenia partizánov. Miestni obyvatelia sa starali o obživu, uniformy a pomáhali pri prevozoch zbraní pre partizánov. Po skončení vojny obec získala uznanie hrdinstva *„červenej hviezdy"*.[chýba zdroj]

Kopanica Pustá Ves bola do roku 1958 súčasťou mestečka Vrbové – rodiska slávneho cestovateľa a bádateľa Mórica Beňovského. Od roku 1958 sa stala súčasťou obce Prašník.

V Pustej Vsi na kopci nad rovnomenným rybníkom sa nachádza cintorín povstalcov obkolesený rozľahlým amfiteátrom. V amfiteátri je možné navštíviť malé múzeum protifašistického odboja. Každoročne sa 29. augusta konajú oslavy s cieľom pripomenúť históriu a pamiatku na toto obdobie. Súčasťou osláv sú exhibičné ukážky bojov, kladenie vencov na pamätník odboja, zapálenie vatry či rôzne folklórne vystúpenia.

Okolie
------

V okolí obce je množstvo turistických trás. Vyhľadávanou turistickou doménou je prírodná pamiatka Veľká pec, 15 metrov dlhá jaskyňa z obdobia paleolitu), a jej sestra – Malá Pec, ktorú tvorí skalná brána vytvorená v pieskovci.

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Pustá Ves**
**Pythodóros** (starogr. *Πυθόδωρος*) bol starogrécky sochár.

Sochár Pythodóros a jeho spolupracovník *Kratenos*, boli podľa rímskeho spisovateľa Plínia, jednými zo sochárov, ktorých sochy zdobili cisársky palác na Palatíne.  Rodisko tohto gréckeho umelca a ani jeho doba tvorby nie je známa.

V Delfách sa našiel zlomok vápencového podstavca s nápisom:

|  |  |
| --- | --- |
| *Πυθόδωρος Θειδίππου Ἀϑηνα[ῖος].* | preklad: *Pythodóros syn Theidippa z Atén.* |

- text v starogréčtine
Nápis podľa typu písma datujú približne do 3. storočia pred Kr. To, či ide o umelca, ktorého spomína Plínius, sa však nedá dokázať.

Referencie a bibliografia
-------------------------

1. 1 2 3 4 5  Lucia Guerrini: Enciclopedia dell’Arte Antica, Classica e Orientale, Roma 1959, Treccani, *Pythodoros*
2. ↑  SCHMUCK, Hilmar. *Biographischer Index der Antike*. Berlin : Walter de Gruyter, 2001. 1073 s. ISBN 978-31-1095-441-8. S. 799. (po nemecky)
3. ↑  Plínius, *Naturalis Historia*, 36,38.
**Leófrón** alebo **Leofrón** (starogr. *Λεώφρων, Λεόφρων*) bol tyran Rhégia a Zanklé v 5. storočí pred Kr.

Leofrón bol syn Anaxila, tyrana v Rhégiu. Podľa Dionýza z Halikarnasu sa stal jeho následníkom. Je preto pravdepodobné, že bol starším z dvoch Anaxilových synov, v mene ktorých ich regent Mikythos po smrti Anaxila vládol a neskôr na podnet syrakúzskeho tyrana Hieróna odstúpil. Diodoros, ktorý uvádza tieto udalosti sa nezmieňuje o menách synov Anaxila. Podľa toho istého autora ich vláda trvala šesť rokov (467 - 461 pred Kr.), na konci ktorej boli počas povstania zo svojej krajiny vyhostení. Rímsky historik Iustinus zaznamenal, že Leofrón viedol vojnu proti susednej Lokride.

Luigi Moretti uvádza, že Leofrón bol pravdepodobne na 78. olympijských hrách v roku 468 pred Kr. víťaz v jazdeckom preteku na koni (niektorí odborníci ol. víťazstvo Leofróna z Rhégia spochybňujú). V Olympii sa dostihy zaviedli na 33. hrách v roku 648 pred Kr. V týchto pretekoch väčšinou súťažil námezdný jazdec. Víťazný veniec si ale vždy odniesol iba majiteľ koňa. Leofrón je ako olympijský víťaz uvedený aj v byzantskom lexikóne Suda Podľa gréckeho spisovateľa Athénaia z Naukratidy jeho olympijské víťazstvo oslávil (na sklonku svojho života) oslavnou básňou (hymnom) Simónides z Keu.

Referencie a bibliografia
-------------------------

1. 1 2  Dionysios, *Rhémaiké archaiologia*, 20,7,1.
2. ↑  Diodoros, *Bibliotheca historia*, 11,66,1-3.
3. ↑  Diodoros, *Bibliotheca historia*, 11,76,5.
4. ↑  Iustinus, *Liber Historiarum Philippicarum*, 21,3.
5. ↑  Lucia Athanassaki, Ewen Bowie, *Archaic and Classical Choral Song*, str. 301
6. ↑  Luigi Moretti; Maria Elisa Garcia Barraco; Ilaria Soda. *Luigi Moretti e il catalogo degli Olympionikai : testimonianze epigrafiche, letterarie, papirologiche e numismatiche sui vincitori degli agoni olimpici panellenici (Ellade e Magna Grecia: 776 a.C. - 393 d.C)*. Roma : Arbor sapientiae, 2014. ISBN 978-88-97805-32-8. S. 61 (247).
7. ↑  Pausanias. *Pausaniás, cesta po Řecku I.*. Praha : nakladatelství Svoboda, 1973. 25-039-73. S. 378.
8. ↑  Vojtech Zamarovský. *Vzkriesenie Olympie*. Bratislava : Šport, 1986. 77-043-86. S. 157-158.
9. ↑  Suda, *Katachórion Athénaios*, 4.
10. ↑  Athénaios z Naukratidy, *Deipnosofistai*, 1,24.

Pozri aj
--------

* Zoznam olympijských víťazov staroveku
**Pyskatcovité** (lat. Labridae) je čeľaď rýb z radu ostriežotvaré *(Perciformes)*.

Rody
----

Recentné:
*Acantholabrus* - *Achoerodus* - *Ammolabrus* - *Anampses* - *Anchichoerops* - *Austrolabrus* - *Bodianus* - *Centrolabrus* - *Cheilinus* - *Cheilio* - *Choerodon* (Hypsigenys) - *Cirrhilabrus* - *Clepticus* - *Conniella* - *Coris* - *Crenilabrus* - *Ctenolabrus* - *Cymolutes* - *Decodon* - *Diproctacanthus* - *Doratonotus* - *Dotalabrus* - *Epibulus* - *Eupetrichthys* - *Frontilabrus* - *Gomphosus* - *Halichoeres* - *Hemigymnus* - *Hologymnosus* - *Iniistius* - (?)*Julichthys* - *Julis* - *Labrichthys* - *Labroides* /pyskatec - *Labropsis* - *Labrus* - *Lachnolaimus* - *Lappanella* - *Larabicus* - *Leptojulis* - *Macropharyngodon* - *Malapterus* (Neolabrus) - *Minilabrus* - *Nelabrichthys* - *Notolabrus* - *Novaculichthys* - *Novaculoides* - *Ophthalmolepis* - *Oxycheilinus* - *Oxyjulis* - *Paracheilinus* - *Parajulis* - *Pictilabrus* - *Polylepion* - *Pseudocheilinops* - *Pseudocheilinus* - *Pseudocoris* - *Pseudodax* - *Pseudojuloides* - *Pseudolabrus* - *Pteragogus* - *Semicossyphus* - *Stethojulis* - *Suezichthys* - *Symphodus* - *Tautoga* - *Tautogolabrus* - *Terelabrus* - *Thalassoma* - *Wetmorella* - *Xenojulis* - *Xiphocheilus* – *Xyrichtys*

Vymreté: †*Eolabroides* - †*Platylaemus* - †*Pseudosphaerodon* - †*Pseudostylodon* - †*Pseudovomer* - †*Stylodus* - †*Taurinichthys*

Druhy z bývalého rodu Pseudojulis sú dnes rozdelené medzi rody Pseudojuloides, Halichoeres, Ophthalmolepis a Thalassoma.

Zdroje
------

* Mills, D.: *Morské ryby v akváriu* ISBN 80-7145-871-6
* NELSON, Joseph S. *Fishes of the World*. 4th ed. : Hoboken, N.J. : John Wiley, 2006. 601 s. ISBN 978-0-471-25031-9. S. 394-395.
* helsinki.fi
* research.calacademy.org

Iné projekty
------------

CommonsWikidruhy
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Pyskatcovité**
* Spolupracuj na Wikidruhoch Wikidruhy ponúkajú informácie na tému **Pyskatcovité**
**Pytharchos** (starogr. *Πύθαρχος* – *Pytharchos*) bol olympijský víťaz v behu dorastencov na jedno stadion v roku 464 pred Kr.

Pytharchos z arkádskej Mantineie bol na 79. olympijských hrách v roku 464 pred Kr. korunovaný olivovým vencom za víťazstvo v behu dorastencov na jedno stadion. V Olympii sa táto disciplína zaviedla v roku 632 pred Kr. a jej prvým víťazom bol Polyneikes z Élidy.

Za toto víťazstvo sa Pytharchovi dostalo veľkej pocty, keď mu v olympijskej Altide postavili sochu. Túto sochu si ešte v druhom storočí mohol prezrieť cestovateľ a spisovateľ Pausanias, ktorý zaznamenal, že stála neďaleko sôch slávnych rodských zápasníkov, Diagora a jeho rodu.

Referencie a bibliografia
-------------------------

1. 1 2  Pausanias, Michel Casevitz, Jean Pouilloux, François Chamoux, *Description de la Grèce*, str. 139
2. ↑  Pausanias, *Periégésis tés Hellados*, 6,7,1.
3. ↑  Pausanias. *Pausaniás, cesta po Řecku I.*. Praha : nakladatelství Svoboda, 1973. 25-039-73. S. 378.
4. ↑  Vojtech Zamarovský. *Vzkriesenie Olympie*. Bratislava : Šport, 1986. 77-043-86. S. 246.
5. ↑  Pausanias. *Pausaniás, cesta po Řecku I.*. Praha : nakladatelství Svoboda, 1973. 25-039-73. S. 443.

Pozri aj
--------

* Zoznam olympijských víťazov staroveku
Súradnice: 52°24′54.77″S 13°3′27.3″V﻿ / ﻿52,4152139°S 13,057583°V﻿ / 52.4152139; 13.057583

Chrám svätého Alexandra Nevského (Potsdam)
**Chrám svätého Alexandra Nevského** (nem. Alexander-Newski-Gedächtniskirche, rus. Александро-Невский храм) sa nachádza v mestskej štvrti Alexandrovka nemeckého mesta Postupim. Je to chrám ruskej pravoslávnej cirkvi, ktorý slúži ruskej diaspore, ktorá žije v tomto nemeckom meste.

História
--------

Ruská štvrť Alexandrovka bola vybudovaná v rokoch 1826 až 1827 za panovania pruského panovníka Fridricha Wilhelma III. pre príslušníkov ruských vojakov, ktorí slúžili v jeho armáde. Štvrť bola pomenovaná na počesť ruského imperátora Alexandra I. Neskôr sa ruská komunita rozširovala a vznikla potreba založiť pravoslávny chrám. Vybudovali ho v rokoch 1826 až 1829 na vrchu Kapellenberg. Jeho hlavným architektom bol V. Stassov, ktorý ju navrhol v duchu tradičného staroruského architektonického štýlu. Chrám bol zasvätený kniežaťu svätému Alexandrovi Nevskému. Od roku 1930 sa v chráme bohoslužby nekonali. V roku 1949 pripadol chrám moskovskému pravoslávnemu patriarchátu a začali sa v ňom sporadicky konať pravoslávne bohoslužby. V roku 1986 bol menovaný pravoslávny kňaz a dnes žije v meste okolo 1000 pravoslávnych veriacich.

Architektúra
------------

Staroruský architektonický štýl je doplnený prvkami neogotiky a neoklasicizmu. Chrám má štvorcový pôdorys a zdobí ho päť kupol. Najvyššia symbolizuje Krista Spasiteľa a štyri menšie štyroch apoštolov. Fasádu chrámu zdobia obrazy Krista Spasiteľa (západná fasáda), sv. Alexandra Nevského (južná fasáda) a iných svätcov. v interiéri sa nachádza jednoradový ikonostas.

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Chrám svätého Alexandra Nevského (Postupim)**

Externé odkazy
--------------

* Оficiálna stránka
Chrám svätého Alexandra Nevského (Daugavpils)
Pôvodný chrám pred zničením
Zvonica pred chrámom
**Chrám svätého Alexandra Nevského** (rus. Даугавпилсский православный кафедральный собор святого Александра Невского) v lotyšskom meste Daugavpils je chrámom pravoslávnej cirkvi. Daugavpils je mesto, v ktorom žije početná ruská menšina, ktorá sa hlási prevažne k pravoslávnej cirkvi.

Architektúra
------------

Chrám bol postavený v rokoch 1856 až 1864 podľa plánov architekta Konstantina Tona v staroruskom architektonickom štýle. Nesie meno ruského vojvodcu a pravoslávneho svätca Alexandra Nevského. Ide o chrám s piatimi kupolami, ktorý dosahuje výšku 16 metrov.

Osudy chrámu v 20. storočí
--------------------------

Chrám prekážal komunistickým funkcionárom, ktorý ho v roku 1961 zatvorili. V roku 1969 bol dokonca komunistami zničený. Až v roku 1991 pravoslávni veriaci na mieste zničeného chrámu umiestnili kríž. S obnovou chrámu sa začalo v roku 1999. Vďaka iniciatíve veriacich a finančným darom sa podarilo chrám dokončiť v roku 2003, kedy sa tu na Veľkú noc uskutočnili bohoslužby.

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Chrám svätého Alexandra Nevského (Daugavpils)**

Externé odkazy
--------------

* Chrám svätého Alexandra Nevského v katalógu pravoslávnej architektúry
**Broad Meadow Water** alebo **Broad Meadow River** (ír. *An Gabhar*) je rieka vo východnom Írsku. Meria 25,5 km.

Pramení na východnom okraji mesta Dunshaughlin v grófstve Meath. Od prameňa tečie východným smerom cez mestá Ratoath a Ashbourne, odtiaľ pokračuje juhovýchodným smerom ku Greenoge a znovu smeruje na východ. Sprava potom priberá Dun Water, vteká na územie grófstva Fingal a na dolnom toku výraznejšie rozširuje svoje koryto. Opäť sa stáča na juhovýchod, preteká okrajom mesta Swords, podteká cestu R132 a sprava priberá Ward. Severovýchodne od centra mesta ústi výrazne rozšíreným estuárom do Írskeho mora.

| * z
* d
* u
Rieky Írska |
| --- |
| Ústiace do Írskeho mora | 
* Avoca
* Boyne
* Broad Meadow Water
* Castletown
* Dargle
* Delvin
* Fane
* Farset
* Glyde
* Lagan
* Liffey
* Nanny
* Newry
* Slaney
* Tolka
* Vartry

 |
| Ústiace do Keltského mora | 
* Awbeg
* Bandon
* Barrow
* Blackwater
* Lee

 |
| Ústiace do Atlantického oceána | 
* Bann
* Bush
* Clanrye
* Corrib
* Erne
* Eske
* Feale
* Foyle
* Laune
* Moy
* Owenmore
* Quoile
* Roe
* Shannon
* Swilly

 |
Súradnice: 58°31′18″S 31°16′34″V﻿ / ﻿58,52167°S 31,27611°V﻿ / 58.52167; 31.27611

Chrám sv. Sofie v Novgorode
Kupola chrámu s krížom a holubom
Katedrála s mileriárnym pamätníkom
**Chrám svätej Sofie** je pravoslávny chrám v ruskom meste Velikij Novgorod. Bol postavený medzi rokmi 1045 – 1050. Je najstarším zachovaným kresťanským chrámom postaveným Slovanmi na ruskom území.

Dejiny
------

Bol vybudovaný v rokoch 1045 až 1050 v staroruskom architektonickom štýle, ktorý bol typický pre 11. storočie. Ide o najstarší ruský chrám, ktorý bol postavený Slovanmi. Stal sa symbolom novgorodskej moci a demokracie. Hlavná kupola nad chrámom je pozlátená, ostatné sú postriebrené. Pozoruhodnosťou chrámu sú aj známe bronzové magdeburské dvere vyrobené v rokoch 1152 až 1154 v románskom štýle. Sú na nich vyobrazení východofranskí kňazi a biblické výjavy. Nie je známa história, ako sa dostali do Novgorodu. Fresky v chráme patria medzi najkrajšie v Rusku. Zaujímavou je freska cisára Konštantína a jeho matky svätej Heleny. Ikonostas je vyzdobený ikonami zo 16. storočia s ikonami známych ruských majstrov. Chrám bol v roku 1929 zatvorený a zmenený na múzeum ateizmu. Počas nacistickej okupácie (1941 až 1944) bol poškodený a neskôr rekonštruovaný.

Súčasnosť
---------

Chrám bol v roku 1991 vrátený ruskej pravoslávnej cirkvi a opäť sa v ňom konajú pravoslávne bohoslužby. V rokoch 2005 až 2007 prebehla rozsiahla rekonštrukcia kupol. Na najvyššiu pozlátenú kupolu bol v roku 2007 opäť inštalovaný holub, ku ktorému sa viaže stará novgorodská legenda.

Legenda o holubovi
------------------

V roku 1570 Ivan IV. Hrozný zmasakroval obyvateľstvo mesta a vyplienil ho. Holub, ktorý sedel na kupoli Chrámu sv. Sofie od hrôzy skamenel. Bohorodička jednému mníchovi vyjavila, že to bolo potešenie pre ťažko skúšaných obyvateľov mesta a pokiaľ holub z kríža nezletí, mesto bude pod jeho ochranou. V skutočnosti je holub symbolom svätého Ducha. V auguste 1941, keď obsadili mesto nacistické vojská a chrám bol poškodený, kríž aj s holubom ako trofej odniesli vojaci španielskej Modrej divízie, ktorá bojovala s nemeckými vojskami, do Španielska. V roku 2002 poslala pravoslávna cirkev do Madridu posolstvo, v ktorom požadovala vrátenie kríža s holubom. Slávnostný akt navrátenia sa uskutočnil v roku 2004 v Chráme Krista Spasiteľa v Moskve za prítomnosti vysokých španielskych a ruských predstaviteľov. Kópia krížu s holubom sa vrátila na strechu pozlátenej kupoly.

Externé odkazy
--------------

* Софийский собор\\"Русский город"
* О деревянной Софии Новгородской\\"Новгород Он-Лайн"
* Сферическая панорама интерьера Собора Святой Софии

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Chrám svätej Sofie (Veľký Novgorod)**
Súradnice: 42°08′51″S 24°45′07″V﻿ / ﻿42,147635°S 24,751823°V﻿ / 42.147635; 24.751823

**Chrám svätého Demetera Solúnskeho"** (bulh. Храм „Свети Димитър Солунски" – *Chram „Sveti Dimităr Solunski"*) je pravoslávny chrám nachádzajúci sa v architektonickej rezervácii Starý Plovdiv v meste Plovdiv v Plovdivskej oblasti v južnom Bulharsku. Terajšia budova chrámu bola vysvätená 18. januára 1838.

Charakteristika
---------------

Chrám je trojloďová bazilika s rozmermi 28 x 19 x 11,5 metra s (z vonkajšej strany) päťstennou apsidou. Centrálna chrámová loď je vysoká 11 metrov, zvyšné dve 8,8 metra. Zvnútra je chrám vyzdobený stenomaľbami, ikonami, niekoľkými oltármi a ikonostasom. Chrám má celkovo tri vchodové dvere. Chrámový komplex je zo všetkých strán obkolesený kamennými múrmi. Dvor je relatívne malý.

Dejiny
------

Výstavba chrámu začala na mieste, kde predtým stával chrám toho istého mena v marci roku 1830 a chrám bol dokončený v roku 1838. Postavený bol s finančným prispením metropolitu Nikifora, bohatého plovdivského kupca Vălka Čalăkova, ako aj mnohých bulharských a gréckych obyvateľov Plovdivu. V roku 1906 chrám vstúpil plne pod správu bulharskej pravoslávnej cirkvi. V rokoch 1922 – 1964 bol daný do užívania ruskej pravoslávnej cirkvi v zahraničí. Po roku 1964 bol chrámový komplex zatvorený a otváral sa len na bohoslužby konané v deň chrámového sviatku (Dimitrovden - 28. októbra). Chrám bol renovovaný v rokoch 2004 – 2007 a znovuotvorený a daný do užívania v deň chrámového sviatku 28. októbra 2007.

Galéria
-------

* Chrám svätého Demetera Solúnskeho - dvor chrámového komplexuChrám svätého Demetera Solúnskeho - dvor chrámového komplexu
* Chrám svätého Demetera Solúnskeho - dvor chrámového komplexuChrám svätého Demetera Solúnskeho - dvor chrámového komplexu
* Chrám svätého Demetera Solúnskeho - západná strana-detailChrám svätého Demetera Solúnskeho - západná strana-detail
* Chrám svätého Demetera Solúnskeho - pohľad zo západuChrám svätého Demetera Solúnskeho - pohľad zo západu
* Chrám svätého Demetera Solúnskeho - západná strana-detailChrám svätého Demetera Solúnskeho - západná strana-detail
* Chrám svätého Demetera Solúnskeho - západná strana-detailChrám svätého Demetera Solúnskeho - západná strana-detail
* Chrám svätého Demetera Solúnskeho - južný vchod-detailChrám svätého Demetera Solúnskeho - južný vchod-detail
* Chrám svätého Demetera Solúnskeho - južná stena-detailChrám svätého Demetera Solúnskeho - južná stena-detail

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Свети Димитър (Пловдив) na bulharskej Wikipédii.*
Rodový erb umiestnený na kaštieli v Humennom
**Ján VII. Druget(h)** (maď. *VII. Drugeth János*) (\* 15. storočie – † 1526) bol členom humenskej vetvy Drugetovcov. 

Mal rodičov Šimona I. a Žofiu Bebekovú. Jeho manželka Kristína Zápoľská mu porodila sedem detí: František II. Juraj I. Gabriel I. Imrich I. Anton I. Štefan IV. a Katarína.

Do dejín rodu sa zapísal tým, že v roku 1492 napadol spolu so svojim bratom Gašparom I. kartuziánsky kláštor v Lechnici. Mníchov tohto kláštora prepadli a ukradli im kláštorné cennosti. Nevieme ako skončilo celé šetrenie tohto prípadu. Istú satisfakciu však vykonali v roku 1505, keď obaja darovali pavlínom v Užhorode jazero s názvom Horgastót. Okrem toho darovali kláštoru aj veľké cennosti po predkoch. Zomrel v roku 1526.

O jeho manželke Kristíne sa nám zachovala správa, podľa ktorej pavlíni z Budína, kde mali svoj kláštor zasvetený svätému Vavrincovi, dali všetky svoje cennosti z opatrnosti pred nájazdom Turkov (predovšetkým vzácne bohoslužobné predmety), odložiť grófke Kristíne, v tom čase už vdove. Keď už nebezpečenstvo pominulo, nevieme z akého dôvodu, ale Drugetovci uložené predmety nevracali. Preto boli pozvaní pred kráľovskú kúriu. Keď sa vzniknutý problém nevyriešil, poslal leleský prepošt Gregor v roku 1550 list kráľovi Ferdinandovi so žiadosťou, aby celú vec vyriešil on. Vec sa napriek tomu nejako neriešila. K vyriešeniu sa dospelo až v roku 1569, keď sa Drugetovci dohodli s prepoštom Michalom, že spor zrušia, a že budú počas piatich rokov splácať po 2000 uhorských florénov.