**Hégias** alebo **Hégésias** (starogr. *Ἡγίας, Ἡγησίας*) bol grécky sochár v 5. storočí pred Kr.

Hégias, aténsky sochár z 1. štvrtiny 5. stor. pred Kr. bol podľa Pausania súčasníkom sochárov Onata a Agelada. Plínius uvádza, že bol činný v období 83. olympiády (448 – 444 pred Kr.), a to v období keď pôsobili Feidias, Alkamenes, Kritios a Nésiótes. Plíniov omyl je evidentný v tom, že Hégias, Kritios a Nésiótes na jednej strane a Feidias a Alkamenes na strane druhej, tvoria dve skupiny umelcov, ktoré sú z chronologického a umeleckého hľadiska celkom odlišné.

V antike sa za učiteľa Feidia považoval Hégias a inokedy známejší Ageladas z Argosu. Podľa mnohých znalcov jeho učiteľom bol pravdepodobnejšie Hégias. Feidias zrejme odpracoval svoje učňovské roky v Aténach koncom 70. rokov 5. stor. pred Kr. možno na prácach, ktoré si objednal Kimón. Plínius uvádza Hégia medzi sochármi tvoriacimi z bronzu, ale je možné, že pracoval aj s mramorom, ako napr. Anténor. Feidias sa teda mohol od neho naučiť obe tieto sochárske techniky.

Nezachovali sa od neho žiadne sochárske diela. Na Akropole v Aténach sa ale našli dva podstavce so signatúrami *Ἑγίας εποίεσεν* (Hégias zhotovil), ktoré boli pôvodne základňami bronzových sôch. Znalci oba nápisy na podstavcoch podľa typu písma datujú do obdobia tesne pred rokom 480 pred Kr. Plínius uvádza, že Hégias bol autorom sôch bohyne Atény a Pyrrha (syna Achilla, tiež známeho ako Neoptolemos ) a rovnako chválené boli jeho sochy chlapcov na dostihových koňoch, nazývaných
*kelétizontes* (akrobatickí džokeji), a tiež jeho Castor a Pollux, ktorí v období rímskeho cisárstva stáli pred chrámom Jupitera *Hromovládcu* v Ríme, od Hégésia, (Hégias alebo Hégésias, mená, ktoré Plínius uviedol oddelene, sa zvyčajne považujú za mená toho istého umelca) ako to ďalej uviedol Plínius, bola socha Hérakla v rímskej kolónii Parium (v Malej Ázii).

Lukianos zaznamenal, že sochy Hégésia, Kritia a Nésióta, boli zhotovené v archaickom štýle (neskoroarchaickom), že boli ešte obmedzené vo výraze, drsnejšie, v strnulej póze, hoci precízne vypracované (z dôvodu konzervatizmu sa začiatkom 5. stor. pred Kr. ešte sčasti zachoval tradičný archaický štýl). Quintilianus uvádza, že jeho diela pripomínali etruské sochy.

Referencie a bibliografia
-------------------------

1. 1 2   *Biographischer Index der Antike*. Berlin : Walter de Gruyter, 2012. ISBN 978-31-1095-441-8. S. 417.
2. 1 2 3 4  J. J. Pollitt. *The Art of Ancient Greece: Sources and Documents*. Cambridge : Cambridge University Press, 1990. ISBN 978-05-2127-366-4. S. 35.
3. 1 2  Lucia Guerrini: Enciclopedia dell’Arte Antica, Classica e Orientale, Roma 1959, Treccani, *Hegias 1*
4. ↑  Pausanias. *Pausaniás, cesta po Řecku II.*. Praha : nakladatelství Svoboda, 1974. 25-027-74. S. 159.
5. ↑  Plínius, *Naturalis Historia*, 34, 49.
6. 1 2 3  Carol C. Mattusch. *Greek Bronze Statuary*. Ithaca : Cornell University Press, 2019. ISBN 978-15-0174-606-2. S. 142.
7. ↑  Dión Chrysostomos, *Orationes*, 55, 1.
8. ↑  Όλγα Παλαγιά, J. J. Pollitt, Department of Classics, Yale University Staff. *Personal Styles in Greek Sculpture*. Cambridge : Cambridge University Press, 1999. ISBN 978-05-2165-738-9. S. 23.
9. ↑  Inscriptiones Graecae, Regions: Attica (IG I-III): Attica *IG I³ 702*
10. ↑  Inscriptiones Graecae, Regions: Attica (IG I-III): Attica *Raubitschek, DAA 94*
11. ↑  Hendrik Svenson-Evers. *Die griechischen Architekten archaischer und klassischer Zeit*. Frankfurt am Main : F. Lang, 1996. ISBN 978-36-3148-392-3. S. 167.
12. ↑  Keith Rutter. *Word And Image In Ancient Greece*. Edinburgh : Edinburgh University Press, 2020. ISBN 978-07-4867-985-0. S. 65.
13. ↑  Plínius, *Naturalis Historia*, 34, 78.
14. ↑  José Pijoan. *Dejiny umenia 2*. Bratislava : Tatran, 1982. 61-377-82. S. 81.
15. ↑  Lukianos, *Rhetorum praeceptor*, 9.
16. ↑  Marcus Fabius Quintilianus, *Instituto Oratoria*, XII, 10, 7.