**Pieseň o zemi** (nem. Das Lied von der Erde) je dielo rakúskeho hudobného skladateľa Gustava Mahlera. Bolo napísané v rokoch 1907 – 1908 a ide o jednu z jeho najzaujímavejších symfonických prác.

Skladba zachytáva Mahlera vo svojom najsmutnejšom, ale najinovatívnejšom období. *Pieseň o zemi* je filozofická, ale intímna zároveň. *Piesňou o zemi* vstúpil Mahler do neskorého obdobia svojej tvorby. V porovnaní s predošlou Mahlerovou tvorbou je *Pieseň o zemi* lyrickejšia a citovejšia. Táto citovosť je však spätá s minulosťou, ktorá je už nenávratne preč.

Pôvod
-----

Gustav Mahler v roku 1909, rok po dokončení *Piesne o zemi*.
Skladateľ začal s písaním skladby v roku 1907. Leto roku 1907 sa spája s troma údermi kladiva, ktoré odzneli v Mahlerovej *Šiestej symfónii*. Najprv bol donútený rezignovať kvôli intrigám a antisemitským náladám na svoj post dirigenta Viedenskej štátnej opery; neskôr jeho staršia dcéra Mária umrela na šarlach a na koniec Mahlerovi diagnostikovali srdcovú vadu. V liste svojmu priateľovi, dirigentovi, Brunovi Walterovi napísal: *„V jednej chvíli som stratil všetko, čo som dosiahol a čím som bol. Teraz sa musím opäť naučiť kráčať, ako dieťa."*

V tomto nešťastnom období si Mahler začal uvedomovať svoju smrteľnosť a vykorenenosť, vyplývajúcu z jeho zdravotného stavu a židovského pôvodu. Do rúk sa mu dostala zbierka starej čínskej poézie pod názvom *Čínska flauta* *(Die Chinesische Flöte)*, ktorú do nemčiny preložil básnik Hans Bethge. Mahler očarený krásou básní sa ich rozhodol zhudobniť, pričom vznikol hybrid piesne a symfónie, dvoch žánrov, ktoré ho sprevádzali celým jeho umeleckým životom.

Mahler bol poverčivý a bál sa tzv. „kliatby deviatej syfónie". Po dokončení svojej *Ôsmej symfónie*, presvedčený, že deviata symfónia by ho zabila sa rozhodol zložiť *Pieseň o zemi* s podtitulom „Symfónia pre tenor, kontaalt a veľký orchester" a nechal ju neočíslovanú. Mahler dúfal, že všetko bude v poriadku, keďže jeho *Deviata symfónia* bude v skutočnosti desiata. Napriek tomu, Mahler „kliatbe" podľahol; jeho nasledujúce dielo pomenované ako *Deviata symfónia* je posledným Mahlerovým dokončeným dielom. V čase jeho smrti bola pre orchester dokončená iba prvá veta jeho *Desiatej symfónie*.

Pieseň o zemi bola prvýkrát predstavená na verejnosti 20. novembra 1911 v Mníchove pod dirigentskou taktovkou Bruna Waltera.

Inštrumentácia a libreto
------------------------

*Pieseň o zemi* je napísaná pre veľký orchester. Napriek tomu, že dielo vyžaduje veľké množstvo hudobníkov, celý orchester hrá naraz iba zriedka (s výnimkou prvej vety). V mnohých častiach hrá naraz len niekoľko nástrojov a dielo sa skôr ponáša na komornú hudbu.

Spevácke party sú napísané pre tenor a alt. Mahler však pripustil možnosť nahradenia altu barytónom. Túto možnosť však hudobníci v prvých rokoch uvádzania diela nevyužili takmer vôbec.

Libreto Mahler zostavil z diel čínskych básnikov. Štyri z nich (*Das Trinklied vom Jammer der Erde*, *Von der Jugend*, *Von der Schönheit* a *Der Trunkene im Frühling*) sú od Li Po (701 – 762). Vetu *Der Einsame im Herbst* je od básnika Čang Se (765 – ?830) a posledná veta – *Der Abschied* je kombináciou básní od Meng Haoran (691 – 740) a Wang Wei (698 – 761).

Analýza
-------

### Prvá veta

Prvá veta symfónie má titul *Das Trinklied vom Jammer der Erde* (slov. Pijanská pieseň o biede zeme) a udáva celkovú atmosféru kompozície. Opakujúci sa refrén: „Temný je život, temná je smrť" je s každým ďalším opakovaním zaspievaný o poltón vyššie. Ako aj ostatné básne Li Po, tak aj táto v sebe mieša opileckú radosť s hlbokým zármutkom. Mahler tento smútok zosilnil až do takmer expresionistickej hrôzy. Hudba hraničí s chaosom a šialenstvom, je hutná, hlasná a prenikavá zároveň. Nástroje samotné sú ako hlasy, každý s vlastnou vôľou: kričia, gagotajú, plačú a vzdychajú v strašidelnej kakofónii zvukov.

Ťažký je najmä tenorový part, keďže spevák musí spievať na vrchnej hranici svojho hlasového rozsahu oproti orchestru v plnej sile. Podľa hudobného filozofa Adorna by sa mal spevák pokúsiť o vytvorenie dojmu „denaturovaného hlasu v čínskom falzete", pravdepodobne v štýle pekinskej opery. To dodáva hlasu prenikavý zvuk až na hranici výkriku. Mahler využil abrazívny štýl čínskej opery dosahujúc obrovský dojem, stelesňujúci agóniu a hrôzu slov: „hnijúci odpad tejto zeme" s obrazom opice kvíliacou nad hrobmi.

Čínsky básnik Li Po, ktorého tvorba bola hlavným zdrojom inšpirácie pre *Pieseň o zemi*.
### Druhá veta

Nasleduje druhá veta s názvom *Der Einsame im Herbst* (slov. Samotár na jeseň), táto časť kompozície je miernejšia, tlmenejšia a jej celková atmosféra by sa dala opísať ako „blednúce zlato". Strunové nástroje a ich striedanie pripomína padajúce lístie, odzrkladľujúce nepokoj v duši. Sóla dychových nástrojov prerážajú jesennú hmlu a spevák oplakáva umierajúce kvety a odchádzajúcu krásu. Nálada kompozíciie pripomína Mahlerov skorší piesňový cyklus *Piesne o mŕtvych deťoch*. V rozpore so všeobecným vnímaním Mahlerovej hudby je táto časť *Piesne o zemi* orchestrovaná roztrúsene a podobá sa viac na komornú hudbu.

### Tretia veta

*Von der Jugend* (slov. O mladosti) je treťou časťou Mahlerovej *Piesne o zemi*. Básnik v nej vytvára umelú scenériu porcelánového pavilónu a jazierok v ktorých sa odráža všetko na okolo. Priatelia spolu popíjajú, rozpávajú sa a píšu svoje verše. Táto orientálna nálada však slúži aj hlbšiemu cielu. Je akýmsi pohľadom cez zahmlené sklo vlastnej pamäte, za ktorým sa krajina vlastnej mladosti stala cudzou a exotickou ako tá, ktorú opisujú verše Li Po.

### Štvrtá veta

Spolu s treťou vetou tvorí štvrtá veta *Von der Schönheit* (slov. O Kráse) akési intermezzo. Mladé dievčatá zbierajú lotosové kvety na brehu rieky, zatiaľ čo mladí chlapci jazdia na koňoch. Mahler stavia ďalej na pôvodnom texte a najkrajšie z mladých dievčat venuje svojmu milému „dlhý, túžobný pohľad". Hudba sa vinie ďalej okolo scény strateného šťastia. Hudba je jemná, citlivá s ostrými výbuchmi zvukov, ako sa blížia mladí chlapci na koňoch. V mnohom pripomína Viedeň a Mahlerova úmyselná napodobenina Číny sa stáva ozajstým domovom pre ľudí bez domova.

### Piata veta

Piata veta *Der Trunkene Im Frühling* (slov. Opilec na jar) je scherzom celej kompozície. Môže byť považovaná za spoločníka prvej piesne – *Das Trinklied vom Jammer der Erde*. Rozprávač si pravdepodobne užíva trocha viac ako by sa patrilo, ako človek, ktorý už nemá čo stratiť. Hudobne sa vracia k predošlej vete využitím motívu rohu. Mahler mení tempo skladby každých pár dôb, pričom tempo nasledujúce sa v ničom neponáša na tempo predchádzajúce. Tak Mahler vytvára náhle a nepredvídateľné prechody. Opilec sa hnevá na život, ktorý sa zmenil na sériu neprirodzených šokov a nárazov, bez pamäti alebo akejkoľvek kontinuity. „Čo mi to tá jar urobila?" kričí, pripomínajúc Baudelairov citát *„Le Printemps adorable a perdu son odeur!"* („Jar, naša milovaná, zrazu stratila svoju vôňu!"). Farba tónov sa mení spolu so zmenami temúa. V prostrednej časti husľové sólo predstavuje moment nehy, podobne ako v Mahlerovej *Siedmej symfónii*. Husle predstavujú hlas vtáčika, ktorý spieva na opilcovom okne, oznamújúc mu, že jar už prišla. Ale opilcovi sa skutočný svet zdá „ako by bol zo sna".

### Šiesta veta

Posledná, šiesta veta, *Der Abschied* (slov. Rozlúčka) je skoro tak dlhá ako všetky predošlé vety dokopy. Jej text vznikol spojením dvoch básní, ktorých hlavnou témou je lúčenie. Prvé noty odohrajú tam-tamy a zdá sa, že všetka nádej odišla so západom slnka. Orchester znie ako keby bol rozbitý na kusy. Každý z nástrojov na chvíľu prerazí ticho a potom sa opäť odmlčí. Nástroje znejú čoraz viac ako dav stratených duší kvíliacich vo svojom utrpení. Ich hlasy vytvárajú obraz samoty a „biedy zeme". Napriek všetkému sa rozprávač drží strácajúceho sa sveta za každú cenu. Mahler to vyjadril napísaním „ticha" do partitúry. Prvýkrát sa v západnej hudbe stalo ticho samo o sebe výstižným.

Posledná časť Piesne o zemi je veľmí náročná na dirigovanie. Bruno Walter spomína, že Mahler mu ukázal partitúru šiestej vety a opýtal sa ho: *„Vieš ako to oddirigovať? Lebo ja nie."* Mahler taktiež váhal, že či má skladbu predstaviť verejnosti, najmä kvôli jej neúprosnej negativite, ktorá bola i na Mahlera nezvyčajná. *„Nevrátia sa ľudia domov a nezastrelia sa?"* pýtal sa. Napriek tomu, pri poslednej rozlúčke, doráňaná zem žiari v plnej kráse a kdesi pod nánosom bezútešnosti sa nachádza skrytá nádej.

Kafkov citát *„Je tu nádej, ale nie pre nás."* sa najviac blíži Mahlerovmu odkazu.

Externé odkazy
--------------

* *Das Lied von der Erde:* The Literary Changes; pôovodné čínske básne, Bethegeho preklady a Mahlerove úpravy básní (po anglicky)