recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Aiolos** (iné názvy: **Aeolus**, nesprávne(?) **Aiólos**, zriedkavo **Eol**; starogr. Αἴολος – *Aiolos*, latinsky *Aeolus*) je v gréckej mytológii syn praotca Grékov Helléna. Bol kráľ v Tesálii a zakladateľ kmeňa Aiolov.

Aiolos bol najstarším synom Helléna a jeho manželky nymfy Orséis. Jeho mladšími bratmi boli Xuthos a Dóros. Po smrti Helléna sa nástupcom na tesálskom tróne stal jeho prvorodený syn Aiolos.

Zo vzťahu Aiola a Cheirónovej dcéry veštice Theie sa narodila Melanippé. Dcéra Melanippé žila na kráľovskom dvore svojho otca, neskôr ju otec premenoval na Arné a najal jej za vychovávateľa muža menom Desmontes. Keď Arné dospela zapáčila sa bohu morí Poseidónovi a po krátkom čase mu porodila dvojčatá. Jedno dieťa dostalo meno Aiolos a stalo sa v dospelosti vládcom vetrov, zatiaľ čo druhé, menom Boiótos matka vrátila do Tesálie, kde sa jej potom tento syn stal kráľom južnej Tesálie. 

Tesálsky kráľ Aiolos sa oženil s Enaretou, dcérou Déimacha, s ktorou mal mnoho detí – najviac antických autorov uvádza, že sa im narodilo sedem chlapcov a päť dievčat
, ale sú aj mýty, kde sa ich počet uvádza väčší. Podľa niektorých mýtov, mali štyroch synov, ktorí založili štyri grécke kmene. 

Aiolos mal päť dcér, Kanaku, Alkyonu, Perimédu, Kalyku, Peisidiku a sedem synov:

* Krétheus založil mesto Iólkos
* Sizyfos založil Korint
* Salmóneus založil Salmónu
* Magnes vládol v Magnésii
* Athamas vládol v boiótskom meste Orchomenos
* Déión vládol vo Fókide
* Periéres vládol v Messénii

Po jeho smrti sa kráľom Tesálie stal syn Salmóneus, aj keď podľa zákona ním mal byť prvorodený Sizyfos. 

Mnohí neskorší antickí autori stotožňovali tesálskeho kráľa Aiola s Aiolom vládcom vetrov, ale iní tvrdili, že medzi nimi žiadny vzťah neexistuje.

Referencie
----------

1. ↑  Hyginus Mythographus, *Fabulae*, 157.
2. ↑  Pseudo-Apollodoros, *Bibliotheca*, 1,7,2 – 3.

Zdroje
------

* ZAMAROVSKÝ, Vojtech. *Bohovia a hrdinovia antických bájí*. [s.l.] : Perfekt, 2007. ISBN 80-8046-203-8. (slovenský jazyk)
* *Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Aiolosz thesszáliai király na maďarskej Wikipédii.*
AMD Am2900
**Am29000** (niekedy aj **29k**) bola populárna rodina 32-bitových mikroprocesorov a mikroradičov založených na architektúre RISC od spoločnosti AMD.

Svojho času boli najobľúbenejšie RISCové čipy na trhu, široko používajú napríklad v laserových tlačiarňach mnohých výrobcov. Výroba bola zastavená ku koncu roku 1995, kedy sa spoločnosť viac zamerala na čisto počítačové čipy. Zvyšok produkcie tejto série bol konformovaný embedovanými sériami derivátov rady 80186. Väčšina zdrojov AMD bola sústredená na dosahovanie vysokého výkonu, desktopové klony typu x86, a s využitím mnohých nápadov a individuálnych časti posledných čipov série 29k nakoniec viedlo k ich AMD K5.

Séria 29000 sa vyvinula z návrhu Berkeley RISC, ktorý tiež viedol k čipom Sun SPARC a Intel i960. Prvý čip bol vydaný v roku 1988, obsahoval jednotku riadenia pamäte (MMU), ale bol ochudobnený o kalkuláciu s číslami s plávajúcou desatinnou čiarkou v prospech koprocesora 29027. Typ 29005 bol odľahčenou verziou. Séria bola neskôr vylepšená čipmi 29030 a 29035, ktoré obsahovali 8 a 4 kB vyrovnávacej pamäte pre inštrukcie. Ďalšie vylepšenie obsahovalo koprocesor v samotnej vrstve a ďalšie 4 kB vyrovnávacej pamäte pre dáta, ktorú priniesol 29040. Čip 29050 na všeobecné použitie mal superskalárnu architektúru, ktorý dokázal paralelne spracúvať 4 inštrukcie za jeden takt a obsahoval omnoho rýchlejší matematický koprocesor a jednotku na predpovedanie skokov v programe.

Niektoré rysy 29050 boli použité ako základ série K5, ktoré boli kompatibilné s x86. Koprocesor bol prenesený bez zmeny, ale zvyšok návrhu jadra bol použitý s komplexným mikrokódom na preklad inštrukcií x86 podľa potrieb série 29000.

| * z
* d
* u
Zoznam procesorov AMD |
| --- |
| Procesory | 

|  |  |
| --- | --- |
| vlastná architektúra | Am2900 |
| no-x86 | Am9080 |
| x86-16 | Am286 |
| x86-32 | Am386 • Am486 • Am5x86 • K5 • K6 • K6-2 • K6-III • Duron • Athlon • Geode • Sempron • Opteron |
| AMD64 | Athlon 64 • Athlon 64 X2 • Turion 64 • Turion 64 X2 • Athlon II • Opteron • Phenom • Phenom II • Fusion • Bulldozer • Piledriver • Steamroller • Excavator |
| RISC | Am29000 • Alchemy |

 |
| Budúce procesory | Piledriver • Griffin |
| Jadrá CPU | K5 • K6 • K6-2 • K6-III • K8 • 10h • 11h • 12h • 14h • 15h |
| Inštrukčné sady | 3DNow! • IA-32 • MMX • SSE • SSE2 • SSE3 • SSE4 • x86 • x86-64 |
| Technológie | Cool'n'Quiet • NX bit • AMD-V • HyperTransport • PowerNow! |
| Programy | VISION Engine Control Center (Catalyst) • OverDrive |
| Súvisiace články | Zoznam slotov a soketov spoločnosti AMD • Zoznam GPU firmy AMD • Zoznam technológií firmy AMD • Procesory spoločnosti AMD |
Súradnice: 44°04′25″S 22°05′26″V﻿ / ﻿44,073666°S 22,0905°V﻿ / 44.073666; 22.0905

**Bor** (srb. Бор) je mesto vo východnom Srbsku v pohorí tzv. Srbských Karpát. Je priemyselným mestom a administratívnym centrom Borského okruhu. Má celkom 34 160 obyvateľov.

Samotné mesto sa nachádza v hlbokých lesoch, avšak je tiež obklopené celým radom povrchových baní na ťažbu medi a takisto aj zlievarní. Ťažba tejto rudy bola zahájená v Bore a jeho okolí v roku 1904, kedy licenciu na ťažbu tejto suroviny získala jedna francúzska spoločnosť. Za viac ako sto rokov od tej doby sa Bor rozrástol z obyčajnej dediny do veľkosti mesta s niekoľkými desiatkami tisíc obyvateľov. Štatút mesta získal Bor v roku 1945 a o takmer dva roky neskôr prekročil hranicu desaťtisíc obyvateľov. Spoločnosť na ťažbu a spracovanie medi bola znárodnená a v 80. rokoch vďaka exportu do krajín Západnej Európy zažilo mesto svoj najväčší rozvoj. Priemysel sa však po rozpade SFRJ dostal do ťažkého útlmu.

Partnerské mestá
----------------

* MNE  Bar, Čierna Hora
* UKR  Chmeľnyckyj, Ukrajina
* ZAM  Kitwe, Zambia
* FRA  Le Creusot, Francúzsko
* BUL  Vraca , Bulharsko

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Bor (Srbsko)**

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Bor (Srbsko) na českej Wikipédii.*
**Ainétos** (starogr. *Αἴνητος* – *Ainétos*) bol olympijský víťaz v päťboji v starovekom Grécku.

Ainétos z lakónskeho mesta Amyklai dosiahol v Olympii víťazstvo v päťboji. Doba jeho olympijského víťaztva je neznáma. Päťboj (penthatlon) sa zaradil do programu na 18. hrách v roku 708 pred Kr. Antický päťboj, ktorý pozostával z hodu oštepom, hodu diskom, behu, skoku a zo zápasu, bol na olympijských i na ostatných hrách jednou z najviac cenených disciplín.

Staroveký grécky cestovateľ a spisovateľ Pausanias zaznamenal, že počas prehliadky lakónskeho mesta Amyklai videl i sochu olympionika Ainéta. Pausanias o tom uvádza: „*Medzi pozoruhodnosti v Amyklai patrí aj socha na stĺpe olympijského víťaza v päťboji, Ainéta. Tento muž zvíťazil na olympijských hrách, ale zomrel vo chvíli, keď ho korunovali vencom. Jemu teda patrí socha a kovové trojnožky; najstaršie z nich dali zhotoviť z desiateho dielu koristi z messénskych vojen. Pod prvou trojnožkou stojí socha Afrodity, pod druhou Artemis. Trojnožky a ich výzdoba sú dielom Gitiada. Tretia je dielo aigiského Kallóna; pod ňou stojí Démétrinina Koré."*.

Referencie a bibliografia
-------------------------

1. ↑  Mark Golden, *Sport in the Ancient World from A to Z*, str. 3
2. 1 2  Pausanias, *Periégésis tés Hellados*, 3,18,7.
3. ↑  Pausanias. *Pausaniás, cesta po Řecku I.*. Praha : nakladatelství Svoboda, 1973. 25-039-73. S. 542 vysvětlivky.
4. ↑  Pausanias. *Pausaniás, cesta po Řecku I.*. Praha : nakladatelství Svoboda, 1973. 25-039-73. S. 378.
5. ↑  Eusebios, *Kronika* 2,193.
6. ↑  Vojtech Zamarovský. *Vzkriesenie Olympie*. Bratislava : Šport, 1986. 77-043-86. S. 246.
7. ↑  Lesley Adkins & Roy A. Adkins. *Starověké Řecko*. Praha : Slovart, 2011. ISBN 978-80-7391-580-3. S. 438.
8. ↑  Vojtech Zamarovský. *Vzkriesenie Olympie*. Bratislava : Šport, 1986. 77-043-86. S. 149.
9. ↑  Pausanias, *Periégésis tés Hellados*, 3,18,7-8.

Pozri aj
--------

* Zoznam olympijských víťazov staroveku
**Vecná literatúra** je otvorený súbor jazykových prejavov, ktoré sa využívajú tam, kde podávateľ sleduje cieľ odovzdať prijímateľovi vecnú informáciu. Z funkčného hľadiska sa k vecnej literatúre priraďujú texty, ktoré v procese komunikácie vznikajú v presne vymedzených oblastiach spoločenského života a práce. Sú to prejavy dorozumievacích (vecných) štýlov. Vecná informácia sa vnútorne diferencuje podľa cieľa a zámeru, ktorý podávateľ svojim konkrétnym jazykovým prejavom sleduje. Navonok sa to prejavuje v štýlovej a žánrovej diferenciácii.

Texty vecnej literatúry sú zamerané najmä na komunikovanie vedeckých poznatkov z rôznych oblastí vedeckovýskumnej práce, politiky, techniky a výroby (náučné texty), na pohotové a objektívne informovanie o aktuálnych otázkach spoločenského, politického, hospodárskeho, kultúrneho a športového života (publicistické texty) a napokon na diferencovanú oblasť administratívno-právneho styku, v ktorých sa regulujú alebo aj normujú vzťahy medzi ľuďmi, inštitúciami a štátnou správou (administratívne texty).

Štýlovo a žánrovo pestrú varietu textov vecnej literatúry zjednocuje to, že sa v nej jazyk využíva vo svojej základnej, komunikatívnej funkcii. Ich spoločným jazykovo-štýlovým znakom je tendencia preferovať nocionálne prostriedky pred emocionálno-expresívnymi, prvotné využívanie jednoznačných a presných pomenovaní, obmedzenie polysémickosti a obraznosti výrazu.

Obsah vyjadrenia dominuje nad formou výrazu.

Výraz prvotne slúži na rýchly a presný prenos informácie.

Napriek tomu sú vecné texty aj z hľadiska výrazu do istej miery diferencované, a to podľa svojej štýlovej, resp. aj žánrovej príslušnosti a v menšej miere aj podľa individuálnych štýlových rozdielov.

Pozri aj
--------

* literárne dielo
* literárna komunikácia

Literatúra - zoznam literatúry
------------------------------

* Vodička, F. a kol.: Svět literatury, I, 1992

Externé odkazy
--------------

* FILIT – zdroj, z ktorého pôvodne čerpal tento článok.
Súradnice: 48°36′53″S 17°08′47″V﻿ / ﻿48,6147222°S 17,14638889°V﻿ / 48.6147222; 17.14638889

**Vanišovec** je prírodná rezervácia v správe štátnej ochrany prírody Záhorie.

Nachádza sa v okrese Senica v Trnavskom kraji. Územie bolo vyhlásené alebo novelizované v roku 2012 na rozlohe 196,8400 ha. Ochranné pásmo nebolo určené.

Predmetom ochrany je: *Účelom vyhlásenia prírodnej rezervácie je zabezpečenie ochrany biotopov európskeho významu: Dubovo-hrabové lesy panónske (91G0), Teplomilné ponticko-panónske dubové lesy na spraši a piesku (91I0), Vlhko a kyslomilné brezovo-dubové lesy (9190), Rašeliniskové brezové lesíky (91D0), Prirodzené dystrofné stojaté vody (3160), Prechodné rašeliniská a trasoviská (7140), biotopov národného významu: Kyslomilné borovicové a dubovo-borovicové lesy a Slatinné jelšové lesy, druhov európskeho významu a druhov národného významu.*

Referencie
----------

1. ↑  Vanišovec. In:  *Zoznam osobitne chránených častí prírody SR* [online]. Banská Bystrica: Štátna ochrana prírody SR. Dostupné online.

Externé odkazy
--------------

* Chránené územia, Štátna ochrana prírody Slovenskej republiky

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Vanišovec na českej Wikipédii.*
**Vannius** bol germánsky náčelník z kmeňa Kvádov (aj *Kuvadu, Kuvadui, Quadi, Kovádoi, Kovádois, Kovadi, Kovali*) a v 1. storočí po Kr. kráľ *regnum Vannianum* (**Vanniovho kráľovstva**) na území dnešného západného Slovenska. Toto kráľovstvo môžeme považovať za prvý štátny útvar na Slovensku.

Životopis
---------

Vannius pochádzal z kmeňa Kvádov. Tento kmeň s príbuzným kmeňom Markomanov patril do skupiny Svébov. Markomanský náčelník Marobud (lat. Maroboduus) vytvoril na prelome letopočtov silný štátny útvar v stredných Čechách. Stal sa však nebezpečným súperom Rimanov, ktorí využili rozbroje medzi Marobudom a náčelníkom Cheruskov Arminiom, ktorý Marobuda vyhnal a zaujal jeho miesto. 

Marobudovu vojenskú družinu Rimania zverili pod vládu kvádskeho náčelníka Vannia, ktorý pochádzal z dynastie, založenej náčelníkom Tudrom. S rímskou podporou sa Vannius usadil na území dnešného západného Slovenska medzi riekami Morava a Váh (*Marus et Cusus*) a v roku 21 po Kr. vytvoril štátny útvar, ktorý Rimania nazvali Vanniovo kráľovstvo (regnum Vannianum) a Vanniovi udelili titul kráľ (lat. rex). Kráľovstvo sa rozprestieralo pravdepodobne na juhozápadnom Slovensku, „za Dunajom medzi riekami Morava a Váh" (Rímsky historik Tacitus doslovne uvádza: *Danuvium ultra inter flumina Marum et Cusum'*).

Vannius využíval skutočnosť, že cez územie západného Slovenska viedla prastará obchodná Jantárová cesta, po ktorej sa z juhu na sever vyvážali vyspelé remeselné výrobky na územie barbarov, zo severu na juh sa zase od Baltského mora dovážal do oblasti Stredozemného mora jantár, ktorý sa využíval na výrobu šperkov, ale najmä pri náboženských úkonoch. Vannius ochraňoval obchodníkov, putujúcich po tejto ceste a za to vyberal primerané poplatky. Na hraniciach svojho kráľovstva budoval na vyvýšených miestach pevnosti a opevnené body. 

V priebehu tridsiatich rokov Vannius nahromadil obrovský majetok, ktorý mu závideli susedné kmene, súkmeňovci i jeho vlastní príbuzní. Synovia jeho sestry Vangio a Sido sa proti nemu v roku 50 po Kr. vzbúrili a zaútočili proti nemu. Hoci mal Vannius vycvičené vojsko, jeho spojenci sarmatskí Jazygovia nedokázali bojovať v uzavretých šíkoch a Vannius bol porazený. Statočne bojoval, utŕžil aj mnohé rany, ale napokon sa musel uchýliť pod ochranu veliteľov rímskeho loďstva na Dunaji. Rimania mu neposkytli vojenskú pomoc, ale po porážke ho usadili na svojom území v Panónii niekde v oblasti Neziderského jazera a tam Vannius aj zomrel.

Referencie
----------

1. ↑  PhDr. František Honzák: Dejiny Slovenska - dátumy, udalosti, osobnosti: II. Rimania a Germáni na našom území a sťahovanie národov, str. 35 (Vydavateľstvo: Slovart, Bratislava 2007)

Zdroje
------

* Tacitus: Letopisy (Annales) II, 62-63; XII, 29-30. (Slovenský preklad: Tatran, Bratislava 1980)
* Pramene k dejinám Slovenska a Slovákov. Zv. 1: Slovensko pred príchodom Slovanov. Bratislava 1998
* Kniha kráľov. Panovníci v dejinách Slovenska a Slovákov. Bratislava 1998, 2003 (2. vydanie)
* Slovenské dejiny I. Od praveku po stredovek. Nová Maturita. Bratislava 2009, 258 strán.

Autoritné údaje: * GND: 139114432
* VIAF: 100421363
**Helen Girardiová** je fiktívna postava amerického televízneho seriálu Joan z Arkádie. Stvárnila ju herečka Mary Steenburgenová.

Charakteristika
---------------

Helen Girardiová sa vydala za Willa, s ktorým má tri deti: Joan, Luka a Kevina. Má sestru Oliv, ktorá si nezaložila rodinu a chcela byť nezávislá. Keď však prišla jedného dňa k sestre na návštevu, dostala porážku, ostala dočasne paralyzovaná a musela sa zmieriť s pomocou.

Helen za školských čias chodila s Jeremym, svojou prvou vážnou známosťou. Neskôr, no predtým, než spoznala svojho muža, bola znásilnená. Polícia násilníka nikdy nevypátrala. Jedného dňa po rokoch sa jej ozval kňaz Edmunda Doda, ktorý ležal na smrteľnej posteli. Žiadal ju v Edmundovom mene, aby prišla a odpustila mu, že ju znásilnil. Ona prišla, no neodpustila mu. Vždy keď jej muž vyšetruje prípad znásilnenia, je mĺkvy a nehovorí o práci. 
Pracuje ako poradkyňa na Joaninej škole.  Navyše začala učiť umenie a rodina si musela zvyknúť na jej častejšiu neprítomnosť. 

  


| * z
* d
* u
**Joan z Arkádie** |
| --- |
| Girardiovci | 
* Joan Girardiová
* Will Girardi
* Helen Girardiová
* Luke Girardi
* Kevin Girardi

 |
| Ostatní | 
* Grace Polková
* Adam Rove
* Judith Montgomeryová
* Friedman

 |
| 
* Zoznam častí
* Zoznam postáv
* Kategória článkov

 |
O použití projektu Wikiúdaje na Wikipédii pozri *Wikipédia:Wikiúdaje.*
Slovenské logo Wikiúdajov
Neoficiálne video o Wikiúdajoch
**Wikiúdaje** (angl. *Wikidata*) je projekt kolektívne upravovanej podpornej databázy pre Wikipédiu. S návrhom projektu prišla nemecká pobočka nadácie Wikimedia, Wikimedia Deutschland. Wikiúdaje majú vytvoriť spoločné úložisko databázových údajov (napríklad dátumov narodenia), podobne ako je Wikimedia Commons spoločné úložisko pre fotografie alebo zvukové súbory, ktoré potom môžu byť používané inými projektmi (napríklad Wikipédiou, Wikizdrojami, Wikisprávami...). Je to prvý nový projekt nadácie od roku 2006, kedy bola spustená Wikiverzita.

Prvými dátami, ktoré sú centralizované na Wikiúdajoch, sú medzijazykové odkazy prepájajúce články na Wikipédii v rôznych jazykoch (tzv. *interwiki*).

Vytvorenie projektu bolo podporené darmi od Allenovho inštitútu umelej inteligencie, Nadácie Gordona a Betty Mooreovcov a Google v celkovej hodnote 1,3 milióna eur.

Na projekte pracoval tím vývojárov od jari roku 2012. 30. októbra toho istého roku boli Wikiúdaje oficiálne spustené, zatiaľ bez ostrých dát. Prvé nasadenie bolo 14. januára 2013 na maďarskej Wikipédii. Nasledovali hebrejská, talianska a následne aj anglická Wikipédia. Na zvyšných 281 Wikipédií boli Wikiúdaje nasadené 6. marca 2013.

Referencie
----------

1. ↑  PINTSCHEROVÁ, Lydia. Wikidata: the next step for Wikipedia and more. *Information Today*, 2012-05-15. Dostupné online [cit. 2012-11-04]. (anglicky)
2. ↑  DICKINSON, Boonsri. *Paul Allen Invests In A Massive Project To Make Wikipedia Better* [online]. Business Insider, 2012-03-30, [cit. 2014-06-21]. Dostupné online.

Iné projekty
------------

CommonsMeta
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Wikiúdaje**
* Spolupracuj na Meta-Wiki Meta-Wiki ponúka informácie na tému **Wikiúdaje**

Externé odkazy
--------------

* Oficiálna stránka (slovenská verzia)
* Vojtěch Dostál: Wikidata pro lektory | Wikimedia Česká republika (video)

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Wikidata na českej Wikipédii.*

| * z
* d
* u
Projekty Wikimedia Foundation |
| --- |
| 
* MediaWiki MediaWiki
* Commons Commons
* Wikiknihy Wikiknihy
* Wikislovník Wikislovník
* Wikisprávy Wikisprávy
* Wikipédia Wikipédia
* Wikicitáty Wikicitáty
* Wikizdroje Wikizdroje
* Wikicesty Wikicesty
* Wikidruhy Wikidruhy
* Wikiverzita Wikiverzita
* Meta-Wiki Meta-Wiki
* Wikiúdaje Wikiúdaje
* Wikimedia Incubator Wikimedia Incubator

 | Wikimedia Foundation |
Skupina Van Halen počas hrania skladby „Jump" v roku 2007
„**Jump**" je skladba americkej rockovej skupiny Van Halen. Je jediným singlom skupiny, ktorý dosiahol 1. miesto v rebríčku Billboard Hot 100. Bol vydaný v roku 1984 ako druhá skladba z albumu *1984*. Skladba je zlomom oproti predchádzajúcim skladbám skupiny Van Halen, predovšetkým tým, že obsahuje syntetizátorovú linku (hranú na Oberheim OB-Xa), hoci obsahuje gitarové sólo Eddie Van Halena.

„Jump" je najpopulárnejšou a okamžite rozpoznateľnou skladbou skupiny, a to hlavne pre jej zvuk, ktorý obsahuje kľúčové aspekty oboch populárnych žánrov 80. rokov v USA: syntetizátorom riadený pop a arénový štýl metalu.

Zoznam skladieb
---------------

1. „Jump" – 4:04
2. „I’ll Wait" – 4:12

Zostava
-------

* David Lee Roth – hlavné vokály
* Eddie Van Halen – gitara, klávesy, sprievodný spev
* Michael Anthony – basová gitara, sprievodný spev
* Alex Van Halen – bicie

Referencie
----------

1. ↑  Whitburn, Joel. *The Billboard Book of Top 40 Hits*, 6th ed, Billboard Publications, Inc. 1996. ISBN 0-8230-7632-6

Externé odkazy
--------------

* „Jump" na Songfacts
**Helen Patricia Sharmanová** (\* 30. máj 1963, Sheffield) je prvá astronautka zo Spojeného kráľovstva, ktorá v roku 1991 pracovala na sovietskej orbitálnej stanici Mir.

Život
-----

### Mladosť a výcvik

Vzdelanie získala doma vo Veľkej Británii. Roku 1981 ukončila strednú školu Jordan Thorpe Comprehensive School, potom vo svojom rodnom meste školu vysokú University of Sheffield, odbor chémia (ukončené 1984). Nastúpila do práce v General Electric, Hammersmith, Londýn a zároveň pokračovala v štúdiu na Bisbeck College. Tu získala titul PhD a od roku 1987 bola civilným povolaním chemička v čokoládovni Mars vo Slough. V tíme pripravujúcich sa kozmonautov ZSSR sa objavila v roku 1989 ako zástupca tímu projektu Juno z Veľkej Británie. Jej let financovala Moscow Narodny Bank so sídlom v Londýne.

### Let do vesmíru

Z kozmodrómu Bajkonur odštartovala v polovici mája 1991 na palube sovietskej kozmickej lode Sojuz TM-12 (v katalógu COSPAR 1991-034A). Pre ňu to bola sedemdňová misia na stanicu Mir (jeho deviata posádka), letela do vesmíru ako pätnásta žena. Súčasne bola 249. človekom vo vesmíre. V Sojuzu s ňou vzlietli sovieti Anatolij Arcebarskij a Sergej Krikaľov. Dňa 20. mája sa s pomocou ručného riadenia (automatické nefungovalo) pripojili k stanici Mir, kde už bola pripojená loď Sojuz TM-11. Posádka tejto lode už na Mire slúžila a teraz sa obidve posádky na šesť dní spoločnej práce spojili. Sharmanová sa zapojila do vedeckých experimentov. Dňa 26. mája potom spoločne s pôvodnou posádkou Viktor Afanasiev a Musa Manarov v ich lodi Sojuz TM-11 odletela na Zem. Pristáli bez problémov na území Kazachstanu.

* Sojuz TM-12, Mir, Sojuz TM-11 (18. mája 1991 – 26. mája 1991)

Zdroje
------

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Helen Sharmanová na českej Wikipédii.*

Externé odkazy
--------------


|  |  |
| --- | --- |
| Portal | Kozmonautický portál |

* Sharmanová na MEK
* Let TM-12
* Sharmanová na SPACE 40

Autoritné údaje: * GND: 1089131321
* ISNI: 0000 0000 6482 6021
* LCCN: nb2015017899
* VIAF: 92008000
* WorldCat: lccn-nb2015017899
**Helena Gmucová-Zahradníková** (\* 23. marec 1922, Levoča – † 18. marec 2009, Bratislava) bola slovenská operná speváčka.

Životopis
---------

Narodila sa 23. marca 1922 v Levoči. Jej profesionálna dráha sa začala po absolvovaní štúdia na Štátnom konzervatóriu v Bratislave. Ako sólistku opery Národného divadla v Košiciach, neskôr premenovaného na Štátne divadlo, ju angažoval nestor slovenského divadelníctva, jeho vtedajší šéf Janko Borodáč. S touto divadelnou scénou, na ktorej pôsobila v rokoch 1949 – 1982, bola spojená celý svoj umelecký život.

Počas tohto obdobia vytvorila vyše 70 nezabudnuteľných postáv. Už ako mladá operná speváčka upútala priebojným hlasom - dramatickým sopránom. Debutovala s titulnou postavou v Moniuszkovej opere *Halka*, spievala Tatianu v *Eugenovi Oneginovi*, Katrenu v *Krútňave*, Miladu v *Daliborovi*, bola prvou slovenskou Šárkou v rovnomennej opere.

Postupne jej dramatický soprán našiel uplatnenie v úlohách talianskeho repertoáru. Bola Aidou, Toscou, Giorgettou v opere *Plášť*, Santuczou v opere *Sedliacka česť*. Vynikala aj v náročných nemeckých partoch opernej tvorby, ako Alžbeta i Venuša v opere *Tannhäuser* alebo Leonóra vo *Fideliovi*. Vytvorila tiež Jenúfu v opere *Jej pastorkyňa*, Rusalku i Cudziu kňažnú v opere *Rusalka*, Káťu v *Káti Kabanovej* aj Ľutomíru vo *Svätoplukovi*.

S doskami sa po 30 troch rokoch rozlúčila ako Santuzza v Mascagniniho opere *Sedliacka česť*. Po odchode z košického divadla žila v Bratislave, kde bola členkou Senior klubu pri Slovenskom národnom divadle.

Vo veku nedožitých 87 rokov zomrela 18. marca 2009.

Referencie
----------

1. ↑  Zomrela operná speváčka Helena Gmucová-Zahradníková – kultura.sme.sk

Autoritné údaje: * SNK: 164056
Značka spínača
**Spínač** alebo **vypínač** je mechanická, mechanicko-elektrická, alebo elektronická súčiastka, slúžiaca na spojenie a rozpojenie (prepnutie) okruhu. Princíp je rovnaký - úlohou spínača (prepínača) je zopnúť (prepnúť, prerušiť) tok média vstupnej vetvy do výstupnej vetvy (vetiev). Najobvyklejšou aplikáciou je spínanie a rozpínanie elektrického okruhu, existujú aj spínače hydraulické, tlakovzdušné a pod. 

  

V elektronike sa na spínanie používa mechanické relé, v polovodičovej elektronike sa na spínanie používa polovodičový prvok napr. tyristor, resp. tranzistor. Existujú aj netradičné konštrukcie spínačov napr. ortuťové (kontakty spína guľôčka ortute), spínače spínané magnetickým poľom (jazýčkové relé) a pod.

Špeciálnymi druhmi spínača sú prepínače a tlačidlá. Tlačidlo je spínač ovládaný tlakom prsta, obvykle nearetovaný, čiže zopnutie kontaktov skončí uvoľnením tlaku prsta.

Prepínač
--------

Značka prepínača
Špeciálnym druhom vypínača je prepínač. Prepínač je kombinácia viacerých spínačov, pričom (podľa konštrukcie) mechanická poloha prepínača spína a rozpína viacero vypínačov a ich kombinácií. Prepínače môžu byť viacstupňové (spínajú viacero nezávislých okruhov naraz) a viacpolohové (každá poloha znamená inú kombináciu zopnutých kontaktov). Spínaných kontaktov môže byť až niekoľko desiatok.

Prepínače sa používajú napr. na ovládanie osvetlenia schodísk, kde je jeden obvod ovládaný dvoma prepínačmi z dvoch rôznych miest.

**Príklad zapojenia prepínačov**  

A,B = nezávislé dvojcestné prepínače  

1,2 = prívod elektrickej energie, červená farba reprezentuje aktívny vodič (pod prúdom)  

Žiarovku je možné zapnúť a vypnúť nezávisle z dvoch rôznych miest (A a B).

|  |  |
| --- | --- |
| Vypnuté | Zapnuté prvým |
| Vypnuté druhým | Zapnuté prvým |

### Krížový prepínač

Značka krížového prepínača
Špeciálnym druhom prepínača je krížový prepínač. Používa sa striedavé prepínanie dvoch vstupov na dva výstupy. V praxi ho môžeme použiť na ovládanie osvetlenia schodísk s najmenej troma ovládacími miestami.

**Príklad zapojenia prepínačov**  

A,C = nezávislé dvojcestné prepínače  

B = nezávislý dvojcestný krížový prepínač  

1,2 = prívod elektrickej energie, červená farba reprezentuje aktívny vodič (pod prúdom)  

Žiarovku je možné zapnúť a vypnúť nezávisle z troch rôznych miest (A,B a C).

|  |  |
| --- | --- |
| Vypnuté | Zapnuté tretím |
| Vypnuté druhým | Zapnuté tretím |
| Vypnuté prvým | Zapnuté tretím |
| Vypnuté druhým | Zapnuté tretím |

Pozri aj
--------

* Tlačidlo
* Relé
* Stýkač
* Istič

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Spínač**
**Sylvanit** alebo **goldschmidtit** je monoklinický minerál zo skupiny sulfidov a sulfosolí. Patrí medzi najbežnejšie teluridy, ktoré obsahujú zlato. Chemicky (Au, Ag)2Te2.

Názov zaviedol roku 1835 švajčiarsky kryštalograf Louis Albert Necker podľa rumunskej oblasti Transylvánia.

Charakteristika
---------------

Tento minerál vytvára krátke prizmatické, veľmi často zdvojčatené kryštály. Môže sa nachádzať však aj v steblovitej, tabuľkovitej alebo v zrnitej podobe. Môže mať striebrobielu, oceľovosivú alebo žltú farbu a oceľovosivý vryp. Je to nepriehľadný minerál s kovovým leskom. Kryštalizuje v monoklinickej sústave. Tvrdosť sylvanitu je 1,5.-2. stupeň Mohsovej stupnice tvrdosti.

Sylvanit sa rozpúšťa v kyseline dusičnej a zanecháva zlatožltý zvyšok. Pri zohrievaní v koncentrovanej kyseline sírovej vzniká tekutina červenej farby.

Vznik
-----

Tento minerál vzniká na hydrotermálnich žilách spolu s fluoritom, ďalšími teluridmi (kalaverit, hessit, krennerit), sulfidmi, uhličitanmi, zlatom, telúrom alebo s kremeňom.Drobné kryštáliky s rozmermi do 1 cm sa vyskytujú spolu so zlatom.

Výskyt
------

Bežný v nízkoteplotných hydrotermálnych žilách. Môže však vznikať aj v záverečnej fáze mineralizácie stredne a vysokoteplotných hydrotermálnych žíl.

Lokality
--------

### Vo svete

Najznámejšie výskyty pochádzajú z Sacarimb a Baia de Aries v rumunskej Transylvánii. Pekné kryštály sú známe aj z lokality Cripple Creek v americkom štáte Colorado. Ďalšie výstkyty sú známe aj z Kalifornie.

Iné nálezy v Severnej Amerike sú známe z Kirkland Lake Gold District v kanadskej provincii Ontario a Rouyn District v Quebecu. Z Austrálie je známy z oblasti Kalgoorlie.

Referencie
----------

1. ↑  Licker, M.D. 2003, Dictionary of Geology and Mineralogy. McGraw-Hill, New York, s. 140
2. 1 2 3  Pellant, Ch. 2005, Horniny a minerály. Ikar, Bratislava, s. 63
3. ↑  Korbel, P. Novák, M. 2001, The Complete encyclopedia of Minerals. Grange books, s. 41

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Sylvanit**

Externé odkazy
--------------

* Sylvanit na mindat.org

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Sylvanite na anglickej Wikipédii.*
Aidó bojovník
Aidó Sensei
**Iaidó** (jap. 居合道, v slovenčine niekedy nesprávne prepisované ako **iaido**) je japonské bojové umenie a šermiarska technika. Je založené na kontrolovanom pohybe tasenia meča z pošvy. Iaidó je boj proti imaginárnemu nepriateľovi, jeho technika vychádza z reálnych bojových situácií.

Predvedenie techník je len jednou časťou iaidó, druhou je posilňovanie ducha a charakteru cez cvičenie technik meča, sústredenie, spôsob dýchania, ovládanie tela a blokov, trpezlivosť, udržanie si pozornosti, pokoj a rozvaha v situáciach ohrozenia života. To všetko sa nakoniec pri usilovnom tréningu a vedenia od učiteľov prelína do osobnosti cvičenca a vytvára tak jeho chovanie v životných situáciach.

Cvičenci iaidó cvičia najskôr techniky iai s dreveným mečom (bokutó), neskôr cvičia s mečom na iai (iaitó). Najskôr sa v tréningoch používa tupý meč, pokročilí cvičia s ostrým mečom (šinken).

iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Iaidó**
**Jean-Sébastien Giguère** (\* 16. máj 1977, Montreal, Quebec, Kanada) je bývalý kanadský hokejový brankár.

Klubový hokej
-------------

Bol draftovaný tímom Hartford Whalers z 13. pozície v roku 1995. Vtedy hral v QMJHL za klub Halifax Mooseheads. Do Hartfordu prišiel v roku 1996, ale hral tam iba 1 sezónu, pretože sa dostal do tímu AHL Saint John Flames, farmy Calgary Flames. Neskôr sa dostal aj do Calgry, kde odohral dve sezóny (1998/99 a 1999/00. Potom bol vymenený do Anaheim Mighty Ducks. V sezóne 2002/03 sa s Anaheimom dostal až do finále NHL, kde Anaheim prehral s New Jersey Devils 3:4 na zápasy. V tejto sezóne získal ocenenie Conn Smythe Trophy. V sezóne 2006/07 s Anaheimom získal Stanley Cup. 31. januára 2009 bol vymenený do tímu Toronto Maple Leafs za Jasona Blaka a Vesu Toskala.

Ocenenia a úspechy
------------------

* 1997 Druhý All-Star Team QMJHL
* 1998 Hap Holmes Memorial Award (AHL)
* 2003 Conn Smythe Trophy
* 2003 Best NHL Player ESPY Award
* 2007 víťaz Stanleyho pohára (Anaheim)

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Jean-Sébastien Giguère**

Externé odkazy
--------------

* Jean-Sébastien Giguère klubová štatistika na *hockeyDB.com*
Súradnice: 48°13′18″S 18°36′03″V﻿ / ﻿48,22167°S 18,60083°V﻿ / 48.22167; 18.60083

Levice-Lewentz,1611
**Levický hrad** (-normovaný názov) alebo **Levice** tvoria zakonzervované zrúcaniny gotického hradu nachádzajúce sa neďaleko centra okresného mesta Levice v Nitrianskom kraji.

Dejiny
------

Hrad vznikol v druhej polovici 13. storočia s cieľom brániť južný prístup k stredoslovenským banským mestám. Za miesto jeho výstavby bola zvolená skalná vyvýšenina obklopená močaristým územím. Na jej najvyššom mieste postavili gotický hrad, ktorý sa stal súčasťou panstva Matúša Čáka Trenčianskeho, neskôr sa stal hradom kráľovským.

V roku 1388 sa dostal do majetku rodu Levickovcov. V roku 1434 hrad zachvátil požiar; vzápätí bol opäť postavený. V roku 1529 pripadol korune a patril tekovským županom. Po smrti župana Gabriela Levického sa hrad dostal do držby známeho lúpežného šľachtica Melchiora Balašu. Jeho výčiny mali za následok obliehanie hradu cisárskym vojskom, výsledkom ktorého bola kapitulácia hradnej posádky a poprava časti jej príslušníkov priamo pod hradnými múrmi. Po vymretí rodu Levickovcov v roku 1553 opäť hrad pripadol kráľovi, ktorý hrad začlenil do sústavy protitureckých pevností. V ďalších obdobiach sa na hrade vystriedalo viacero majiteľov - Dobóovci (František sa v roku 1574 stal tekovským županom), Koloničovci, Čákyovci a Esterháziovci.

V polovici 16. storočia hrad opravovali a v roku 1571 pristavali na dolnom nádvorí renesančný kaštieľ s nárožnými baštami. Aj v prvej polovici 17. storočia sa hradné opevnenie zdokonaľovalo (po roku 1635 vonkajšie opevnenie naviazali na mestské hradby, od ktorých hrad oddelili priekopou). Na opevňovacích prácach sa podľa snemovných uznesení podieľali aj poddaní severných stolíc (Oravy a Liptova).

Do histórie hradu zasiahli turecké vojenské akcie. Prvý raz sa Turci pod jeho hradbami objavili už v roku 1544; pri ďalšom obliehaní v roku 1663 hrad dobyli. O rok ich však z Levíc vytlačili v známej bitke pri Leviciach a znovu hrad dôkladne opevnili pod dozorom vtedajšieho slávneho vojenského veliteľa L. de Souches.

Po požiari mesta v roku 1696 ťažko poškodený hrad začali demolovať. V roku 1699 hrad opustila vojenská posádka, čím hrad prišiel o obranných charakter. Vojská Františka II. Rákociho ho však ešte v rokoch 1702 - 1709 držali, no pred odchodom dokončili jeho likvidáciu. Časť budov (bašta a kaštieľ) ostali zachované a tie po roku 1710 opravili.

Súčasný stav
------------

Z hradu sa zachovalo murivo horného hradu s gotickým palácom, východná bašta (využívaná ako čajovňa), juhozápadný bastión (slúži ako amfiteáter). Súčasťou areálu je Dobóovský renesančný kaštieľ zo 16. storočia a kapitánsky dom so západnou baštou, sídlom Tekovského múzea, ktoré je správcom hradu.

Referencie
----------

1. ↑   *Názvy hradov a zámkov* [PDF online]. Úrad geodézie, kartografie a katastra Slovenskej republiky, rev. 2017-03-28, [cit. 2020-09-02]. Dostupné online.

Zdroj
-----

Š. Pisoň, *Hrady, zámky a kaštiele na Slovensku*, Osveta, Martin, 1973

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Levický hrad**

Externé odkazy
--------------

*
*Aiolos*, autor:Alexander Jakovlev (Яковлев, Александр Евгеньевич)
**Aiolos** (iné názvy: **Aeolus**, nesprávne(?) **Aiólos**, zriedkavo **Eol**; starogr. Αἴολος – Aiolos, lat. Aeolus) je gréckej mytológii vládca vetrov štyroch svetových strán.

Aiolos bol podľa Homéra syn hrdinu Hippota. Sídlil v prekrásnom paláci na ostrove Aiolia, ktorý v staroveku stotožňovali s jedným z Liparských ostrovov. Ako miláčik bohov sa stal vládcom vetrov, ktoré držal pod zámkom v hlbokej jaskyni (vo vreci z volskej kože) a púšťal ich buď na príkaz bohov, alebo podľa svojej ľubovôle. Hlavné vetry, ktoré mu podliehali boli severný vietor Boreas, západný vietor Zefyros, východný vietor Euros a južný Notos. 

*Aiolos vládca vetrov*, mramorový reliéf
Jedného dňa pristal na brehu jeho ostrova ithacký kráľ Odyseus, ktorý už dlhé roky blúdil pri návrate domov z Tróje. Aiolos ho prijal veľmi vľúdne, priateľsky ho pohostil a na ďalšiu cestu mu venoval neobyčajne osožný dar. Tým darom bolo vrece z volskej kože, v ktorom Aiolos väznil vetry. Aiolos, ale ešte skôr ako mu dar dal vypustil z vreca západný vietor Zefyros, ktorý mal hnať Odyseovu loď k brehom Ithaky. Keď už bola loď na dohľad od jeho rodiska, stalo sa nešťastie. Dvaja jeho muži zo zvedavosti potajme rozviazali vrece, lebo si mysleli, že je v ňom zlato. V tej chvíli z vreca vyleteli vetry, ktoré rozpútali strašnú búrku a vrátili Odyseovu loď späť k ostrovu svojho pána. Na ostrove Odysea už tentoraz nečakalo priateľské privítanie. Márne Aiola prosil o odpustenie, že nestrážil dobre jeho dar. Aiolos vyhlásil, že ten kto proti sebe obráti priateľský dar, nemôže byť v priazni bohov a z ostrova ho vyhnal. 

Niektorí antickí autori pripisujú Aiolovi zásluhu o rozvoj moreplavby: údajne vymyslel lodnú plachtu.

Zdroj
-----

* ZAMAROVSKÝ, Vojtech. *Bohovia a hrdinovia antických bájí*. [s.l.] : Perfekt, 2007. ISBN 80-8046-203-8. (slovenský jazyk)
Mrakodrap **One Penn Plaza** New Yorku; pohľad z 34th Street
**One Penn Plaza** je mrakodrap stojaci v New York. 

Má 57 poschodí a výšku 228,6 metrov. Mrakodrap bol navrhnutý firmou Kahn & Jacobs a dokončený bol v roku 1972. V budove je 44 výťahov. Vo väčšine budovy sa nachádzajú kancelárie a v podzemí sú garáže pre takmer 700 aut. Stavba má tri odstupy v 7. 14. a 55. poschodí.

Súčasným majiteľom budovy je investičná spoločnosť Vornado Realty Trust. Budovu získala na konci 90. rokov od hoteliérky Leony Helmsleyovej za sumu 420 miliónov USD.

Referencie
----------

* *Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku One Penn Plaza na českej Wikipédii.*

1. ↑   *Helmsley, Poised to Sell Empire, Mends Fences Along the Way* [online]. 18.1.1998. Dostupné online. (po anglicky)

Pozri aj
--------

* Zoznam najvyšších budov v New Yorku

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **One Penn Plaza**

Externé odkazy
--------------

* Záznam v databáze SkyscraperPage
* Záznam v databáze Emporis

Súradnice: 40°45′05″S 73°59′33″Z﻿ / ﻿40,7513°S 73,9925°Z﻿ / 40.7513; -73.9925
**Programovací jazyk** je nástroj na systematický opis postupu, výpočtu, správania, zmeny stavu, opis objektov, ich vlastností a štruktúr. Zvyčajne programovacie jazyky slúžia na opis riešenia problému, ktorý umožní jeho vykonanie pomocou programovateľného technického zariadenia.

Programovacie jazyky vznikajú z toho dôvodu, že iné formy ľudského vyjadrovania, ako napr. prirodzené jazyky, nie sú v dostatočnej miere vhodné na jednoznačný a systémový opis. Tzv. „vyššie programovacie jazyky" sú zvyčajne presne definovanou podmnožinou prirodzeného jazyka (napr. angličtiny) s vlastnou definíciou gramatiky a syntaxe.

Postupnosť definícií a krokov potrebných na dosiahnutie riešenia problému realizovaných pomocou programovacieho jazyka sa nazýva program. Proces vytvárania programu sa nazýva programovanie alebo kódovanie. Človekom čitateľná forma programu napísaná v programovacom jazyku sa nazýva zdrojový kód.

Vyššie programovacie jazyky sa delia na:

* Procedurálne (imperatívne)
	+ Štruktúrované (napr. C, BASIC, Cobol)
	+ Objektovo orientované (napr. Smalltalk, Java, C++, C# )
* Neprocedurálne (deklaratívne)
	+ Funkcionálne (napr. Lisp, Haskell)
	+ Logické (napr. Prolog, Gödel)

Pozri aj
--------

* Zoznam programovacích jazykov
* Algoritmus

| * z
* d
* u
Významné programovacie jazyky |
| --- |
| 
* Ada
* ALGOL
* APL
* AWK
* BASIC
* C
* C++
* C#
* COBOL
* D
* Eiffel
* Erlang
* F#
* Forth
* Fortran
* Go
* Haskell
* IDL
* Java
* JavaScript
* JSI
* Kotlin
* Lisp
* Logo
* Lua
* ML
* Objective-C
* Object Pascal (Delphi)
* Pascal
* Perl
* PHP
* PL/I
* PL/M
* PL/SQL
* Prolog
* Python
* R
* Ruby
* Rust
* SAS
* Scratch
* sh
* Scheme
* Simula
* Smalltalk
* SQL
* Swift
* Visual Basic

 |
**Kallias** (starogr. *Kαλλιας* – *Kallias*) bol aténsky politik, trojnásobný olympijský víťaz v tethrippe v 5. stor. pred Kr.

Kallias, syn Hipponika a vnuk Kallia, pochádzal z jednej z najbohatších aténskych rodín. Pravdepodobne v rokoch 500, 496 a 492 pred Kr. si na olympijských hrách vybojoval víťazstvo v tethrippe (v pretekoch dvojkolesových vozov so štvorzáprahom). Tethrippon zaradili do programu olympijských hier v roku 648 pred Kr. Prvým víťazom tejto disciplíny bol Pagóndas z Téb. Tento šport bol privilégom bohatých občanov (majiteľov vozov a koní), za ktorých v preteku váčšinou súťažil vozataj, a to v mene svojho pána. Víťazný veniec si vždy odniesol iba majiteľ voza a koní.

V 4. stor. pred Kr. sa verilo, že Kallias vyjednal mier (Kalliov mier 449/448 pred Kr.) medzi Aténami a Perzskou ríšou. Jeho vnuk Kallias bol tiež aténsky politik, ktorý trikrát vyjednal mier so Spartou, tretí v roku 371 pred Kr. známy tiež ako *Kalliov mier*.

Referencie a bibliografia
-------------------------

1. 1 2  Mark Golden. *Sport in the ancient world from A to Z*. London : Taylor & Francis, 2003. ISBN 0-203-49732-5. S. 30.
2. 1 2  Lesley Adkins & Roy A. Adkins. *Starověké Řecko*. Praha : Slovart, 2011. ISBN 978-80-7391-580-3. S. 66.
3. ↑  Eusebios, *Kronika* 2,193.
4. ↑  Vojtech Zamarovský. *Vzkriesenie Olympie*. Bratislava : Šport, 1986. 77-043-86. S. 246.
5. ↑  Vojtech Zamarovský. *Vzkriesenie Olympie*. Bratislava : Šport, 1986. 77-043-86. S. 156.

Pozri aj
--------

* Zoznam olympijských víťazov staroveku
Symbol rozcestia O iných významoch výrazu *Zástava* pozri *Zástava (rozlišovacia stránka)*.
Zástava Preobraženského pluku
**Zástava** (nesprávne alebo zastarano [bohemizmus]: *prápor*) je obyčajne obdĺžniková látka so záväznou kombináciou farieb a vzorov pevne spojená klincami so zástavovou žrďou opatrenou ozdobným špicom, menej často je spojená so zástavovým stožiarom. Používa sa ako symbol istého spoločenstva (zástava spolku, vojenská zástava práporu, pluku a pod.).

Zástava v širšom zmysle
-----------------------

Výraz **zástava** sa v širšom zmysle používa ako synonymum vexila, čiže zahŕňa okrem iného aj vlajku - pozri zástava (rozlišovacia stránka).

Zástava a koruhva
-----------------

Ak je zástava orientovaná zvislo a je spojená s priečnym rahnom, nazýva sa koruhva. Koruhva sa však často klasifikuje nie ako druh zástavy, ale ako samostatný typ vexila.

Zástava a vlajka
----------------

Zástava sa od vlajky odlišuje najmä tým, že často ide o jedinečný kus, ktorý je nezastupiteľný. Pomer jej strán zástavy však nie je na rozdiel od vlajky záväzne stanovený, čo znamená, že zástava môže byť aj dlhšia.

Zdroje
------

1. ↑  prápor. In:  *Krátky slovník slovenského jazyka*. 4. dopl. a upr. vyd. Bratislava : Veda, 2003. 985 s. Dostupné online. ISBN 80-224-0750-X. S. 547.
2. ↑  IVANOVÁ-ŠALINGOVÁ, Mária; ŠALING, Samo; MANÍKOVÁ, Zuzana. *Slovenčina bez chýb*. 1. vyd. Veľký Šariš : SAMO, 1998. ISBN 809675243X. S. 266.
3. ↑   Slová zástava, vlajka, prápor, štandarda ako termíny. *Slovenská reč*, 1949, roč. XIV, čís. 7-8, s. 262 – 263. Dostupné online [cit. 2023-01-24].
4. ↑  prápor. In:  *Slovník slovenského jazyka*. Ed. Štefan Peciar. 1. vyd. Zväzok III p – r. Bratislava : Vydavateľsto SAV, 1963. 912 s. Dostupné online. S. 423.

Pozri aj
--------

* vexilológia
* vlajka
**Programmed input/output** (**PIO**) je pôvodná metóda prenosu dát cez zbernicu IDE/ATA. Prenos medzi zariadeniami a systémom kompletne ovládal procesor (CPU). PIO využíva niekoľko základných prenosových rýchlosti, ktoré sa tiež nazývajú PIO módy (angl. *PIO modes*).

V polovici 90-tych rokov bol PIO najpoužívanejší spôsob prenosu dát z pevných diskov. Zo začiatku PIO poznal 3 pomalšie rýchlosti, ktoré sa stali štandardom ATA, neskôr pribudli ďalšie 2 rýchlosti, ktoré už boli súčasťou ATA-2.

| PIO Mód | Čas cyklu (ns) | Maximálna prenosová rýchlosť (MB/s) | Definujúci štandard |
| --- | --- | --- | --- |
| Mode 0 | 600 | 3,3 | ATA |
| Mode 1 | 383 | 5,2 | ATA |
| Mode 2 | 240 | 8,3 | ATA |
| Mode 3 | 180 | 11,1 | ATA-2 |
| Mode 4 | 120 | 16,7 | ATA-2 |

Časom sa začal aj vyvíjať ďalší PIO mod 5 s prenosovou rýchlosťou 22 MB/s, ale nikdy nebol implementovaný do IDE/ATA zberníc, lebo v tom čase prišiel na trh rýchlejší Ultra DMA mód 2 s prenosovou rýchlosťou 33 MB/s.

Rýchlejší mód sa považoval za lepší, lebo mal rýchlejšiu synchronizáciu čo predstavovalo rýchlejší prenos dát. V skutočnosti však boli pevné disky omnoho pomalšie. Vtedy cenovo výhodné pevné disky, ktoré sa pripájali na zbernicu ISA nemohli využívať ani PIO módy 3 a 4, lebo im to nedovoľovala pomalá prenosová rýchlosť zbernice.

Prenos bol riadený procesorom a nebolo výhodné ho zaťažovať zvýšenými nárokmi na rýchlosť zbernice, lebo sa musel starať o vykonávanie inštrukcií. Preto PIO dobre fungovalo pre pomalé zariadenia ako napríklad klávesnica, myš, modem a nie pre zariadenia ako harddisky. PIO bol výhodný len pre nenáročné aplikácie a jednoúlohové operačné systémy. Pri prenose väčšieho množstva dát bol procesor dočasne blokovaný, preto ho časom nahradili DMA módy a neskôr Ultra DMA.

Každý IDE kanál podporuje 2 zariadenia, jedno ako master a jedno a slave. Nové systémy dovoľovali používať týmto zariadeniam rozdielne rýchlosti, o čo bolo funkciou chipsetu a BIOSu. Keď nebola tato možnosť podporovaná tak oba zariadenia komunikovali rovnakou rýchlosťou.
**Harmonický priemer** ({\displaystyle {\bar {x}}\_{H}}) je druh priemeru.

Vzorec
------

Harmonický priemer (vždy z nenulových a kladných hodnôt) je definovaný ako podiel počtu meraní a sumy prevrátených hodnôt, čiže:

{\displaystyle {\bar {x}}\_{H}={\frac {n}{\sum {\frac {1}{x}}}}={\frac {n}{{\frac {1}{x\_{1}}}+{\frac {1}{x\_{2}}}+\cdots +{\frac {1}{x\_{n}}}}}}

Príklad
-------

Napríklad harmonický priemer z čísel 2, 3, 6, 7, 7, 8 je:

{\displaystyle {\frac {6}{{\frac {1}{2}}+{\frac {1}{3}}+{\frac {1}{6}}+{\frac {1}{7}}+{\frac {1}{7}}+{\frac {1}{8}}}}={\frac {6}{1.4}}\approx 4.3}

Použitie
--------

Harmonický priemer sa používa na charakterizovanie hodnôt, ktoré predstavujú napríklad výkonové limity – teda dosiahnuť u každej osoby ten istý výkon pri rôznom čase alebo rôzny výkon za jednotku času (1. osoba urobí prácu za hod, teda jej hodinový výkon je, …,atď.) Tiež sa používa na výpočet priemernej rýchlosti, ak sú vzdialenosti konštantné a čas premenlivý. V prípade rôznych vzdialeností a rovnakých časov sa však musí použiť aritmetický priemer.

Referencie
----------

1. ↑  KULČÁR, LADISLAV. *Harmonický priemer a jeho praktická aplikácia* [online]. , [cit. 2019-07-26]. Dostupné online.
**Kallias** (starogr. *Kαλλιας* – *Kallias*) bol olympijský víťaz v pankratiu v roku 472 pred Kr.

Kallias, syn Didymia z Atén, bol na 77. olympijských hrách korunovaný olivovým vencom za víťazstvo v pankratiu. Na panathenajských hrách v Aténach zvíťazil v tejto disciplíne už ako dorastenec a v kategórii mužov sa okrem olympijskéko víťaztva mohol pýšiť aj víťazstvami zo všetkých panhelénskych hier (dvomi v Delfách, štyrmi v Nemei a piatimi v Isthmii) a vyslúžil si tým titul *periodonikés*, t. j. víťaz všetkých celogéckych hier počas štvorročného obdobia nazývaného olympiádou. Počas olympiády sa hry konali v nasledujúcom poradí: olympijské, nemejské, isthmické, pýtické, nemejské a isthmické.

Meno olympijského víťaza Kallia je známe nielen zo správ od antických autorov, ale z nápisov na dvoch podstavcov jeho nezachovaných sôch. Prvý podstavec s nápisom *IvO 146* (IvO = W. Dittenberger a K. Purgold, nápisy Olympia, Berlin 1896.) so stopami kovových nôch v nadživotnej veľkosti sa našiel východne od severovýchodného rohu Diovho chrámu, takmer na pôvodnom mieste, kde ho v druhom storočí (aj so sochou od sochárskeho majstra Mikóna z Atén) videl cestovateľ Pausanias. Druhý so značne poškodeným nápisom *IG I³ 826* (IG I³ = Inscriptiones Graecae I: Inscriptiones Atticae Euclidis anno anteriores. ed. David Lewis) objavili počas vykopávok v komplexe aténskej Akropoly. Bol základňou Kalliovej sochy, ktorú tam približne v roku 430 pred Kr. vztýčili jeho synovia, aby naveky pripomínala jeho kariéru.

Kallias mal ako aj mnoho iných olympijských víťazov vyhradené miesto medzi predstaviteľmi a zalúžilými občanmi mesta. To znamená, že mal právo byť porotcom na súdoch, hlasovať na zasadaniach a byť zvolený do štátnych úradov. Zastávanie verejných funkcií sa celkom určite nezaobišlo bez problémov. Historik Mark Golden uvádza informáciu, že Kallias bol v roku 443 pred Kr. jedným z kandidátov navrhnutým na ostrakizáciu, t. j. v roku, keď bol ostrakizovaný historik Thukydides.

Referencie a bibliografia
-------------------------

1. 1 2 3 4 5  Mark Golden. *Sport in the ancient world from A to Z*. London : Taylor & Francis, 2003. ISBN 0-203-49732-5. S. 30.
2. ↑  Pausanias, *Periégésis tés Hellados*, 5,9,3.
3. ↑  Lesley Adkins & Roy A. Adkins. *Starověké Řecko*. Praha : Slovart, 2011. ISBN 978-80-7391-580-3. S. 363.
4. ↑  Inscriptiones Graecae, *IvO 214*
5. ↑  Pausanias. *Pausaniás, cesta po Řecku I.*. Praha : nakladatelství Svoboda, 1973. 25-039-73. S. 568.
6. ↑  Macmillan Company, 1912, *American journal of archaeology*, str. 16
7. ↑  Pausanias, *Periégésis tés Hellados*, 6,6,1.
8. ↑  Inscriptiones Graecae, *IG I³ 826*
9. ↑  Lesley Adkins & Roy A. Adkins. *Starověké Řecko*. Praha : Slovart, 2011. ISBN 978-80-7391-580-3. S. 35.

Pozri aj
--------

* Zoznam olympijských víťazov staroveku