recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Dedina Sreser, v pozadí ostrov Gospin Školj.
Kostol v Sreseri
**Sreser** je osada v Chorvátsku, v obci Janjina. Leží v dubrovnícko-neretvanskej župe. Leží na polostrove Pelješac. Z dediny je vidno mestá Klek, Neum a Ploče na druhej strane pobrežia.

Obyvateľstvo a služby
---------------------

Podľa sčítania ľudu z roku 2001, mala obec 196 obyvateľov a 85 rodinných domácností. Sú tu dva bary, jedna reštaurácia, 2 obchody a pekáreň. Sreser je napriek nízkemu počtu obyvateľov veľmi rozľahlá dedina. Veľa obyvateľov sa venuje rybolovu, pestovaniu viniča (hlavne výroba červeného vína) alebo prenajímaniu apartmánov. Nachádza sa tu kostol v gotickom štýle.[1] V minulosti z tejto dediny pochádzalo veľa moreplavcov. Obyvateľstvo tu žije už stáročia klasickým spôsobom života.

More a pláže
------------

More je v Sreseri veľmi čisté, blízko Sreseru sa nachádzajú 3 ostrovy (Gospin Školj, Strednjak, Goljak), Na ostrove Gospin Školj sa nachádza aj socha Panny Márie. Pláže na pobreží sú prevažne z oblých kamienkov, ale aj z piesku. V mori sú aj morské živočíchy (drobné žraloky, kraby, ryby, malé medúzy a podobne).

Referencie
----------

1. ↑  Kućanstva prema obiteljskom sastavu i obiteljska kućanstva prema broju članova, Popis 2001. www.dzs.hr
Srdce, symbol lásky
**Srdce** je v mnohých kultúrach rozšírený symbol, ktorý môže označovať lásku, všetko možné s ňou spojené.

Jeden z výkladov je, že znázornenie predstavuje štylizované figové listy. Tie sa v 2. tisícročí pred Kr. neskôr spoločne s listami brečtanu objavujú ako dekorácia na vázach a minojských freskách. V 8. storočí pred Kr. dekorujú korintskí maliari vázy figurálnymi zobrazeniami spoločne s brečtanovými listami a vinnými hroznami v podobe srdca. Brečtan v gréckej, rímskej a ranej kresťanskej kultúre symbolizoval večnú lásku.

V rytierskej literatúre 12. a 13. storočia sa objavujú listy brečtanu v milostných scénach, často zmaľované do červena; červená sama je pritom symbolom lásky. Dnes známy symbol červeného srdca sa rozšíril po Európe, k tomuto rozšíreniu napomohla tiež úcta k Najsvätejšiemu Srdcu Ježišovmu, ktoré je samo symbolom božej lásky k človeku, v katolíckej cirkvi. Symbol srdca sa dostal do heraldiky a ku koncu 15. storočia sa symbol srdca objavil tiež na kartách.

Symbol srdca sa ujal ako metafora ľudského srdca až medzi 13. a 16. storočím. Skôr sa k tomu istému používalo píniových šišiek či pyramídy.

Ako emotikon sa používa <3. V Unicode existuje niekoľko symbolov srdca:

| Znak | Popis | Kód v HTML |
| --- | --- | --- |
| ♥ | U+2665 BLACK HEART SUIT | `&#x2665;` alebo `&#9829;` alebo entita `&hearts;` |
| ♡ | U+2661 WHITE HEART SUIT | `&#x2661;` alebo `&#9825;` |
| ❤ | U+2764 HEAVY BLACK HEART | `&#x2764;` |
| ❥ | U+2765 ROTATED HEAVY BLACK HEART BULLET | `&#x2765;` |
| ❦ | U+2766 FLORAL HEART | `&#x2766;` |
| ❧ | U+2767 ROTATED FLORAL HEART BULLET | `&#x2767;` |

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Srdce (symbol)**

Zdroj
-----

* *Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Srdce (symbol) na českej Wikipédii.*
**Prijateľný kompromis** (Ján Praško nazýva túto metódu "asertívna obligácia") je asertívna komunikačná technika, jej cieľom je v prípade konfliktu záujmov dosiahnutie konsenzu.

Keďže asertivita neznamená prosté uskutočňovanie vlastných cieľov a víťazstvo na úkor partnera (moje víťazstvo - prehra partnera), naopak - zohľadňujeme jeho psychickú pohodu (víťazstvo moje i partnera)- a táto technika nám to umožňuje. 

Použitie tejto metódy v sebe zahŕňa 

* asertívnu odpoveď "nie"
* vyjadrenie pocitov
* vysvetlenie
* empatiu
* kompromis či konsenzus

Partner môže mať iné ciele ako ja (a môže byť pritom i rovnako asertívne zdatný). Ak neriskujeme našu sebaakceptáciu a pocit spokojnosti so sebou samým, je vhodné navrhnúť mu prijateľný kompromis. Ak by kompromis zasahoval do sebaúcty partnerov, nie je prijateľný a nie je riešením.

Príkladom môže byť napr. súhlas s určitým termínom výmeny tovaru, alebo dohoda typu *niečo za niečo*, možné je riešenie presunúť i na náhodu - hodíme si napr. korunou. O materiálnych cieľoch sa zjednávať dá, ak sa kompromis nedotýka sebaúcty vyjednávajúcich.

Iné projekty
------------

Wikiknihy
* Spolupracuj na Wikiknihách Wikiknihy ponúkajú texty a príručky na tému **Prijateľný kompromis**

Zdroje
------

* Ján Praško: Asertivita v partnerství
* M. J. Smith: When I say no, I feel guilty
Súradnice: 44°58′00″S 16°42′0″V﻿ / ﻿44,96667°S 16,70000°V﻿ / 44.96667; 16.70000

**Prijedor** (srb. *Приједор*) je mesto v Bosne a Hercegovine.

Prijedor leží na severe krajiny v Republike srbskej na rieke Sana medzi Banja Lukou a Bosanski Novi. V samotnom meste žije 32 000 obyvateľov, dnes tu žijú tiež utečenci z čias Vojny v Bosne. Spolu s blízkym okolím má Prijedor asi 100 000 obyvateľov.

História
--------

Prijedor je prvýkrát spomenutý v historických dokumentoch ako pevnosť na konci 17. storočia. Napriek tomu mnoho dôkazov svedčí o tom, že trvalé osídlenie tu bolo už od doby Rímskej ríše.

Čoskoro po svojom vzniku sa stalo mesto dôležitým remeselným centrom. Obchod uľahčovali ako už existujúce cesty, tak aj rieka Sana. K ďalšej akcelerácii rastu mesta došlo v roku 1873, keď za vlády Barona Hirscha sem bola zavedená železnica. V roku 1901 zachvátil mesto veľký požiar čo malo za následok vypracovanie plánu na výstavbu moderného mesta.

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Prijedor**

Externé odkazy
--------------

* 
*

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Prijedor na českej Wikipédii.*
**Lehotský potok** je potok na Strednom Pohroní, v západnej časti okresu Žiar nad Hronom. Je to ľavostranný prítok Lutilského potoka, meria 8,5 km a je tokom IV. rádu. 

Pramení v západnom výbežku Kremnických vrchov, v podcelku Jastrabská vrchovina, na západnom svahu Vysokej hory (909,2 m n. m.) v nadmorskej výške okolo 690 m n. m. Najprv tečie severojužným smerom, sprava priberá krátky prítok spod Trasľavého vrchu (798 m n. m.), následne zľava spod Pekla (855,8 m n. m.), preteká hornou časťou obce Janova Lehota, stáča sa na juhojuhovýchod a vstupuje do Žiarskej kotliny. Preteká celou obcou, zľava priberá krátky prítok z oblasti Východného poľa, na krátkom úseku tečie južným smerom a zľava priberá prítok (358,5 m n. m.) z oblasti Západného poľa. Potom pokračuje juhovýchodným smerom a severovýchodne od obce Lovčica-Trubín ústi v nadmorskej výške 317,1 m n. m. do Lutilského potoka.

  


| * z
* d
* u
Vodné toky v povodí **Lutilského potoka** |
| --- |
| *Lutilský potok* → *Hron* → *Dunaj* |
| Barina · Čierny potok (prítok Bariny) · Čierny potok (prítok Kosorínskeho potoka) · Čierny potok (prítok Majera) · Dedinský potok · Klokočský potok · Kľacký potok · Kopernica · Kosorínsky potok · Kršľový potok · Kunešovský potok · Lehotský potok · Lometínsky potok · **Lutilský potok** · Majer · Mizerinský potok · Peklo · Prochotský potok · Slaský potok · Suchá Slaská · Šechvalský potok |
**Prieťah vznietenia** (tiež „zážihu" alebo „zapaľovania") alebo **oneskorenie zápalu** (tiež „zážihu") je najmä v súvislosti s motormi čas, ktorý uplynie od okamihu vstreknutia čiastočky paliva do dostatočne zahriateho vzduchu po okamih, keď začne čiastočka horieť.

Čím je prieťah vznietenia väčší, tým má motor vyššiu strmosť nárastu tlaku v spaľovacom priestore, preto je snaha používať palivá s krátkym prieťahom vznietenia. Schopnosť vznietenia palív pre vznetové motory sa posudzuje cetánovým číslom. Zápalnosť paliva stúpa s rastúcim cetánovým číslom. 

Prieťah vznietenia trvá 1 až 4 ms, resp. v piestových spaľovacích motoroch 15-25 ° otočenia kľukového hriadeľa.

Deje počas prieťahu vznietenia
------------------------------

V čase prieťahu vznietenia prebieha fáza fyzikálnej a chemickej prípravy čiastočiek paliva. Palivo sa zohrieva, odparuje, zmiešava so vzduchom a podlieha chemickým zmenám, ktorých výsledkom je samovznietenie a následné spaľovanie, ktoré sa prejaví viditeľným nárastom tlaku.

Vplyvy na prieťah vznietenia
----------------------------

Prieťah vznietenia priaznivo ovplyvňujú (znižujú) okrem **cetánového čísla** aj nasledovné parametre, pretože zrýchľujú vyššie uvedené deje: 

* vyšší tlak pracovnej náplne
* vyššia teplota pracovnej náplne
* jemnejšie rozprášenie paliva
* povrchová teplota stien spaľovacieho priestoru
* ďalšie parametre

Pozri aj
--------

* Predstih zapaľovania


|  |  |
| --- | --- |
|  | Chemický portál |
Súradnice: 48°46′30″S 18°36′30″V﻿ / ﻿48,77500°S 18,60833°V﻿ / 48.77500; 18.60833

**Prievidzská kotlina** je geomorfologický podcelok Hornonitrianskej kotliny na strednom Slovensku.

Vymedzenie
----------

Nachádza sa v jej centrálnej časti, v povodí rieky Nitra a Handlovka v okrese Prievidza. Susedí s Lúčanskou Fatrou na severe, na severovýchode s pohorím Žiar a jeho podcelkami Vyšehrad a Horeňovo, východne nadväzuje Handlovská kotlina a južnejšie položený Vysoký Vtáčnik, podcelok Vtáčnika. Južným smerom pokračuje kotlina málo zvlneným územím Oslianskej kotliny, juhozápadne nadväzuje Rudnianska kotlina a západnej časti vystupuje Malá Magura a Zliechovská hornatina (oba podcelky Strážovských vrchov).

Sídla v Prievidzskej kotline
----------------------------

Prievidzská kotlina patrí medzi husto zaľudnené územia a ležia tu mestá Prievidza, Nováky a Bojnice, z významnejších obcí potom Nitrianske Pravno, Nedožery-Brezany, Sebedražie, Lehota pod Vtáčnikom a Kanianka.

Doprava
-------

Územím viedli od praveku dôležité dopravné spojnice Ponitria s Pohroním a Turcom. Medzi kľúčové komunikácie patrí medzinárodná cesta E 572, vedúca po ceste I/9 spájajúca Trenčín, Prievidzu a Zvolen. Nadregionálny význam má aj cesta I/64, ktorá lemuje rieku Nitru severojužným smerom a spája Nitru, Nováky a Prievidzu so Žilinou a po ceste II/519 aj s Martinom. 

Dôležitú úlohu pre priemysel i osobnú prepravu zohráva železničná doprava. Na hlavnú trať z Nových Zámkov nadväzujú v prievidzskej stanici trate do Hornej Štubne a Nitrianskeho Pravna.

Pozri aj
--------

* Hornonitrianska kotlina
* Handlovská kotlina

Referencie
----------

1. ↑  KOČICKÝ, Dušan; IVANIČ, Boris. *Geomorfologické členenie Slovenska* [online]. Bratislava: Štátny geologický ústav Dionýza Štúra, 2011, [cit. 2018-03-06]. Dostupné online.
2. ↑   *mapový portál HIKING.SK* [online]. mapy.hiking.sk, [cit. 2018-03-12]. Dostupné online.
**Analytická psychológia** je psychologické učenie C. G. Junga a jeho žiakov, pripisujúce rozhodujúci význam pri regulácii správania nevedomiu. 

Jung vyčlenil popri individuálnej (osobnej) forme nevedomia aj kolektívne nevedomie, ktoré sa nikdy nemôže stať obsahom vedomia. Kolektívne nevedomie predstavuje autonómny psychický fond, v ktorom je uschovaná skúsenosť predchádzajúcich pokolení, dedená prostredníctvom mozgových štruktúr. Do tohto fondu patria prvotné obrazy - archetypy (všeobecné ľudské prvotné obrazy), ktoré sú základom symboliky tvorivosti, rozličných rituálov, snov a komplexov.

Ako metódu analýzy skrytých motívov Jung navrhol test asociácie slov (asociačný experiment): neadekvátna (alebo oneskorená) reakcia na podnetové slovo poukazuje na prítomnosť komplexu.

Analytická psychológia považuje za cieľ psychického rozvoja človeka individualizáciu - osobitú integráciu obsahov kolektívneho nevedomia, vďaka ktorej sa osobnosť realizuje ako jedinečný nedeliteľný celok.

Analytická psychológia chápe libido ako akúkoľvek (nielen sexuálnu) nevedomú psychickú energiu.

Podľa Jungovej typológie charakterov existujú dve hlavné skupiny ľudí - extroverti (zameraní na vonkajší svet) a introverti (zameraní na vnútorný svet).

Externé odkazy
--------------

* FILIT – zdroj, z ktorého pôvodne čerpal tento článok.
**Bitka o Čchang-ša** v septembri a októbri 1939 bola prvá zo štyroch pokusov japonskej cisárskej armády o dobytie čínskeho mesta Čchang-ša v rámci druhej čínsko-japonskej vojny.

Priebeh
-------

Boje medzi stranami začali v polovici septembra a skončili na začiatku októbra roku 1939. Pri bojoch v uliciach mesta boli použité jedovaté plyny, čo ženevský protokol po prvej svetovej vojne zakázal. Japonci sa časom dostávali do mesta, ale ich zásobovací systém, neustále obkľučovanie japonských jednotiek v meste a neobvyklé veľké straty ich donútili ustúpiť. Japonci stratili vyše 40 000 mŕtvych, zranených a nezvestných vojakov, na druhej strane boli straty podobne veľké. Japonci nedokázali Čchang-šu ani jazero Tung-ting dobyť. Toto víťazstvo pozdvihlo morálku čínskych nacionalistov. Bolo to prvé zo štyroch japonských útokov na mesto. Ďalšie útoky nasledovali v roku 1941, v roku 1942 a vo Štvrtej bitke o Čchang-ša (1944) už dokázali Japonci obsadiť oblasť s mestom.

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Bitka o Čchang-ša (1939)**

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Bitva o Čchang-ša (1939) na českej Wikipédii.*
**Albert Ferdinand Wallo**, tiež *Valló* (\* 20. apríl 1873, Zvolen – † 5. február 1963, Gabčíkovo) bol jazykovedec, publicista, osvetový pracovník, pedagóg. Pseudonym: Veridicus.

Jeho otec bol Michal Wallo a matka Žofia rod. Bukocová.

Životopis
---------

Študoval na katolíckom gymnáziu v Trnave, 1897 absolvoval vysokoškolské štúdium na univerzite v Budapešti. Od 1898 stredoškolský profesor v Keszthely, Banskej Bystrici, Szekszárde a v Užhorode, správca gymnázia v Košiciach, riaditeľ gymnázia v Leviciach. V jazykovede nadviazal na dielo Samuela Czambela, spracoval výskyt slovenských výrazov v maďarskom jazyku (1897), vydal učebnicu *Slovenský pravopis* (1919), pre Maďarov príručky slovenskej gramatiky. Zaoberal sa aj štylistikou spisovnej slovenčiny a metodikou vyučovania slovenského jazyka. Jeho záujem sa orientoval aj na literatúru, autor monografie o dráme. Venoval sa i otázkam prekladu poézie a novinárskym žánrom. V publicistických príspevkoch po roku 1918 vystupoval proti iredente, pranieroval však aj čechoslovakizmus. Publikoval aj články o pedagogickej, hospodárskej, ľudovýchovnej, osvetovej a jazykovednej problematike. Ako osvetový pracovník sa zameral na boj proti alkoholizmu, na pestovanie hodvábnika a výrobu hodvábu. Hudobný autodidakt, vynikal ako huslista a skladateľ príležitostných svetských i cirkevných skladieb.

Dielo
-----

* Tót elemek a magyar nyelvjárásokban... Keszthely roku 1897
* Slovenský pravopis, Martin roku 1919
* Szlovák Helyesírás rövid nyeltannal és helyesírási szótárral, Košice roku 1919
* Alkoholizmus-nepriateľ ľudstva, Bratislava b.r

Literatúra
----------

* *Slovenský biografický slovník*

Externé odkazy
--------------

* Regionálne osobnosti VKMK – zdroj, z ktorého pôvodne čerpal tento článok.

Autoritné údaje: * ISNI: 0000 0000 5602 0239
* NK ČR: jn20010316232
* SNK: 158075
* VIAF: 84074085
**Alberta** je jedna z desiatich kanadských provincií. V roku 2005 oslavovala sté výročie vytvorenia samostatnej provincie.

Hlavné mesto Alberty je Edmonton. Najväčším mestom je Calgary, ktoré je priemyselným centrom Alberty. Je umiestnené v južnej časti provincie. Ďalšími významnými mestami sú Brooks, Banff, Canmore, Fort McMurray, Grande Prairie, Lethbridge, Lloydminster, Medicine Hat a Red Deer. 

V roku 2004 žilo v Alberte 3 183 312 obyvateľov. Až 81 % populácie žije v mestách.

Alberta je pomenovaná podľa princeznej Louise Caroline Alberta (1848 – 1939), štvrtej dcéry kráľovnej Viktórie. Princezná bola tiež manželkou Sira Johna Campbella, ktorý bol generálnym guvernérom Kanady v rokoch 1878 – 1883. Jazero Lake Louise bolo tiež pomenované na počesť princeznej Louise.

Turistika
---------

Alberta je vyhľadávanou turistickou destináciou už od začiatku 20. storočia. Hlavnými atrakciami sú lokality vhodné pre lyžovanie a pešiu turistiku. Podľa odhadov navštívi ročne obidve hlavné centra provincie, teda Edmonton a Calgary, zhruba 4 milióny ľudí. Vyhľadávané sú takisto Skalnaté vrchy a národné parky Jasper a Banff, ktoré ročne navštívi zhruba 3 milióny ľudí.

Demografia
----------

### Etnické zloženie

Za materinský jazyk považuje angličtinu až 81,84 % obyvateľov provincie. Na druhom mieste je čínsky jazyk, ktorým hovorí 2,69 % obyvateľov. Tesne za ním nasleduje nemecký jazyk (2,68 %). Počet obyvateľov, ktorý sa hlási k nemeckým koreňom je však oveľa väčší. Až 20,9 % obyvateľov sa hlási nemeckému etnickému pôvodu. Francúzsky jazyk je materinským jazykom 2,02 % obyvateľov provincie. K ukrajinskému jazyku sa hlási 1,17 % obyvateľov. Ukrajinský pôvod však udáva až 10,2 % obyvateľov provincie. Menšie skupinky sa hlásia aj k talianskemu jazyku (0,48 %), poľskému jazyku (0,71 %), arabskému jazyku (0,52 %), holandskému jazyku (0,67 %), vietnamskému (0,57 %), ale aj k slovenskému jazyku (0,06 %). 

### Náboženstvo

Protestanti predstavujú 38,95 % obyvateľov provincie. Z nich najpočetnejší sú príslušníci Zjednotenej cirkvi Kanady (13,47 %), za nimi nasledujú anglikáni (5,86 %), luteráni (4,85 %), baptisti (2,50 %), mormóni (1,72 %), pentekostalisti (1,45 %), Svedkovia Jehovovi (0,64 %) a iní.

K rímskym katolíkom sa hlási 26,69 % obyvateľov provincie (hlavne írskeho, francúzskeho, talianskeho a poľského pôvodu). K ukrajinským katolíkom sa hlási 0,98 % obyvateľov.

K rôznym pravoslávnym cirkvám patrí 1,56 % obyvateľov, hlavne gréckeho, rumunského, srbského, ruského či ukrajinského pôvodu.

V poslednom čase stúpli počty vyznávačov islamu (1,67 %), budhizmu (1,14 %), sikhizmu (0,8 %) a hinduizmu (0,54 %).

Bez vyznania je 23,08 % obyvateľov Alberty.

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Alberta**

| * z
* d
* u
Administratívne členenie Kanady |
| --- |
| Provincie | 
* Alberta
* Britská Kolumbia
* Manitoba
* New Brunswick
* Newfoundland a Labrador
* Nové Škótsko
* Ontário
* Ostrov princa Eduarda
* Quebec
* Saskatchewan

 | Vlajka Kanady |
| Teritóriá | 
* Nunavut
* Severozápadné teritóriá
* Yukon

 |
**Bitka pri Alalii** bola námorná bitka, ktorá sa odohrala medzi 540 až 535 pred Kr. pri pobreží Korziky medzi Fókaiou, Kartágom a jeho spojencom Etruskami. Púnsko-etruská flotila 120 lodí porazila grécke loďstvo tvorené 60 loďami a blízka kolónia Alalia (dnešná Aléria) bola obsadená Kartágom. Korzika pripadla Etruskom a Kartágo si ponechalo Sardíniu.

Pozadie
-------

Založenie gréckych kolónii na Sicílii a v južnom Taliansku (Magna Graecia) vystupňovalo súperenie medzi Kartágom, mestami Etruskov v Taliansku a Grékmi v západnom Stredozemí o kontrolu nad vodnými obchodnými cestami.

Gréci z Fókaie v Malej Ázii (súčasné Turecko) založili okolo roku 600 pred Kr. kolóniu Massalia, ktorá sa rýchlo premenila na prosperujúce obchodné centrum a hlavného obchodného súpera Kartága v oblasti Pyrenejského polostrova a obchodu s cínom z Galie. Keď mesto Fókaia v roku 546 pred Kr. padlo do rúk Kýra II. Veľkého, vládcu Perzskej ríše, väčšina Fókaičanov sa presunula do Alalie na Korzike. Z obavy, že Gréci by mohli ohroziť ich kolónie v severnom Taliansku a Sardínii, sa proti nim Etruskovia a Kartáginci spojili.

Bitka
-----

Predpokladá sa, že Gréci mali k dispozícii 60 pentekontér (lodí so 48 veslami a dvomi kormidlami na manévrovanie), nie triéry, ktoré vstúpia do histórie v Bitke pri Salamise; navyše flotila protivníka bola dvakrát tak početná. Podrobnosti bitky sú kusé, ale je známe, že Gréci síce zahnali nepriateľskú flotilu, ale stratili pritom takmer dve tretiny svojich lodí. Uvedomiac si, že ďalší útok nedokážu odraziť, stiahli sa z Korziky. Straty Kartága a Etruskov nie sú známe.

Následky
--------

Korzika padla do rúk Etruskom, Kartágo si udržalo Sardíniu. Kartágo vybojovalo ďalšie dve veľké námorné bitky s Massaliou: obe prehralo, no napriek tomu bolo schopné blokovať Gibraltársky prieliv a ďalšiu Grécku expanziu na Pyrenejskom polostrove. Pokusy Etruskov obsadiť grécke územia v Taliansku narazili na grécke mesto Cumae (Kýmé, dnes Cuma). Syrakúzy sa postavili voči expanzii Kartága v Sicílii. Tak začali tzv. sicílske vojny medzi Gréckom a Kartágom.

Zdroje
------

* Online knižnica iberských zdrojov
* *G.P. Baker*, **Hannibal**, Cooper Square Press, 1999, ISBN 0-8154-1005-0
* *Lionel Casson*, **The Ancient Mariners** (2. vydanie), Princeton University Press, 1991, ISBN 0-691-01477-9
Tunel Eupalinovho akvaduktu
**Eupalinos** (starogr. *Εὐπαλῖνος* – *Eupalinos*) bol grécky technik a architekt v 6. storočí pred Kr.

Eupalinos, syn *Naustrofa* z Megary, na príkaz tyrana Polykrata navrhol a postavil v 2. polovici 6. storočia pred Kr. (cca 530 pred Kr.) na ostrove Samos tunel (jeden z technických divov antického sveta – Eupalinov tunel) s dĺžkou 1 036 metrov (razili ho z oboch strán), ktorý bol súčasťou vodovodu z terakotového potrubia pre hlavné mesto Pythagorion.

Grécky historik Herodotos o tom uvádza: „*Trochu dlhšie som sa zaoberal obyvateľmi Samu, keďže vybudovali tri stavby, ktoré sú najväčšie v celom Grécku. Cez vŕšok asi stopäťdesiat siah vysoký vykopali zdola tunel s dvomi otvormi. Dĺžka tunelu je sedem stadií, výška a šírka po osem stôp. Cez celý tento tunel je vykopaný druhý kanál, hlboký dvadsať lakťov a široký tri stopy a cezeň sa potrubím vedie voda zo silného prameňa do mesta. Staviteľom tohto tunelu bol Eupalinos z Megary, syn Naustrofov. Druhá je hrádza v mori...*"

Referencie a bibliografia
-------------------------

1. ↑  Lucia Guerrini: Enciclopedia dell’Arte Antica, Classica e Orientale, Roma 1959, Treccani, *Eupalinos 1*
2. ↑  Lesley Adkins & Roy A. Adkins. *Starověké Řecko*. Praha : Slovart, 2011. ISBN 978-80-7391-580-3. S. 235.
3. ↑  David Deming. *Science and Technology in World History*. Jefferson : McFarland, 2014. ISBN 978-07-8645-657-4. S. 27.
4. ↑  Charles M G Husband. *Technology of the Ancients*. Morrisville : Lulu.com, 2016. ISBN 978-13-1281-580-3. S. 127.
5. ↑  LONELY PLANET. *Grèce - 2ed*. Morrisville : edi8, 2016. ISBN 978-28-1615-774-1.
6. ↑  Herodotos. *Dejiny*. Bratislava : Tatran, 1985. 61-683-85. S. 194.

Autoritné údaje: * GND: 119160196
* ULAN: 500125568
* VIAF: 96607362
O rovnomennej planétke pozri *12972 Eumaios.*
*Odyseus sedí a Eumaios uvidel prichádzajúceho Télemacha*, autor:Bonaventura Genelli (1798–1868)
**Eumaios** (starogr. *Εὔμαιος* – *Eumaios*, lat. *Eumaeus*) je v gréckej mytológii syn syrijského kráľa Ktésia, pastier svíň u ithackého kráľa Odysea.

Eumaios bol syn kráľa Ktésia a žil na ostrove Syros v súostroví Kyklady. Bol ešte mladý, keď ho zajali fenickí piráti a predali ho do otroctva Odyseovmu otcovi Laertovi. Aj keď to bolo pre neho kruté, napokon sa so svojim osudom zmieril a žil potom spokojný v službách Laerta a neskôr jeho syna Odysea ako pastier.

Eumaios Odyseovi verne slúžil a aj počas jeho dlhej dvadsaťročnej neprítomnosti, keď Odyseus trávil čas v trójskej vojne a po nej sa dlhou a strastiplnou cestou vracal domov, mu Eumaios zostal verný a vždy držal s jeho rodinou. Keď Odyseus vystúpil z lode pri prvom ithackom myse, prišiel najskôr k svojmu vernému služobníkovi Eumaiovi, ktorý mu poskytol prvý útulok vo svojej kolibe a u neho sa potom stretol aj so svojim synom Télemachom. Télemachos ho potom potajomky priviedol do paláca, kde sa vysporiadal so spupnými nápadníkmi svojej manželky Pénelopy, ktorí ho chceli pripraviť nielen o manželku, ale aj o trón.

Podľa antického autora Plutarcha dal Télemachos Eumaiovi slobodu a údajne sa stal predkom itackého šľachtického rodu Koliadónovcov.

Referencie a bibliografia
-------------------------

1. 1 2  Homér, *Odysea*, 15,380-436.
2. 1 2 3  Vojtech Zamarovský. *Bohovia a hrdinovia antických bájí*. Bratislava : Mladé letá, 1980. 66-048-80. S. 135-136.
3. ↑  Hyginus, *Fabulae* 126.
4. 1 2  Apollodoros, *Epitome*, E, 7,32-33.
5. ↑  Ploutarchos, *Aitia Ellénika*, 14.
Trygve Gulbranssen
**Večne spievajú lesy** (v origináli **Og bakom synger skogene**) s podtitulom *Trocha rozprávania z čias od rokov 1760-tych asi do roku 1810* je názov románu nórskeho spisovateľa Trygve Gulbranssena a zároveň prvý diel trilógie mapujúcej osudy starovekého nórskeho rodu Björndalovcov. Román bol prvýkrát vydaný v roku 1933 vydavateľstvom Aschehoug.
Ďalšími dvoma dielmi trilógie sú romány Zo smrtnej hory fúka a Niet inej cesty.

Alexander Matuška k slovenskému vydaniu napísal: *"Všetko je tu, ako v dobrom románe má byť: vzdor i láska, viera i povera, ľudia i zvieratá. Boh i mocnosti pekiel, rodenie i umieranie, skaza i vykúpenie; a ako býva len vo vynikajúcich románoch, všetko sa odohráva netraktátove, v rovine rozprávania."*[1]

Obsah
-----

V románe sa čitateľ zoznámi s rodom Björndalovcov, ktorý ovláda horskú osadu ďaleko na severe. Dedinčania žijúci na juh od osady nemajú o ľuďoch zo severu, o *hôrnych ľuďoch*, dobrú mienku. Kolovala o nich povesť, že takmer ani neboli kresťania a povrávalo sa, že pestujú rozličné čary, že sú diví a napospol bitkári.[2]

V úvode vystupuje hlavne Torgeir Björndal, muž, ktorý je v tom čase pánom na Björndale. Neskôr, po tom ako Torgeir zomiera pri love na medveďa, sa dejová línia sústreďuje na osudy jeho dvoch synov – staršieho Toreho a mladšieho Daga. Tí sa po potýčke s dedinčanmi rozhodnú pomstiť sa. A to tak, že začnú ešte väčšmi zveľaďovať svoj blahobyt. 

Jedného dňa, keď sa Tore spolu so svojou manželkou a malým synom vracia z mesta, kde boli navštíviť sestru Toreho manželky, praskne pod ich saňami ľad a všetci zahynú. Potom sa dej sústredí na posledného muža z rodu Björndalovcov – Daga. 

Dag sa neskôr sám ožení a má dvoch synov. Staršieho pomenúva Tore po svojom nebohom bratovi a mladší dostáva meno po ňom samotnom. 
Čitateľ potom sleduje osud starého Daga, ktorý sa vydáva cestou peňazí a moci, no zároveň stráda bez šťastia a úprimnej radosti. Napokon je pod vplyvom životných úderov nútený zmeniť svoj prístup k ľuďom aj k životu samotnému.

Referencie
----------

1. ↑  GULBRANSSEN, Trygve: Večne spievajú lesy. Bratislava: Slovenský spisovateľ, 1966. s. 259.
2. ↑  GULBRANSSEN, Trygve: *Večne spievajú lesy.* Bratislava: Slovenský spisovateľ, 1966. s. 15.

Literatúra
----------

* GULBRANSSEN, Trygve: *Večne spievajú lesy*. Bratislava: Slovenský spisovateľ 1968. 264 s. ISBN 13-72-028-68
* GULBRANSSEN, Trygve: *Zo smrtnej hory fúka*. Bratislava: Slovenský spisovateľ 1968. 196 s. ISBN 13-72-010-68-I
* GULBRANSSEN, Trygve: *Niet inej cesty*. Bratislava: Slovenský spisovateľ 1968. 192 s. ISBN 13-72-027-68-II

Externé odkazy
--------------

* Recenzia trilógie Trygve Gulbranssena
**Olympiáda v informatike** (OI) je predmetová olympiáda pre stredoškolákov, podobne ako Matematická olympiáda a Fyzikálna olympiáda. Olympiáda v informatike má na Slovensku už vyše dvadsaťročnú tradíciu. Jej prvých 21 ročníkov prebehlo ako kategória P Matematickej olympiády.

Úspešní riešitelia OI sú na slovenských univerzitách na vysokoškolské štúdium spravidla prijímaní bez prijímacích pohovorov. Najlepší riešitelia navyše získavajú možnosť zúčastniť sa medzinárodných prípravných sústredení a reprezentovať Slovensko na medzinárodných programátorských súťažiach (IOI a CEOI).

Vyhlasovateľmi OI sú Ministerstvo školstva Slovenskej republiky v garancii a spolupráci so Slovenskou informatickou spoločnosťou a Slovenskou komisiou olympiády z informatiky a v spolupráci s Jednotou slovenských matematikov a fyzikov. Na usporiadaní OI sa podieľajú školy, orgány štátnej správy v školstve, zariadenia pre záujmovú činnosť žiakov (napr. Iuventa) a ďalšie inštitúcie a zariadenia.
**Velatická kultúra** alebo presnejšie **staršia**/**velatická fáza okruhu stredodunajských popolnicových polí** bola kultúra/fáza asi 1250 až 1000 pred Kr. (teda v mladej bronzovej dobe) na južnej Morave, juhozápadnom Slovensku, v Dolnom Rakúsku, Burgenlande a severozápadnom Maďarsku.

Vyvinula sa priamo zo stredodunajskej mohylovej kultúry.

Delí sa na:

* starý stupeň: stupeň Baierdorf-Lednice
* stredný stupeň: stupeň Velatice-Očkov
* mladý stupeň: stupeň Oblekovice

Slovensko
---------

Na Slovensku sa vyskytovala cca 1250 – 1000 pred Kr. západne od Váhu.

Významné hradiská velatickej kultúry sú Kostolec v obci Ducové, Pohanská nad Plaveckým Podhradím a Devín, významné popolnicové pohrebiská Chotín, Devínska Nová Ves, Zohor a významná je mohyla v Očkove. Kultúra sa podobala čakanskej kultúre. Ako ona ovládala hraničné územia lužickej kultúry. Je charakterizovaná okrem iného len ojedinele sa objavujúcimi mohylami (zato s bohatými milodarmi) a kolovými najviac dvojpriestorovými stavbami. Rozsiahla kniežacia mohyla v Očkove je vonkajším znakom nápadnej spoločenskej diferenciácie v tom čase.

Okolo roku 1200 pred Kr. sa počet obyvateľstva na Slovensku znížil, čo veľmi pravdepodobne súvisí s účasťou velatickej a susednej čakanskej kultúry na tzv. sťahovaniach národov bronzovej doby. S prvým sťahovaním, súvisiacim s útokmi tzv. morských národov vo Východnom Stredomorí (zničenie Kréty, mykénskej civilizácie, boje s Egyptom), ktoré sa skončili začiatkom 12. storočia pred Kr. a asi aj príchodom Dórov do Grécka, zrejme súvisí aj (na západnom Slovensku) zmena usporiadania spoločnosti, ktorú odteraz vedú vojenskí vodcovia, z ktorých sa konštituovali kniežatá a veľmoži.

Po prelome Reineckeho stupňov Ha A1 a Ha A2 (teda okolo roku 1100 pred Kr.) sa územie kultúry vyľudňuje a ochudobňuje, z čoho sa usudzuje, že sa príslušníci tejto kultúry (azda etnicky identickí s Praitalikmi) zúčastnili druhej vlny veľkého sťahovania národov bronzovej doby. Nasledujúce obdobie velatickej kultúry je základom podolskej kultúry.

Zdroje
------

1. 1 2  velatická kultúra. In: NOVOTNÝ, Bohuslav, et al. *Encyklopédia archeológie*. 1. vyd. Bratislava : Obzor, 1986. 1032 s. S. 950.
**Ferdinand Klátik** (pseud. Ľubomír, Razovan, Strýčko Ľubomír; \* 3. február 1895, Stará Pazova, Rakúsko-Uhorsko – † 7. júl 1944, Stará Pazova, býv. Juhoslávia) bol osvetový a hospodársky pracovník a učiteľ.

Život
-----

Ľudovú školu navštevoval v Starej Pazove, 1905 – 1909 študoval na gymnáziu v Zemune, 1909 – 1913 na učiteľskej škole v Osijeku. Pôsobil ako učiteľ na ľudových školách v Tordinciach, Ľube a Starej Pazove. Od roku 1914 bol vojakom rakúsko—uhorskej armády na východnom fronte. Neskôr prebehol k Rusom a pôsobil ako emisár Československej národnej rady a ako spoluredaktor periodika *Slovenské hlasy*. V roku 1919 až 1935 pôsobil ako učiteľ v Starej Pazove, od roku 1935 do 1940 bol riaditeľom školy v Borove, od roku 1940 do 1943 bol učiteľom v Čepine a Starej Pazove. Mal tri deti, syn Zlatko Klátik bol spisovateľ a literárny vedec (nar. 1922). Bol vyznamenaný Radom sv. Sávu 4. tr.

Kariéra osvetového pracovníka
-----------------------------

V roku 1923 obnovil v Starej Pazove Slovenskú pospolitú čitáreň (založenú roku 1893), roku 1926 v istom meste založil Slovenské roľnícke združenie a Večernú roľnícku školu. V roku 1927 založil Chmeliarsky spolok, v roku 1928 Hospodárske a úverné družstvo a roku 1930 slovenskú ústrednú knižnicu pri Československom zväze v Juhoslávii. Venoval sa práci s deťmi, v rokoch 1923 – 1928 režíroval ročne 3—4 divadelné predstavenia a od roku 1925 pôsobil dva roky ako redaktor časopisu pre deti *Zornička*.

Publicistická činnosť
---------------------

Publikoval od prvej svetovej vojny, písal básne v próze, poviedky a články v sibírskych *Slovenských hlasoch*, v petrovskej *Národnej jednote*, *Národnom kalendári*, *Našom zahraničí* a v *Jugoslávskych Čechoslovákoch*. Je autorom učebníc pre slovenské ľudové školy v Juhoslávii. V Rusku zostavil *Malý kultúrny zemepis Slovenska* s J. G. Tajovským. Po roku 1918 prekladal zo srbochorvátčiny.

Dielo
-----

* *Malý kultúrny zemepis Slovenska*, 1919 (ako spoluautor)
* *Abecedár pre 1. triedu československých ľudových škôl v Kráľovstve Srbov, Horvatov a Slovincov*, 1928
* *Čítanka pre 2. triedu československých ľudových škôl*, 1928
* *Čítanka pre 3. triedu československých ľudových škôl*, 1930
* *Cvičebnica slovenčiny pre 3. — 4. triedu československých ľudových škôl*, 1932
* *Čítanka pre vyššie triedy československých ľudových škôl*, 1932
* výber a preklady : Karadžić, V. *Juhoslovanské rozprávky*, 1935

Dielo v elektronickej podobe
----------------------------

* KLÁTIK, F. TAJOVSKÝ, J. G. Malý kultúrny zemepis Slovenska : Stolice: Oravská, Liptovská a Zvolenská. V Irkutsku: Československá tlačová kancelária v Rusku, 1919. 47 s. — dostupné v Digitálnej knižnici UKB
* publikoval v periodiku Národná Jednota — dostupné v Digitálnej knižnici UKB
* publikoval v periodiku Slovenské hlasy — dostupné v Digitálnej knižnici UKB

Zdroj
-----

* KLÁTIK, Ferdinand.  *Slovenský biografický slovník III K – L*. Martin : Matica slovenská, 1989. 484 s. ISBN 80-7090-019-9.

Autoritné údaje: * Légie 100: 49035
* NK ČR: xx0207271
* SNK: 159762
* VIAF: 305733194
*Olympic* (vľavo) a *Titanic* (vpravo) v Belfaste, 6. marec 1912
**Olympic** bola trieda osobných zaoceánskych parníkov. Tvorila ju trojica lodí, ktoré boli postavené v lodeniciach Harland and Wolff pre spoločnosť White Star Line na začiatku 20. storočia. Hoci boli vo svojej dobe najväčšie a najluxusnejšie a jedny z najbezpečnejších lodí, boli dve z nich čoskoro stratené; *Titanic* sa 15. apríla 1912 potopil po zrážke s ľadovcom na svojej prvej plavbe a *Britannic* počas prvej svetovej vojny, keď 21. novembra 1916 narazil na mínu. *Olympic*, najstaršia z lodí, slúžil dlhú a úspešnú kariéru až do roku 1935, kedy bol zošrotovaný.

Vznik
-----

Lode triedy Olympic boli postavené, aby konkurovali najväčším lodiam spoločnosti Cunard Line (*Lusitanii* a *Mauretanii*) vo veľkosti a v luxuse. Mali sa volať podľa gréckych mytologických rás (Olympovia, Titani a Giganti) *Olympic*, *Titanic* a *Gigantic*. Najskôr boli postavené bok po boku *Olympic* a *Titanic*, a po nich nasledoval *Gigantic*, ktorý bol po katastrofe *Titanicu* radšej premenovaný na meno *Britannic*, ktoré spoločnosť White Star Line považovala vždy za šťastné.

Nehody
------

| Meno lode | Straty na životoch pred dokončením | Straty na životoch po dokončení |
| --- | --- | --- |
| RMS *Olympic* | 6 | asi 4 – cestujúci prvej triedy prehral príliš veľa peňazí v hazarde, čo malo za následok zlyhanie srdca; cestujúci tretej triedy sa prejedol k smrti vynikajúcim jedlom, ktoré sa na *Olympicu* podávalo; väzeň, ktorý bol eskortovaný do Veľkej Británie zrejme skočil cez palubu; cestujúci spáchal samovraždu a skočil cez palubu. |
| RMS *Titanic* | 8 | 1 517 po potopení. |
| HMHS *Britannic* | neznáme | 30 pri potápaní. |

Zdroj
-----

* *Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Třída Olympic na českej Wikipédii.*
**Richard Joseph Neutra** (\* 8. apríl 1892, Viedeň, Rakúsko – † 16. apríl 1970, Wuppertal, Nemecko) bol rakúsky architekt.

Život
-----

Do roku 1917 študoval na Technische Hochschule vo Viedni u Adolfa Loosa. Taktiež bol ovplyvnený Ottom Wagnerom. V roku 1921 – 1922 pracoval pre Ericha Mendelsohna v Berlíne a v roku 1923 emigroval do Spojených štátov, kde pokračoval v práci na niekoľkých projektoch s krajanom Rudolphom Schindlerom u ktorého si zriadil svoju vlastnú prax. Určitu dobu pracoval s Frankom Lloydom Wrightom od ktorého nadviazal na rodinne domy s otvorenou dispozíciou. Potom si otvoril svoju vlastnú prax s jeho manželkou Dione v Los Angeles. V tvorbe pokračoval od roku 1965 v spolupráci so synom Dionom.

Tvorba
------

Lovellov dom
Neutra vytvoril moderný regionalizmus pre južnú Kaliforniu v ktorom skombinoval kostru z ľahkého kovu so sadrovou omietkou na povrchu čím vytvoril vzhľad ľahkej konštrukcie bez výrazu námahy. Toto uplatnil na Lovellovom dome postavenom na svahu. Vznikol vo funkcionalistickom období uctievania slnka a novej čistej bielej architektúry. Jeho rozsiahle terasy su položené na ľahkom oceľovom tráme. Touto stavbou dokázal, že priemyselne vyrábané komponenty môžeme použiť ku stavbe uplne netypických domov.

Špecializoval sa na zväčšovanie až predlžovanie architektonického priestoru, ktorý starostlivo aranžoval do krajiny. V skutočnosti však pôsobia priame línie priemyselne v protiklade s prírodou a až fotografie od Juliusa Schumana vyvrátili túto predstavu a spopularizovali jeho štýl. Jeho otvorene interiéry sa najlepšie prejavili na Kauffmanovom dome, ktorý sa roztvára do krajiny ako obrovská kvetina, kde zasúvajúce steny vpúšťajú dovnútra vonkajší svet, čím rušia hranice medzi exteriérom a interiérom.

Bol známy tým, že jeho záujem pre stavbu jednoduchého domu alebo rezidencie bol rovnaký. Týmto sa líšil od iných veľkých architektov, ktorý si vyberali svojich klientov tak, aby presadili svoje umelecké vízie, nepozerajúc na to či to tá architektúra skutočne potrebuje. A aj sám odsudzoval projekty založené iba na módnom vkuse, chcel vytvoriť "kúsok večnosti".

Diela
-----

Millerov dom
* 1929 – *Lovellov dom*, Los Angeles, Kalifornia,
* 1929 – *Stembergov dom*, Los Angeles, Kalifornia
* 1937 – *Millerov dom*, Palm Springs, Kalifornia
* 1938 – *Emersonová nižšia stredná škola*, Los Angeles, Kalifornia
* 1946 – *Kaufmanov dom*, Palm Springs, Kalifornia
* 1963 – *Ambasáda Spojených štátov*, Karáči, Pakistan
* 1964 – *Van der Leeuw dom*, alebo *Neutrov dom*, Los Angeles, Kalifornia

Zdroje
------

* Richard Neutra www.greatbuildings.com, (po anglicky)
* Prinaová Francesca, *1000 let architektúry*, Slovart, str. 328 - 329
* Gossel Peter, *Architektúra 20. století*, Taschen, str. 190 - 192, 218 - 223
* *Functional architecture*, Benedikt Taschen, str. 386 - 393

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Richard Joseph Neutra**

Autoritné údaje: * abART: 13126
* BnF: 12197717t
* GND: 118734679
* ISNI: 0000 0001 2137 2987
* LCCN: n50004597
* NK ČR: jn20030923035
* ULAN: 500017837
* VIAF: 66513638
* WorldCat: lccn-n50004597
**Richard F. Canning Trophy** je trofej pre víťazný tím play-off Východnej konferencie American Hockey League (AHL). Pôvodne bola udeľovaná víťazovi Severnej konferencie a divízie.

Víťaz trofeje postupuje do záverečných bojov o Calder Cup. Najčastejšie - štyrikrát - trofej získal klub Hershey Bears.

Trofej je pomenovaná podľa bývalého prezidenta AHL. Víťaz play-off Západnej konferencie je ocenený Robert W. Clarke Trophy.

Víťazné tímy
------------

Víťazi play-off Východnej konferencie
* 2009/10 - Hershey Bears
* 2008/09 - Hershey Bears
* 2007/08 - Wilkes-Barre/Scranton Penguins
* 2006/07 - Hershey Bears
* 2005/06 - Hershey Bears
* 2004/05 - Philadelphia Phantoms
* 2003/04 - Wilkes-Barre/Scranton Penguins
* 2002/03 - Hamilton Bulldogs
* 2001/02 - Bridgeport Sound Tigers
* 2000/01 - Saint John Flames
* 1999/00 - Hartford Wolf Pack
* 1998/99 - Providence Bruins
* 1997/98 - Saint John Flames

Víťazi play-off Severnej konferencie
* 1996/97 - Hamilton Bulldogs
* 1995/96 - Portland Pirates

Víťazi play-off Severnej divízie
* 1994/95 - Albany River Rats
* 1993/94 - Portland Pirates
* 1992/93 - Springfield Indians
* 1991/92 - Adirondack Red Wings
* 1990/91 - Springfield Indians
* 1989/90 - Springfield Indians

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Richard F. Canning Trophy na anglickej Wikipédii.*
**Ferdinand Zirkel** (\* 20. marec 1838, Bonn, Nemecko - † 12. jún 1912, Bonn) bol nemecký geológ. Spoločne s H. Rosenbuschom bol priekopníkom mikroskopického skúmania minerálov a hornín a je považovaný za zakladateľa modernej petrografie.

Životopis
---------

Zirkel promoval v roku 1861 na univerzite v Bonne. Pôsobil ako profesor geológie na univerzite vo Ľvove (1863) a univerzite v Kieli (1868) taktiež bol od roku 1870 profesorom mineralógie a geológie na univerzite v Lipsku. V roku 1882 sa stal korešpondenčným členom Bayerische Akademie der Wissenschaften.

V roku 1898 bol za svoj prínos geológii londýnskou Geological Society of London vyznamenaný Wollastonovou medailou.

Meno Ferdinanda Zirkela nesie:

* hora Zirkel v pohorí Park Range v americkom štáte Colorado
* minerál zirkelit
* Dorsum Zirkel na Mesiaci

Dielo
-----

* *Geologische Skizze van der Westkiisle Schottlands* (1871)
* *Die Struktur der Variolite* (1875)
* *Microscopical Petrography* (1876)
* *Limurit aus der Vallee de Lesponne* (1879)
* *Über den Zirkón* (1880)
* *Lehrbuch der Petrographie* (1866)
* *Die mikroskopische Beschaffenheit der Mineralien und Gesteine*  (1873)

Externé odkazy
--------------

* Prof. Dr. phil. Ferdinand Zirkel

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Ferdinand Zirkel na českej Wikipédii.*

Autoritné údaje: * GND: 117006203
* ISNI: 0000 0001 1057 5770
* LCCN: no2017084202
* NK ČR: mzk2015859726
* VIAF: 39740633
* WorldCat: lccn-no2017084202
Pohľad na vrchné vrstvy zemskej atmosféry z vesmíru a Mesiac
**Termosféra** (z gr. *θερμός, thermós* (teplý) a *σφαίρα, sfera* (guľa)) je štvrtá hlavná vrstva zemskej atmosféry po mezosfére. Presnejšie leží za tenkou vrstvou mezopauza. Termosféra tvorí vrchnú časť ionosféry, podľa niektorých poňatí sa v hornej termosfére už začína magnetosféra (– od výšky 300 či 500 km). Z hľadiska zloženia už termosféra nepatrí k homosfére. 

Nachádza sa vo výške medzi 90−100 km až 450−700 km (spravidla 500−600 km). Oblasť vo výške asi 450−700 km sa označuje aj ako termopauza. 

Charakterizuje ju nárast teploty s výškou až asi na 1500 stupňov Celzia vo výške 200−300 km a vyššie potom približne nemeniacou sa teplotou. Termosféra je najredšia vrstva atmosféry – obsahuje len 0,001 % hmoty celej atmosféry. Keďže sú tu častice od seba veľmi vzdialené, tepelná výmena je veľmi malá a ani extrémne teploty tu pre astronautov nespôsobujú problémy. Napriek tomu však existuje istý odpor vzduchu, ktorý sa časom prejaví – napríklad vesmírnu stanicu ISS, ktorá sa pohybuje v termosfére vo výške asi 350–423 km, treba pravidelne raketovým pohonom zdvíhať do výšky, ktorú stratila.

Termosféra je známa aj polárnou žiarou (vo výške okolo 100 km).

Z dôvodu prvých tepelných záťaží v tejto vrstve pri pohybe smerom z vesmíru, v termosfére prvýkrát vidno vracajúce sa raketoplány a v spodnej termosfére spravidla vidno meteory.

Exosféra sa často chápe ako časť termosféry. V tomto chápaní potom termosféra končí niekde vo výške 100 000 km.

Pozri aj
--------

* troposféra
* tropopauza
* stratosféra
* stratopauza
* mezosféra
* mezopauza
* termopauza
* exosféra


|  |
| --- |
| Stavba Zeme |
| Geosféra | Magnetosféra | Exosféra | Atmosféra |
| Ionosféra | Termosféra |
| Mezosféra |
| Hydrosféra | Stratosféra |
| Biosféra | Troposféra |
| Pedosféra | Litosféra | Zemská kôra |
| Pevninská kôra |
| Oceánska kôra |
| Vrchný plášť | Najvrchnejší plášť | Zemský plášť |
| Astenosféra |
| Hranica vrchný-spodný plášť |
| Spodný plášť |
| Vonkajšie jadro | Zemské jadro |
| Vnútorné jadro |


|  |  |
| --- | --- |
| Portal | Portál vedy o ZemiAstronomický portálPortál slnečná sústava |
Rebrík pripravený na oberanie
**Rebrík** je pomôcka, ktorá umožňuje prekonávať veľký výškový rozdiel – umožňuje stúpať alebo zostupovať. Sú to dve dlhé zvislo postavené stojany, medzi ktorými sú po celej ich dĺžke v pravidelných vzdialenostiach umiestnené vodorovné priečky. Pri šplhaní po rebríku lezec pokladá nohy na dolné priečky a po jednotlivých priečkach stúpa nahor. Rovnováhu udržuje tým, že sa môže držať buď priečok nad sebou, alebo sa môže držať zvislých stojanov.

Rebrík sa oprie o stenu či iný predmet pod ostrým uhlom, čím vzniká naklonená rovina, po ktorej sa dá šplhať nahor. Často sa používajú pre oberanie ovocia zo stromov, pre natieranie alebo pri záchrane ľudí z budov.

Oproti skladacím rebríkom je pri rebríku potreba, aby sa oprel o pevný predmet. Skôr sa rebríky vyrábali prevažne z dreva, ale v súčasnosti sa používajú ľahšie materiály, napríklad hliníkové zliatiny.

V niektorých častiach sveta sa verí, že prejsť pod rebríkom prináša smolu.

Materiály rebríkov
------------------

* hliníkové – ponúka veľký výber druhov, majú vysokú odolnosť, bezpečnosť, ale aj tak sú ľahké a majú dlhú životnosť
* plastové – využívajú sa na miestach, kde sa pracuje s elektrinou, ale aj v chemickom a farmaceutickom priemysle
* drevené – materiál, ktorý postupne ustupuje, stále sa z neho vyrábajú skladacie rebríky

Pozri aj
--------

* Skladací rebrík
* Výsuvný rebrík
* Lešenie
* Rebríček
* Rebriňák
* Rebrinový rám

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Rebrík**

Zdroj
-----

* *Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Žebřík na českej Wikipédii.*
Dauphiné leží v juhovýchodnom Francúzsku
**Dauphiné** je názov územia na juhovýchode Francúzska medzi riekou Rhôna a talianskymi hranicami južne od Savojska a severne od Provensalska.

Geografia
---------

Najväčšími mestami v Dauphiné sú Grenoble, Gap a Valence. Jeho územie je rozdelené medzi departementy Isère, Drôme a Hautes-Alpes v regiónoch Rhône-Alpes a Provence-Alpes-Côte d’Azur.

Dejiny
------

Znak Dauphiné
Dauphiné bol pôvodne samostatný feudálny štát, ktorý sa rozvíjal od 11. do 14. storočia ako súčasť Burgundského kráľovstva, Franskej ríše, Stredofranskej ríše a neskôr Svätej ríše rímskej. Od jeho názvu bol odvodený titul dauphin, ktorý užíval knieža. V roku 1349 predal posledný bezdetný dauphin Humbert II. Dauphiné francúzskemu následníkovi trónu Karolovi. Zmluva určila Dauphiné ako apanáž pre nástupcu trónu a tým sa územie stalo fakticky súčasťou Francúzskeho kráľovstva. Odtiaľ vznikla tradícia, že francúzsky korunný princ dostal pri svojom narodení územia Dauphiné i s titulom dauphin (obdobne ako anglický korunný princ má titul princ z Walesu, alebo španielsky korunný princ je knieža z Astúrie).

V roku 1356 zložil nový dauphin lénnu prísahu cisárovi Karolovi IV. V 15. storočí bolo Dauphiné začlenené do majetku francúzskej koruny a odlúčilo sa tak od Svätej ríše rímskej tiež de iure. 

Počas druhej svetovej vojny sa nemecká armáda v roku 1940 zastavila na rieke Isère a Dauphiné sa ocitlo v tzv. Slobodnej zóne.

Po nemeckej porážke v bitke pri Stalingrade v časti Dauphiné, najmä v ťažko prístupnom pohorí Vercors, vzniklo jedno z najdôležitejších centier francúzskeho odboja. V júni 1944 po spojeneckej invázii v Normandii sa pokúsili dobrovoľnícke polovojenské skupiny, ktoré boli zbraňami zo vzduchu zásobované Spojencami, zastaviť pohyb nemeckých vojsk, ktoré mierili na sever. Boli však obkľúčené dvoma nemeckými divíziami horskej pechoty a zničené v ťažkých bojoch.

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Dauphiné**

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Dauphiné na českej Wikipédii.*
**Kleón** (starogr. *Κλέων* – *Kleón*) bol olympijský víťaz v behu na jedno stadion v roku 608 pred Kr.

Kleón z Epidaurosu bol na 43. olympijských hrách v roku 608 pred Kr. korunovaný olivovým vencom zo stromu rastúceho v posvätnom okrsku boha Dia za víťazstvo v behu na jedno stadion. Beh na jedno stadion bol najstaršou a aj hlavnou olympijskou súťažnou disciplínou, menom víťaza tohto preteku sa označovala celá olympiáda.

Meno olympionika Kleóna uvádza Eusebios z Kaisareie v zozname olympijských víťazov v dejepisnom diele *Kronika* (gr. *Χρονογραφία - Chronographia*). Hlavným zdrojom týchto jeho informácií boli písomnosti Iulia Africana, autora diel, zachovaných prevažne len vo fragmentoch.

Referencie a bibliografia
-------------------------

1. 1 2 3  Eusebios, *Kronika* 2,193.
2. ↑  Lesley Adkins & Roy A. Adkins. *Starověké Řecko*. Praha : Slovart, 2011. ISBN 978-80-7391-580-3. S. 363.
3. ↑  Vojtech Zamarovský. *Vzkriesenie Olympie*. Bratislava : Šport, 1986. 77-043-86. S. 140.
4. ↑  Josef Šusta. *Dějepisectví*. Praha : Nákl. Historického klubu, 1933. S. 9.

Pozri aj
--------

* Zoznam olympijských víťazov staroveku
**Dave McKean** (\* 29. december 1963, Maidenhead, Berkshire) je anglický ilustrátor, fotograf, grafický dizajnér, kresliar komiksov, režisér a hudobník.

Životopis
---------

V rokoch 1982-1986 študoval na Vysokej škole umenia a dizajnu v Berkshire. Pred ukončením štúdia sa začal živiť ako ilustrátor. V roku 1986 stretol spisovateľa Neila Gaimana a odvtedy sa s ním podieľal na mnohých projektoch. K ich prvým spoločným komiksom patrí *Black Orchid* a *Signal to Noise*. Veľmi populárnou sa stala komiksová séria *Sandman*, ku ktorej Dave McKean navrhol obálky pomocou koláží a experimentami s fotografiami. Od začiatku 90. rokov minulého storočia sa venuje hlavne ilustrácii a dizajnu. Roku 1998 vstúpil do sveta kinematografie, režíroval napríklad celovečerný film *MirrorMask*.

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Dave McKean na českej Wikipédii.*

Autoritné údaje: * BnF: 12136965r
* GND: 129454877
* ISNI: 0000 0000 6634 8377
* LCCN: n93030133
* NK ČR: ola2004235504
* VIAF: 54183463
* WorldCat: lccn-n93030133