**Roky olova**, resp. **olovené roky** (tal. *anni di piombo*, angl. *Years of lead*) je názov používaný na označenie obdobia politických nepokojov v Taliansku od konca 60. tych do polovice 80. tych rokov 20. st. Toto obdobie bolo charakterizované všeobecným spoločenským konfliktom a mnohými aktami terorizmu uskutočňovanými ľavicovými aj pravicovými extrémistickými hnutiami. 

Politická situácia v Taliansku bola napätá už od začiatku 60. tych rokov, pretože pravicovým politickým stranám na čele s Kresťanskými demokratmi (DC) v Taliansku už dlhší čas klesala podpora a boli nútené prijať do koalície aj stredoľavú Taliansku socialistickú stranu (PSI). Druhou najsilnejšou stranou po kresťanských demokratoch v Taliansku však bola dlhodobo Talianska komunistická strana (PCI), ktorej vstup do koalície pravicové strany vehementne odmietali a všemožne mu zabraňovali, pretože v duchu Studenej vojny sa obávali, že by mohla Taliansko priviesť do tábora socialistických krajín. Všeobecné spoločensko-politické napätie viedlo na konci 60. tych rokov k mnohým študentským nepokojom a vyvrcholilo zastrelením policajta *Antonia Annarumma* a následným bombovým útokom na *Piazza Fontana* v Miláne v roku 1969 a odštartovalo obdobie známe ako *Roky olova* (t. j. nábojov). Názov je odvodený z vlny prestreliek a bombových útokov, ktoré sa vznietili po spomínaných udalostiach z r. 1969. Na tomto násilí sa podielalo viacero ľavicových (Červené brigády, či Lotta Continua) aj pravicových (napr. Ordine Nuovo, či NAR) extrémistických organizácii, no aj mafia a tajné služby.

Medzi najdôležitejšie udalosti z tohto obdobia patrí spomínaný "spúšťací" bombový útok na *Piazza Fontana* z 12. decembra 1969, pri ktorom zahynulo 17 ľudí a z ktorého boli spočiatku obviňované ľavicové organizácie. Hoci o ich vine neboli v podstate žiadne dôkazy, polícia proti nim spustila vlnu silných represálii, čo však len viedlo k väčšej radikalizácii mládeže a napr. ku vzniku *Červených brigád*. Hoci neskôr bolo obvinených z útoku viacero iných ľudí hlavne z ultrapravicového spektra, dodnes nie je jasné, kto za útokmi naozaj stál. Ďalšími významnými udalosťami bolo odhalenie pokusov o neofašistický prevrat v Taliansku z rokov 1970 a 1974, násilné demonštrácie v Pise z mája 1973 (1 mŕtvy), viacero vrážd a bombových útokov na policajtov a policajné stanice z rokov 1972-1973 (celkovo 8 mŕtvych), bombový útok na anti-fašistickú demonštráciu v Brescii z 28. mája 1974 (8 mŕtvych), bombový útok na vlak *Italicus* z 4. augusta 1974 (12 mŕtvych), či únos a vražda významného kresťanskodemokratického politika Alda Mora v máji 1978. Násile vyvrcholilo 2. augusta 1980, keď silná bomba na železničnej stanici v Bologni zabila 85 ľudí. Poslednými väčšími aktami teroru z tohto obdobia boli útok *Červených brigád* na vojenský konvoj v Salerne z augusta 1982 (3 obete) a útok na vlak Florencia-Rím z 23. decembra 1984 (17 obetí), ktorý uskutočnila mafia v spolupráci s neofašistickými teroristami.

Podľa štatistík talianskeho ministerstva vnútra boli v rokoch 1969 až 1980 za 67,5% násilných činov zodpovedné ultrapravicové organizácie, za 26,5% ultraľavicové a za 5,95% ostatné skupiny. Čo sa týka obetí tohto obdobia politických nepokojov, celkovo 150 osôb bolo zavraždených pri teroristických akciách uskutočnených pravicovými extrémistami, za 94 mŕtvych sú zodpovední ľavicový extrémisti.

V súvisloti s pozadím udalostí, ktoré sa odohrávali v Taliansku počas rokov olova, ostáva stále mnoho nezodpovedaných otázok a nejasností. Za mnohé útoky, ktoré sa v tomto období odohrali, boli často politikmi, médiami, ale aj vyšetrovateľmi obviňované ultraľavicové organizácie, pričom sa zdôrazňovalo ich prepojenie na *PCI*. Neskôr sa však často ukázalo, že ich uskutočnili pravicový extrémisti so zjavným zámerom zdiskreditovania ľavice. Tak to bolo u viacero hore uvedených prípadov. To vzbudilo celospoločenský záujem o to, do akej miery bolo násilie zámerne vyprovokované a usmerňované a komu a prečo v skutočnosi vyhovovalo. Už v r. 1974 bol zatknutý šéf vojenských tajných služieb SIOS a SID, generál Vito Miceli, pretože sa mu dokázalo marenie vyšetrovania vo viacerých prípadoch, prepojenie na neofašistické skupiny, ale i to, že dostával veľké obnosy peňazí priamo od CIA. Podobných prípadov neskôr pribúdalo a po odhalení tajných organizácii Propaganda Due, či Gladio a ich vzájomnom prepojení na viaceré ultrapravicové skupiny, na vplyvných ľudí, ako aj na západné tajné služby sa začalo čoraz viac hovoriť o tom, že v Taliansku bola vo veľkom uskutočňovaná tzv. stratégia napätia. Jej podstatou je rozdelenie, manipulácia a kontrola verejnej mienky pomocou strachu, propagandy, dezinfomácii, agentov provokatérov a tiež uskutočňovaním tzv. false-flag operácii. V r. 2000 talianska parlamentná komisia vo svojej vyšetrovacej správe priamo uviedla, že stratégia napätia bola podporovaná Spojenými štátmi, aby *"zabránila PCI, a do určitej miery aj PSI, v dosiahnutí výkonnej moci v krajine "*.

Externé odkazy
--------------

* Správa z vyšetrovania talianskeho parlamentu
* Serge Quadruppani:Italy's Years of Lead Archivované 2008-12-25 na Wayback Machine