recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Vienna International Centre a Donau City
UNO City, pohľad z Donauturm
**Vienna International Centre** (angl. ) alebo **Internationales Zentrum Wien** (nem. ), známe aj ako **UNO City**, vo Viedni je komplex budov a akademickej pôdy, ktorý spravuje Organizácia Spojených národov vo Viedni.

VIC navrhol rakúsky architekt Johann Staber a bolo postavené v rokoch 1973 až 1979 severne od rieky Dunaj. Obsahuje 6 budov v tvare Y, ktoré obklopujú valcovú konferenčnú budovu v celkovej rozlohe 230-tisíc štvorcových metrov. Najvyššia budova je vysoká 120 metrov a má 28 poschodí.

V komplexe VIC pracuje okolo 5000 ľudí a poskytuje aj stravovacie, bankové, poštové a nákupné služby. Väčšie konferencie sa usporadúvajú v susednom Austria Center Vienna, konferenčnom a výstavnom centre s kapacitou 6000 ľudí.

VIC je oblasť nadregionálneho významu.

Organizácie
-----------

Hlavné sídlo OSN spolu s mestami New York, Ženeva a Nairobi, je sídlom nasledovných organizácií:

* Medzinárodná agentúra pre atómovú energiu (International Atomic Energy Agency - IAEA)
* Úrad OSN pre drogy a kriminalitu (=Úrad OSN pre boj proti drogám a prevenciu kriminality; United Nations Office on Drugs and Crime - UNODC) a Úradovňa OSN vo Viedni (UN Office at Vienna - UNOV), vrátane Úrad OSN pre mierové využitie vesmíru (=Kancelária OSN pre vesmírne záležitosti; United Nations Office for Outer Space Affairs - OOSA)
* Organizácia Spojených národov pre priemyselný rozvoj (United Nations Industrial Development Organization, UNIDO)
* Prípravná komisia pre Organizáciu Zmluvy o všeobecnom zákaze jadrových skúšok (Comprehensive Test Ban Treaty Organization, CTBTO).

Ďalšie dve organizácie, OBSE a OPEC, majú sídlo mimo VIC.

Externé odkazy
--------------

* United Nations vo Viedni
* Austria Center Vienna
* Archivované 2017-09-13 na Wayback Machine Ďalšie konferenčné budovy, ktoré majú byť dokončené v roku 2008

| Rekordy |
| --- |
| Predchodca**Wiener Rathaus104,3 m** | **Najvyššia budova Viedne****Vienna International Centre**1979-1999127 m | Nástupca**Millennium Tower171 m** |
*V užšom zmysle sa ako search engine označuje len web search engine, pozri web search engine.*
**Search engine** (do slovenčine prekladané ako: **prieskumový stroj, vyhľadávač, vyhľadávací nástroj, vyhľadávací prostriedok, vyhľadávací stroj, vyhľadávacia služba, vyhľadávací program**, v bežnom jazyku len **vyhľadávač**) je počítačový systém či program, ktorý umožňuje používateľovi zadať nejaký ľubovoľný alebo špecifikovaný vyhľadávaný výraz a dostať z veľkého objemu dát (napr. v domácom počítači alebo na internete) informácie, ktoré sú v súlade s týmto dopytom (napr. informácie, ktoré obsahujú to, čo je hľadané, alebo ktoré súvisia s tým, čo je hľadané). Ako search engine sa označujú aj webové stránky, ktorých hlavnou funkciou je poskytovanie takéhoto systému či programu. Termín search engine v užšom zmysle nezahŕňa metasearch engines, v širšom zmysle ich zahŕňa.

Ako **internet search engine** (po slovensky: **internetový prieskumový stroj, internetový vyhľadávač, internetový vyhľadávací nástroj**... atď. ako hore) sa označuje buď search engine, na ktorý sa pristupuje cez internet, alebo search engine, ktorého zdrojom vyhľadávania je internet (t.j. WWW (web search engine), Usenet (Usenet search engine) a pod.). V slovenčine sa ako **internetový prieskumový stroj, internetový vyhľadávač** atď. (nepresne ale často) prekladá aj anglické web search engine (pretože je tendencia vyhýbať sa prídavnému menu "webový"). 

Ako **online search engine** (po slovensky: **online prieskumový stroj, online vyhľadávač, online vyhľadávací nástroj**... atď. ako hore) sa označuje search engine, pri ktorého výkone činnosti dochádza k výmene dát v rámci nejakej počítačovej siete, najčastejšie to je internet search engine. 

Ako **full-text search engine** (po slovensky: **fulltextový/plnotextový/celotextový prieskumový stroj, fulltextový/plnotextový/celotextový vyhľadávač, fulltextový/plnotextový/celotextový vyhľadávací nástroj** ...atď. ako hore) sa označuje search engine, ktorý vykonáva plnotextové vyhľadávanie.

Delenia
-------

Podľa zdroja vyhľadávania sa rozlišuje:

* web search engine (WWW search engine) - vyhľadáva na WWW
* usenet search engine - vyhľadáva v Usenete
* intranet search engine - vyhľadáva v intranete
* desktop search engine - vyhľadáva v danom počítači

Podľa druhu vyhľadávaných dát sa rozlišuje:

* text search engine - vyhľadáva textové dáta
* image search engine - vyhľadáva obrázkové dáta
* video search engine - vyhľadáva video dáta
* iné

Podľa šírky záberu:

* general search engine (universal search engine) - vyhľadáva pre všetky témy a cieľové skupiny
* vertical search engine - vyhľadáva len v určitej téme (napr. šport, zdravie, povolanie) alebo pre určitú cieľovú skupinu (napr. vedci, deti)

Zdroje
------

* *Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Suchmaschine na nemeckej Wikipédii (číslo revízie nebolo určené).*
* Search engine na answers.com
* Vyhledávací stroj (česky)
**Viliam Veteška** (\* 16. august 1953, Púchov – † 21. apríl 2009, Banská Bystrica) bol podpredseda Národnej rady Slovenskej republiky a bývalý podpredseda ĽS-HZDS.

Viliam Veteška v roku 1976 ukončil štúdium na Univerzite Komenského v Bratislave, kde v roku 1978 vykonal aj rigorózne skúšky a ziskal titul JUDr. Prešiel rôznymi zamestnaniami v obchode a službách. Od roku 1987 pracoval ako obchodný námestník generálneho riaditeľa CKM Praha. Po nežnej revolúcii v roku 1989 sa pustil do podnikania. V roku 1991 založil holdingovú spoločnosť Wili zameranú na cestovný ruch a prostredníctvom tejto spoločnosti v roku 1996 založil leteckú spoločnosť Slovenské aerolínie, a.s. kde pôsobil striedavo ako predseda predstavenstva alebo predseda dozornej rady.

V roku 2002 bol zvolený za poslanca NR SR za HZDS. Na sneme strany 14. júna 2003 v Púchove bolo HZDS premenované na ĽS-HZDS. Viliam Veteška bol zároveň na tomto sneme zvolený za podpredsedu ĽS-HZDS pre zahraničnú politiku. Na sneme strany 4. júna 2005 v Prešove bol opätovne zvolený za podpredsedu. V júni 2007 na sneme ĽS-HZDS v Nitre o funkciu prišiel.

Viliam Veteška bol v roku 2002 zvolený za podpredsedu NR SR. Tento post zastával až do svojej smrti. Bol zároveň členom Mandátového a imunitného výboru NR SR, Stálej delegácie NR SR do Stredoeurópskej iniciatívy a Euro-stredomorského Parlamentného zhromaždenia.

Iné projekty
------------

WikicitátyCommons
* Spolupracuj na Wikicitátoch Wikicitáty ponúkajú citáty od alebo o **Viliam Veteška**
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Viliam Veteška**

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Viliam Veteška**

Externé odkazy
--------------

* oficiálny životopis na stránke HZDS
**Vitálišovce** (maď. *Vitálisfalu*) sú mestskou časťou mesta Liptovský Mikuláš. K 30. júlu 2009 tu žilo 132 obyvateľov.

Polohopis
---------

Nachádzajú sa v Liptovskej kotline, na ľavom brehu potoka Smrečianka a na východnom úpätí vrchu Háje (746,5 m n. m.), na okraji cesty III. triedy do obce Žiar, na severovýchodnom okraji mesta, 4 km na východ od jeho centra. 

K mestu boli Vitálišovce pričlenené v roku 1971 a v súčasnosti už stavebne splynuli s južnejšie ležiacim sídliskom Podbreziny. Západne od mestskej časti sa nachádza lyžiarsky vlek, bufet Milka, v minulosti pod názvom Smrečianka a športový areál Xsport, ako aj areál pre trénovanie psov, tzv. agility. Na južnom okraji (ulica Lipová) je Zariadenie pre seniorov Royal Care  Archivované 2015-08-11 na Wayback Machine. Na autobusovej zastávke pri lyžiarskom vleku zastavujú prímestské spoje do obcí Smrečany a Žiar, nepremávajú sem spoje MAD Liptovský Mikuláš, avšak Vitálišovce sú v dosahu konečnej zastávky Podbreziny - sever, kde sem vedú spoje mestské autobusovej dopravy s číselným označením 8,9,10,11. 

### Ulice

* Brezie
* Smrečianska
* Vitálišovská
* Zadná
* Zemianska
* Žiarska

Kultúra a zaujímavosti
----------------------

### Pamiatky

* Evanjelická zvonica, murovaná stavba na pôdoryse obdĺžnika s ihlancovou helmicou z obdobia okolo roku 1881. Fasáda zvonice je horizontálne členená kordónovými rímsami, rozonančné otvory sú segmentovo ukončené. Nachádza sa v areáli cintorína. V roku 2014 prešla obnovou.

Externé odkazy
--------------

* Oficiálna stránka mesta Liptovský Mikuláš

Súradnice: 49°05′21″S 19°39′01″V﻿ / ﻿49,089254°S 19,650164°V﻿ / 49.089254; 19.650164

| * z
* d
* u
Mestské časti Liptovského Mikuláša (16) |
| --- |
| 
* Andice
* Benice
* Bodice
* Demänová
* Iľanovo
* Liptovská Ondrašová
* Nábrežie-Vrbica
	+ Nábrežie
	+ Vrbica
* Okoličné
* Palúdzka
* Ploštín
* Podbreziny
* Ráztoky
* Staré Mesto
* Stošice
* Svätý Štefan
* Vitálišovce

 |
Po začiatku druhej svetovej vojny bolo Ukrajina a jej obyvateľstvo okupované troma štátmi - Sovietskym zväzom, Nemeckom a Maďarskom.

Saintgermainská zmluva z 10. septembra 1919 hovorila o Podkarpatskej Rusi ako o územie Rusínov južne od Karpát. Touto zmluvou bola Podkarpatská Rus začlenená do Československa, ktoré sa zaviazalo vytvoriť na území Rusínov jihokarpatských v hraniciach, určených vedúcimi mocnosťami, samosprávnu jednotku, ktorá bude vybavená najširšie samosprávou zlučiteľnú s jednotnosťou štátu československého.

Podľa sčítania ľudu v roku 1924 žilo na Podkarpatskej Rusi 62 percent Rusínov, 17 percent Maďarov, 14 percent Židov, 3,3 percenta Čechov, 2,5 percenta Rumunov a 1 percento Nemcov.

11. októbra 1938 bola ustanovená prvá vláda autonómnej Podkarpatskej Ukrajiny. Viedenskou arbitrážou z 2. novembra 1938 Maďarsko obdržalo južné oblasti vrátane Užhorodu a Mukačeva. Vláda na čele s Augustínom Vološinom presídlila do Chustu.

Po tom ako v marci roku 1939 maďarská armáda obsadila Zakarpatskú Ukrajinu a zvrhla jej vládu, sa táto oblasť (Zakarpatsko) stala súčasťou Maďarska a ostala ňou až do konca druhej svetovej vojny. Spočiatku chcela maďarská vláda vyše 550 000 nespokojným Ukrajincom, ktorí boli po roku 1918 už druhýkrát pod nadvládou cudzieho štátu darovať autonómiu Zakarpatska, no skôr či neskôr bolo jasné, že túto požiadavku nedokáže splniť a pripravuje sa na postupnú maďarizáciu ukrajinského obyvateľstva.

Ihneď začali s represáliami ukrajinofilov a státisíce obyvateľov brutálnym spôsobom padlo za obeť maďarskému útlaku. Tisícky ľudí bolo zatknutých a vyše 30 000 ušlo do oblasti Haliče, odkiaľ ich zase boľševici pod nátlakom deportovávali na Sibír. Pred krutou smrťou nenašlo východisko ani vyše 100 000 Židov, z ktorých väčšina poumierala v koncentračných táboroch. Maďari zakázali vydávanie všetkých ukrajinských periodík a existenciu organizácií, čím chceli totálne vykoreniť ukrajinské hnutia v Zakarpatsku a zaviesť v tejto oblasti úplnú maďarizáciu, ktorá sa najviac prejavila v oblasti školstva. Na docielenie svojho sna začali realizovať prechodnú (tzv. rusínofilskú) variantu maďarizácie, vychádzajúc z presvedčenia o tom, že miestne obyvateľstvo sa stotožňovalo s Rusínmi, ktorí mali počas mnohých storočí s Maďarmi nepriateľské vzťahy. Hlavnými protagonistami takéhoto druhu maďarizácie boli budapeštianski agenti vlády András Bródy a István Fencik, ktorí si posvietili najmä na grécko-katolícke duchovenstvo a kresťanov.

Maďarská moc Ukrajincov zruinovala nielen politicky, ale priviedla do úpadku aj vzdelanie a snahu o ekonomický rozvoj Zakarpatska. Jediným pozitívnym aspektom šesťročnej okupácie tejto oblasti Maďarskom bolo to, že ju ochránila pred nacistickým vpádom a tiež od pustošenia aké postihlo veľkú časť ostatnej Ukrajiny.

Referencie
----------

1. ↑   *Podkarpatská Rus a Československo* [online]. [Cit. 2020-11-01]. Dostupné online.

Zdroj
-----

* O. Subteľnyj. Ystorija Ukrajiny. Kyjiv, 2006.

Pozri aj
--------

* Ukrajinci pod okupáciou Nemecka
* Sovietska okupácia Zakarpatska
Vodná nádrž v povodí Sedlického potoka
**Vodní nádrž Němčice** je predstavná vodná nádrž v povodí rieky Želivka slúžiaca k zachyteniu splavenín prinášaných Sedlickým potokom, ktoré by sa inak dostali do Švihovskej nádrže a zhoršovali tak kvalitu jej vody. Táto nádrž sa nachádza západne od dediny Němčice v okrese Benešov.

Opis
----

Stavba vodného diela na Sedlickom potoku prebiehala počas rokov 1975-1980. Hrádza vysoká 12,2 m, ktorej dĺžka v korune je 165 m, sa nachádza na jeho 7,5 riečnom kilometri, kde zhruba končí vzdutie Švihovskej nádrže. Šírka koruny hrádze je 8,5 m. Je po nej vedená cesta III. triedy spájajúca obce Keblov a Bernartice. Nádrž je využívaná k športovému rybolovu.

Zhruba 200 m od hrádze preklenuje údolie Sedlického potoka kamenný viadukt zrušenej železničné trate z Trhového Štěpánova do bývalých Dolných Kralovíc.

Priemerný dlhodobý ročný prietok (Qa) k profilu hrádze činí 0,45 m³/s. Storočná voda tu dosahuje 48,2 m³/s.

Literatúra
----------

* Vojtěch Broža a kolektiv, *Přehrady Čech, Moravy a Slezska*. Liberec: Knihy 555, 2005. ISBN 80-86660-11-7

Externé odkazy
--------------

* VD Němčice
* Vodní nádrž Němčice - aktuálny vodný stav Archivované 2014-03-08 na Wayback Machine

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Vodní nádrž Němčice na českej Wikipédii.*
**Umbraco** je platforma systému na správu obsahu (CMS) s otvoreným zdrojovým kódom na publikovanie obsahu na sieti WWW a intranetoch. Je napísaný v C# a nasadzovaný na infraštruktúru založenú na technológiách Microsoftu. Od verzie 4.5 je celý systém k dispozícii pod licenciou MIT.

Program Umbraco vyvinul Niels Hartvig v roku 2000 a vydal ho ako softvér s otvoreným zdrojovým kódom v roku 2004. V roku 2009 ho CMS Wire označila za jeden z popredných CMS na báze .NET. V roku 2010, s 1 000 stiahnutiami denne, bolo Umbraco medzi piatimi najobľúbenejšími súbormi stiahnutými prostredníctvom inštalačného programu Microsoft Web Platform Installer, dve miesta pod hlavným rivalom DotNetNuke a 12. najsťahovanejšou aplikáciou od spoločnosti Codeplex, šesť miest pod DotNetNuke a 13 miest nad mojoPortal.

Referencie
----------

1. ↑  . Dostupné online.
2. ↑  . Dostupné online.
3. ↑  . Dostupné online.
4. ↑   *Archivovaná kópia* [online]. [Cit. 2020-09-01]. Dostupné online. Archivované 2014-07-26 z originálu.
5. ↑  . Dostupné online.
6. ↑  . Dostupné online.

Externé odkazy
--------------

* Oficiálna web stránka
* Verzie Umbraco
* Repozitár Umbraco na GitHube
* Our Umbraco - komunitné stránky Umbraca
**Vojtech Gejza Danielovič** (\* 14. júl 1904, Prešov – † 1. september 1955, Praha) bol dôstojník, generálmajor.

Životopis
---------

Študoval na gymnáziu a učiteľskom ústave v Prešove, na vojen. akadémii v Hraniciach na Morave, v Míloviciach, v Prahe. Príslušník čs. a slov. armády, po oslobodení generál ČSĽA. Po rozbití republiky sa zapojil do protifašistického boja. Pred vypuknutím povstania prednosta intendančného Veliteľstva pozemného vojska v Banskej Bystrici. Počas SNP prednosta intendančnej správy Veliteľstva 1. čs. armády na Slovensku (1944). Po ústupe Povstania do hôr príslušník partizánskeho hnutia. V 50. rokoch zatknutý a po vykonštruovanom obvinení roku 1952 nespravodlivo odsúdený na 12 rokov väzenia. Ako väzeň pracoval v Jáchymovských baniach. Po smrti v roku 1955 bol pochovaný v hromadnom hrobe na cintoríne v pražských Ďábliciach. V roku 1965 Najvyšší súd rozsudok zrušil, avšak až v októbri 1991 bol plne rehabilitovaný v hodnosti generálmajor in memoriam.

Vyznamenania
------------

* 7. júla 1945 Československá vojenská medaile za zásluhy Československá vojenská medaile za zásluhy 1. st.
* roku 1947 Československý válečný kříž 1939 Československý válečný kříž 1939

Referencie
----------

1. 1 2
2. ↑   *Regionálne autority. Danielovič, Vojtech Gejza, 1904-1955* [online]. Banská Bystrica: Verejná knižnica Mikuláša Kováča v Banskej Bystrici, [cit. 2018-10-24]. Dostupné online.
3. 1 2 3   *Týždeň vo filme* (Zpravodajský film Bratislava), máj 1968, roč. 1968, čís. 18. Dostupné online [cit. 2018-10-15].

Literatúra
----------

* Slovenský biografický slovník

Externé odkazy
--------------

* Regionálne osobnosti VKMK – zdroj, z ktorého pôvodne čerpal tento článok.
* 

Autoritné údaje: * SNK: 151202
***Unitatis Redintegratio***, dekrét o ekumenizme, je dokument Druhého vatikánskeho koncilu. Okrem iného potvrdzuje aj právo východných katolíckych cirkví na vlastnú teológiu (popri vlastnej liturgii, spiritualite a disciplíne). Neraz sa prekrýva s dekrétom *Orientalium Ecclesiarum* alebo ho dopĺňa, keďže obidva dekréty čiastočne vznikli zo schémy o jednote cirkvi.

Prijatý bol v pomere 2 134 proti 11 hlasom biskupov. Vyhlásený bol pápežom Pavlom VI. 21. novembra 1964 (na sviatok Vstupu presvätej Bohorodičky do chrámu).

Referencie
----------

1. ↑  Andrej ŠKOVIERA: Druhý vatikánsky koncil a obnova východného dedičstva v Katolíckej cirkvi. In: Byzantinoslovaca VI. Ed. Martin Hurbanič – Vratislav Zervan. Bratislava: Byzantologický seminár Alexandra Avenaria pri Katedre všeobecných dejín FiF UK, 2017, s. 278-279. (ISBN 978-80-8127-201-1) (Dostupné online.)

Externé odkazy
--------------

* Unitatis redintegratio (latinský originálny text)
* Unitatis redintegratio (slovenský text) Archivované 2010-04-04 na Wayback Machine
Súradnice: 39°25′00″J 71°56′00″Z﻿ / ﻿39,41667°J 71,93333°Z﻿ / -39.41667; -71.93333

**Villarrica** je aktívna sopka, nachádzajúca sa v čilskom regióne Araucanía, neďaleko mesta a jazera s rovnakým menom. Je to jeden z najaktívnejších stratovulkánov v tejto časti Ánd. Len od 16. storočia bolo zaznamenaných viac ako 40 erupcií, viaceré plínijského typu.

Sopka leží na staršej, neskoropleistocénnej kaldere s priemerom približne 6 km. Ďalšia, 2 km široká kaldera, ktorá vznikla približne pred 3 500 rokmi, leží vo vnútri väčšej kaldery (presnejšie pri jej severozápadnom okraji). Villarrica je tvorená bazaltami a andezitmi a jej svahy sú posiate rôznymi troskovými kužeľmi. Vrchol je pokrytý trvalým ľadom, čo rapídne zväčšuje výskyt lahárov a bahnotokov, ničiacich mestečká a dediny na svahoch sopky.

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **stratovulkán Villarrica**.

Externé odkazy
--------------

* www.volcano.si.edu Archivované 2020-07-29 na Wayback Machine – stratovulkán Villarrica na Global Volcanism Program (anglicky)
Vlajka Izraela
Vlajúca vlajka Izraela
**Vlajka Izraela** je biela s dvomi modrými pruhmi pozdĺž horného aj dolného okraja listu (14:30:85:30:14) s modrou šesťcípou Dávidovou hviezdou (*Dávidovým štítom*) tvorenou dvoma pretínajúcimi sa trojuholníkmi uprostred. Biela a modrá sú farby židovských bohoslužobných látok a znamenajú v novej interpretácii čistotu sionistických ideálov a oblohu.

Vlajka bola zavedená roku 1948, predlohou jej bola vlajka sionistického hnutia z roku 1891, schválená na kongrese v Bazileji roku 1897.

Dejiny vlajky
-------------

Ako prvý s myšlienkou bielej a modrej ako izraelských národných farieb podľa všetkého prišiel rakúsko-židovský básnik spisovateľ narodený v Čechách Ludwig August von Frankl v básni *Civ‘ej ‘Erec Jehuda* (*Farby júdskej zeme*), ktorú napísal roku 1864 po návšteve Jeruzalema. Praktického využitia sa tieto národné farby dočkali až počas prvej alije. Spisovateľ Mordechaj ben Hilel ha-Kohen usporiadal roku 1884 oslavu na počet stých narodenín filantropa Moše Montefioreho, pri ktorej *"sme po prvýkrát odhalili pred širokou verejnosťou naše národné farby, pretože mnohí ani nevedeli, že modrá a biela sú farbami nášho národa."* Výber týchto farieb nebol náhodný a odkazoval na náboženskú tradíciu: modrá a biela sú farby židovského modlitebného plášťa: talitu.

Referencie
----------

1. ↑  הדגל - אתר עמלנט

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Vlajka Izraela**

Galéria
-------

* Civilná vlajka IzraelaCivilná vlajka Izraela
* Námorná vlajka IzraelaNámorná vlajka Izraela

| * z
* d
* u
Vlajky ázijských krajín |
| --- |
| 
* Afganistan Afganistan
* Arménsko Arménsko
* Azerbajdžan Azerbajdžan
* Bahrajn Bahrajn
* Bangladéš Bangladéš
* Bhután Bhután
* Brunej Brunej
* Cyprus Cyprus
* Čína Čína
	+ Hongkong Hongkong
	+ Macao Macao
	+ Taiwan Taiwan
* Filipíny Filipíny
* Gruzínsko Gruzínsko
* India India
* Indonézia Indonézia
* Irak Irak
* Irán Irán
* Izrael Izrael
* Japonsko Japonsko
* Jemen Jemen
* Jordánsko Jordánsko
* Kambodža Kambodža
* Katar Katar
* Kazachstan Kazachstan
* Kirgizsko Kirgizsko
* Kórejská ľudovodemokratická republika Kórejská ľudovodemokratická republika
* Kórejská republika Kórejská republika
* Kuvajt Kuvajt
* Laos Laos
* Libanon Libanon
* Malajzia Malajzia
* Maldivy Maldivy
* Mjanmarsko Mjanmarsko
* Mongolsko Mongolsko
* Nepál Nepál
* Omán Omán
* Pakistan Pakistan
* Palestína Palestínske autonómne územia
* Rusko Rusko
* Saudská Arábia Saudská Arábia
* Singapur Singapur
* Spojené arabské emiráty Spojené arabské emiráty
* Srí Lanka Srí Lanka
* Sýria Sýria
* Tadžikistan Tadžikistan
* Thajsko Thajsko
* Turecko Turecko
* Turkménsko Turkménsko
* Uzbekistan Uzbekistan
* Vietnam Vietnam
* Východný Timor Východný Timor

 |  |
**Vlasta Winkelhöferová** (\* 15. január 1932, Praha – † 22. marec 2022) bola česká japanologička, spisovateľka a prekladateľka.

Život a dielo
-------------

Po absolvovaní odboru japanológia-koreanistika na Filozofickej fakulte Univerzity Karlovej v roku 1955 tu pôsobila najskôr ako asistenka, neskôr ako odborná asistentka so zameraním na modernú japonskú literatúru, moderný jazyk a folklór. V období normalizácie nútene odišla. Uplatnenie našla v Orientálnom oddelení Štátnej jazykovej školy v Prahe.

Spolu s Libušou Boháčkovou je spoluautorkou prvých českých dejín japonskej kultúry: *Vějíř a meč – Kapitoly z dějin japonské kultury* (vydané v roku 1987) a s Miroslavom Novákom dejín modernej japonskej literatúry, *Japonská literatura od roku 1868*. Do češtiny preložila tvorbu autorov ako: K. Abe, Džun’ičiró Tanizaki, Jasunari Kawabata, Kenzaburó Óe, Jukio Mišima, N. Šiga, O. Dazai, Dž. Kinošita, Haruo Umezaki, T. Takeda. S manželom Janom Winkelhöferom napísala po pobytoch v Japonsku v 60. rokoch cestopis *Sto pohledů na Japonsko*. Manžel Jan Winkelhöfer bol po roku 1989 veľvyslancom Česka v Japonsku.

Ocenenia a členstvá
-------------------

Vlasta Winkelhöferová bola členkou nasledujúcich združení: *European Association for Japanese Studies*, Českej orientalistickej spoločnosti, Obce prekladateľov a Obce spisovateľov. Bola tiež členkou poradného zboru (Rady) organizácie *The Asiatic Society of Japan*.

Za svoju knihu *Dějiny odívání – Japonsko* bola v roku 1999 vyznamenaná Hlávkovou cenou. V roku 2012 jej bola udelený Rád vychádzejúceho slnka so zlatými lúčmi a rozetou, čo je druhé najvyššie vyznamenanie Japonska udelované cudzincom. V roku 2013 získala striebornú pamätnú medailu Senátu.

Referencie
----------

1. 1 2 3 4 5  Databazeknih.cz. *Vlasta Winkelhöferová* [online]. databazeknih.cz, [cit. 2022-03-23]. Dostupné online.
2. 1 2 3  ČTK. *Zemřela přední česká japanoložka Vlasta Winkelhöferová* [online]. seznamzpravy.cz, [cit. 2022-03-23]. Dostupné online.
3. ↑   *Osudy Vlasty Winkelhöferové* [online]. Praha: Český rozhlas, 2016-03-14, [cit. 2017-06-26]. Dostupné online. Archivované 2020-04-10 z originálu.
4. ↑  WINKELHÖFEROVÁ, Vlasta. *Vrátka z bambusu : sbírka próz japonských spisovatelů 20. století*. 1. vyd. V Praze : Sdružení Kontinenty, 2012. 197 s. ISBN 978-80-904695-1-8.
5. ↑   *KDO BYL KDO - čeští a slovenští orientalisté, afrikanisté a iberoamerikanisté* [online]. nakladatelství LIBRI, 1999, [cit. 2015-06-14]. Dostupné online. Archivované 2015-10-16 z originálu.
6. ↑   Vlasta Winkelhöferová, Češka s Řádem vycházejícího slunce od japonského císaře. *Lidovky.cz* (Praha: MAFRA), 2012-11-25. Dostupné online [cit. 2014-05-25]. ISSN 1213-1385.

Zdroj
-----

* *Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Vlasta Winkelhöferová na českej Wikipédii.*

Autoritné údaje: * abART: 106158
* ISNI: 0000 0001 0951 3492
* LCCN: n88212927
* NK ČR: jk01151702
* VIAF: 6495229
* WorldCat: lccn-n88212927
**Uperizácia** (iné názvy: **ultrapasterizácia, pasterizácia UHT, ultratepelné ošetrenie, ošetrenie zahriatím na ultravysokú teplotu, zohrievanie na ultravysokú teplotu, vysokoteplotná úprava**; angl. *ultra-high temperature processing*, skr. **UHT**) je jedna z metód konzervácie potravín (napr. mlieka). Na rozdiel od sterilizácie alebo (klasickej) pasterizácie dosahuje dlhšiu dobu skladovateľnosti, dokonca aj pri izbovej teplote (pri mlieku trvanlivosť 3 – 6 mesiacov). Skratka **UHT** znamená aj len *ultra-high temperature* (ultravysoká teplota) v zmysle teploty ako takej alebo v zmysle potraviny ošetrenej uperizáciou.

Metóda UHT je založená na krátkodobom zahriatí (1 – 2 sekundy) na teplotu prevyšujúcu 135 °C. Hlavým cieľom je zničenie endospór baktérie *Clostridium botulinum*, ktorá vytvára toxín v potravinách pripravovaných a skladovaných za podmienok bez prístupu vzdušného kyslíka. Najznámejšie je UHT mlieko, ale používa sa pri balení ovocných džúsov, krémov, jogurtov, vína, polievok alebo konzerv. UHT metóda bola vynájdená v roku 1960 a stala sa všeobecne dostupnou pre domácu spotrebu v roku 1970.

Vysoká teplota spoľahlivo zabíja všetky mikroorganizmy a vďaka krátkej dobe chráni výživné zložky potravín. Zároveň urýchľuje proces spracovania potraviny. Na druhej strane sa ale napríklad mlieko po otvorení rýchlejšie pokazí, pretože v ňom nie je žiadna prirodzená ochrana pomocou baktérie *Lactobacillus*.

Popularita
----------

UHT mlieko je veľmi rozšírené v Európe ale menej je prijímané v Severnej Amerike. Veľa ľudí v Severnej Amerike verí, že pasterizované potraviny sú lepšie kvôli menej agresívnej úprave (pri mlieku ohriatie na 72 °C na aspoň 15 sekúnd), čo však výrobcovia UHT produktov popierajú.[chýba zdroj]

| Krajina | UHT mlieko v percentách z celkovej spotreby |
| --- | --- |
| Belgicko  Belgicko | 96.7% |
| Chorvátsko  Chorvátsko | 73% |
| Česko  Česko | 71.4% |
| Dánsko  Dánsko | 0.0% |
| Fínsko  Fínsko | 2.4% |
| Francúzsko  Francúzsko | 95.5% |
| Grécko  Grécko | 0.9% |
| Holandsko  Holandsko | 20.2% |
| Írsko  Írsko | 10.9% |
| Maďarsko  Maďarsko | 35.1% |
| Nemecko  Nemecko | 66.1% |
| Nórsko  Nórsko | 5.3% |
| Poľsko  Poľsko | 48.6% |
| Portugalsko  Portugalsko | 92.9% |
| Rakúsko  Rakúsko | 20.3% |
| Slovensko  Slovensko | 35.5% |
| Spojené kráľovstvo  Spojené kráľovstvo | 8.4% |
| Španielsko  Španielsko | 95.7% |
| Švajčiarsko  Švajčiarsko | 62.8% |
| Švédsko  Švédsko | 5.5% |
| Taliansko  Taliansko | 49.8% |
| Turecko  Turecko | 53.1% |

Referencie
----------

1. 1 2   *UHT Processing* [online]. University of Guelph, Department of Dairy Science and Technology, [cit. 2008-01-07]. Dostupné online.
2. ↑  ELLIOTT, Valerie. Taste for a cool pinta is a British Tradition. *The Times* (London), 15. október 2007. Dostupné online [cit. 2008-04-03].
3. ↑   *Udio trajnog mlijeka veći od 70%* [online]. Ja Trgovac, [cit. 2010-03-05]. Dostupné online. Archivované 2010-09-09 z originálu.

Pozri aj
--------

* Pasterizácia
* Sterilizácia
* Mlieko
* Bezpečnosť potravín
**Zamenhofov deň** (15. december) je najviac oslavovaným sviatkom esperantskej kultúry. Pripadá na deň narodenín Ludvika Lazara Zamenhofa (1859 – 1917), iniciátora jazyka esperanto. S cieľom osláviť, organizujú mnohí esperantisti, esperantské kluby a organizácie po celom svete v tento alebo blízky deň špeciálne stretnutia. Kvôli ideálom spojeným s esperantom a blízkosti zimného slnovratu a Vianoc si účastníci takýchto stretnutí často vymieňajú malé darčeky (predovšetkým knihy v esperante) a blahoželania. Niekedy sa počas týchto stretnutí konajú aj prednášky o osobe L.L. Zamenhofa.

Iné poňatie
-----------

Niektorým esperantistom sa nepáči prehnané oslavovanie života jediného konkrétneho človeka a navrhujú oslavovať 15. december ako **Deň esperantskej literatúry** alebo **Deň esperantskej knihy**. Nabádajú preto esperantské organizácie, ktoré organizujú oslavy tohto dňa, aby do ich programu zahrnuli aj recenzie nových kníh alebo prednes poézie, prípadne aby vydavateľstvá v tento deň zverejňovali svoje plány. Jednotlivci sa môžu zapojiť tak, že si kúpia novú knihu, začnú knihu písať alebo podobným spôsobom prispejú k rozvoju esperantskej literatúry.

Pôvod tradície
--------------

Návrh oslavovať jeden konkrétny deň ako stredový esperantský sviatok podporoval aj sám Zamenhof, odmietal však, aby týmto dňom bol deň jeho narodenín. Navrhoval, aby týmto dňom bolo výročie vydania prvej učebnice esperanta alebo začiatok jari na severnej pologuli. Neskôr však zvíťazil návrh skupiny intelektuálov a aktívnych členov esperantského hnutia (patrili medzi nich o. i. Julio Baghy a Nikolaj Nekrasov) a za esperantský sviatok bol zvolený 15. december. Zamenhofov deň sa oslavuje už od 20. rokov 20. storočia.

2009
----

Vzdávanie pocty pri hrobe Zamenhofa počas Zamenhofovho dňa 2017, v roku 100. výročia smrti
Výročie 150. Zamenhofových narodenín bolo 15. decembra 2009 oslávené významnými udalosťami. Rada mesta Białystok v ten deň slávnostne otvorila nové Zamenhofove stredisko a v New Yorku prebehlo sympózium k pocte Zamenhofa s vystúpením Ariky Okrent, Humphreyho Tonkina a iných profesorov. Internetový vyhľadávač Google zobrazoval pri tejto príležitosti počas dňa vo svojom logu esperantskú vlajku (Google Doodle)  vďaka čomu naň kliklo približne 2 milióny ľudí a prečítali si o článok na Wikipédii o esperante alebo Zamenhofovi.

Referencie
----------

1. ↑  limako. *Esperanto Today* [online]. Esperanto League for North America, 2009-12-12, [cit. 2012-02-19]. Dostupné online. (po anglicky)
2. ↑   *Zamenhof Symposium* [online]. [Cit. 2012-02-19]. Dostupné online. (po anglicky)
3. ↑  CLAY, Denise. *LL Zamenhof Honored By Google* [online]. Huliq, 2009-12-15, [cit. 2012-02-19]. Dostupné online. (po anglicky)
4. ↑   *Google festas la Zamenhof-tagon* [online]. [Cit. 2012-02-19]. Dostupné online. (po esperantsky)
5. ↑  BLAHUŠ, Marek. Google: Reklami Esperanton... sen esperantistoj. *La Ondo de Esperanto*, 2010, čís. 2 (184), s. 8. Dostupné online.

Pozri aj
--------

* Ludwik Lejzer Zamenhof
* Esperantská literatúra
* Symboly esperanta

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Zamenhofův den na českej Wikipédii.*
**Vo svetle pravdy** (Im Lichte der Wahrheit) s podtitulom *Posolstvo grálu* je hlavným dielom nemeckého spisovateľa píšuceho pod pseudonymom Abd-ru-shin, vlastným menom Oskar Ernst Bernhardt.

Vznik diela
-----------

Abdrushin začal písať a uverejňovať duchovne zamerané prednášky od roku 1923 v časopisoch Gralsblätter (Listy Grálu) a Der Ruf (Volanie). V roku 1926 ich vydal prvýkrát aj knižne pod názvom Vo Svetle Pravdy, Nové Posolstvo Grálu od Abdruschina. Kniha obsahovala 43 prednášok. Po dopísaní ďalších prednášok ich vydal v roku 1931 ako ucelené dielo pod názvom *Im Lichte Der Wahrheit, Gralsbotschaft von Abdrushin (Vo Svetle Pravdy, Posolstvo Grálu od Abdruschina)* s označením *Veľké vydanie*. Ďalšie prednášky vydal Abdrushin v roku 1934 v knihe Nachklänge zur Gralsbotschaft 1 (Doznievanie k Posolstvu Grálu), ktorá obsahovala 61 prednášok rozširujúcich Posolstvo Grálu. Autor v písaní prednášok pokračoval ďalej, no tie mu už nebolo umožnené kvôli politickej situácii pred blížiacou sa druhou svetovou vojnou vydať knižne a vyšli počas jeho života iba v časopisoch. V rokoch 1949/1950 vyšlo 190 prednášok v trojzväzkovom vydaní Im Lichte Der Wahrheit, Gralsbotschaft von Abdrushin (Vo Svetle Pravdy, Posolstvo Grálu od Abd-ru-shina) *a* Ermahnungen von Abd-ru-shin (Napomenutia od Abd-ru-shina).

Poznámky
--------

1. ↑  Autor používal pseudonym Abdruschin alebo Abdrushin, od roku 1937 Abd-ru-shin
2. ↑  Vydavateľstvo „Der Ruf" G.m.b.H. bolo fašistami vyvlastnené
3. ↑  Niektoré prednášky boli dodatočne vydané nakladateľstvom Edition Bernhardt pod názvom *Nachklänge zur Gralsbotschaft 2*

Externé odkazy
--------------

* Vo Svetle Pravdy, Posolstvo grálu - 3 zväzky
* Vo Svetle Pravdy, Posolstvo Grálu od Abdrushina – elektronická kniha
Pohľad na hrádzu
**Vodní nádrž Švihov** (známa skôr pod názvom **vodní nádrž Želivka**) je vodárenská nádrž na rieke Želivka, ktorá slúži ako zdroj pitnej vody pre Stredočeskú oblasť, vrátane Prahy. Ide o najväčšiu vodárenskú nádrž v Česku a v strednej Európe.

Stavba
------

Výstavba sa začala v roku 1965 a bola dokončená v roku 1975, skúšobné odbery vody však začali roku 1972. Priehrada je vybudovaná v riečnom kilometri 4,29, nad sútokom Želivky so Sázavou. Priama zemná hrádza dosahuje výšku 58 metrov, dĺžka koruny hrádze činí 860 m. Dve odberné veže a bezpečnostný šachtový preliv tvorí združený objekt. Od roku 2004 je pri nádrži v prevádzke malá vodná elektráreň s Francisovou turbínou s inštalovaným výkonom 450 kW.

Pred nádržou Švihov bola vybudovaná sústava menších vodných nádrží (Trnávka, Němčice, Sedlice), ktorých účelom je zachytiť splaveniny pred vodárenskou nádržou.

Vodný režim
-----------

Priemerný dlhodobý ročný prietok v profile hrádze činí 6,93 m³/s. Storočná voda tu dosahuje 316 m³/s.

Zatopené obce
-------------

Vodnou nádržou bola zatopená napríklad dedina Švihov, staré Dolní Kralovice a prevažná časť bývalého mestečka Zahrádka (predtým Trhová Zahrádka). O výstavbe nádrže a tým o likvidácii mesta rozhodla vláda uznesením z 27. augusta 1969, likvidácia bola dokončená roku 1976. Počiatky osady Zahrádka siahajú do 12. storočia, v 14. storočí pri dedine bol významný brod cez Želivku. Roku 1562 ju Ferdinand I. povýšil na mesto a bola premenovaná na Trhovú Zahrádku. 21. februára 1850 mesto poničil požiar. Roku 1856 bola postavená cesta do Želivu, 1858 do Ledča nad Sázavou, 1862 do starých Dolných Kralovíc a 1879 do Humpolca. Roku 1860 bola v Trhovej Zahrádke zriadená pošta. Ešte pred prvou svetovou vojnou bola zavedená autobusová linka z Ledča nad Sázavou cez Záhradku do Humpolca. Roku 1920 sa mestečko vrátilo k názvu Zahrádka.

Referencie
----------

1. ↑  o městečku Zahrádka, web obce Horní Paseka

* *Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Vodní nádrž Švihov na českej Wikipédii.*

Literatúra
----------

* Vojtěch Broža a kolektiv, *Přehrady Čech, Moravy a Slezska*. Liberec: Knihy 555, 2005. ISBN 80-86660-11-7

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Vodní nádrž Švihov**

Externé odkazy
--------------

* Vodní nádrž Švihov - aktuálny vodný stav
* Zatopené osudy - Švihov, dokument ČT, možnosť online prehrania

Súradnice: 49°43′01″S 15°05′57″V﻿ / ﻿49,716981°S 15,099163°V﻿ / 49.716981; 15.099163
**Zem : politický časopis** (iný podnadpis: **agrárny politický a literárny časopis**) bol slovenský agrárny časopis, založený a vydávaný skupinou slovenských členov Republikánskej strany zemedelského a maloroľníckeho ľudu (t. j. Agrárnej strany) v rokoch 1935 – 1938.

Zemisti
-------

Skupina agrárnikov, ktorá sa okolo tohto časopisu združila sa v historiografii označuje ako **zemisti**. Vystupoval proti pražskému centralizmu v prvej ČSR, ako v štáte tak aj vo vnútrostraníckom živote a žiadala nápravu vo forme vytvorenia slovenského výkonného výboru s rozsiahlou kompetenciou. Preto sa dostali do ideového stretu s predsedom strany Rudolfom Beranom a ich požiadavky sa im nepodarilo presadiť.

Nacionálnejšie orientovaná časť sa v roku 1938 pridala k Hlinkovej slovenskej ľudovej strane. 
Pri formovaní nového politického systému v Slovenskom národnom povstaní sa bývalí zemisti uplatnili aj v novozaloženej Demokratickej strane (napr. Ján Ursíny, Jozef Lettrich).

Zem - politický časopis - 1936, II. ročník, kompletné vydanie**Zem - politický časopis - 1936, II. ročník**

Referencie
----------

* Kamenec, Ivan (2009), „Kryštalizácia politického života na Slovensku v rokoch 1935 – 1937", *Spoločnosť, politika, historiografia : Pokrivené (?) zrkadlo dejín slovenskej spoločnosti v dvadsiatom storočí*, Bratislava: Prodama, str. 25 – 26, ISBN  9788089396023

Zem politický časopis, 1935, logoZem politický časopis, 1935, logo

Externé odkazy
--------------

* Časopis[nefunkčný odkaz] v online katalógu portálu Slovenská knižnica
* Časopis v online katalógu Štátnej vedeckej knižnice v Košiciach
**Zeynep Ahunbay** (\* 20. jún 1946, Ünye, Turecko) je turecká historička architektúry.

Životopis
---------

V roku 1976 získala doktorát z histórie architektúry na Technickej univerzite v Istanbule, a v roku 1988 tu bola vymenovaná za profesorku. Publikovala mnoho kníh o reštaurovaní a uchovávaní kultúrneho dedičstva. Jej najväčším počinom je opätovná výstavba mešity Zeyrek, spolu s historikmi Metinom Ahunbayom a Robertom Ousterhoutom, ako aj opätovná výstavba opevnenia Istanbulu.

V súčasnosti pracuje na projekte zachovania stavby Hagia Sofia a na reštaurovaní mesta Hasankeyf.

Externé odkazy
--------------

* Institut Européen des Itinéraires Culturels: *Životopis Zeynep Ahunbay*
* ArchNet.org: *Zeyrek Moschee*

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Zeynep Ahunbay na nemeckej Wikipédii.*

Autoritné údaje: * BnF: 13606468s
* ISNI: 0000 0000 3412 9663
* LCCN: n97906587
* NK ČR: jo2014818375
* VIAF: 64179141
* WorldCat: lccn-n97906587
Súradnice: 49°36′49″S 17°15′45″V﻿ / ﻿49,613653°S 17,262597°V﻿ / 49.613653; 17.262597

**Vojenský cintorín** v Olomouci, miestnej časti Černovír je kultúrna pamiatka v mieste, kde boli pochovávaní vojaci, ktorí zomreli vo vojenskej nemocnici v Kláštornom Hradisku, neskôr aj obete bojov počas vojen. Cintorín bol založený v roku 1869 z bývalého civilného pohrebiska. Cintorín je unikátny v tom, že tu sú na jednom mieste pochovaní vojaci niekoľkých rôznych vyznaní, moslimovia, židia, pravoslávni, a najväčšia časť patrí katolíckym a protestantským kresťanom. Tieto časti cintorína sú od seba oddelené stromami na samostatné polia. Na cintoríne boli postavené dve kaplnky, jedna s kopulou pre kresťanov, druhá v tvare malej mešity pre padlých moslimského vyznania. Vysvätenia kaplnky sa 16. decembra 1917 zúčastnil osobne aj posledný cisár Karol I. Počas prvej svetovej vojny boli vojaci pochovávaní po dvoch do jedného hrobu, bez ohľadu na národnosť, hodnosť a štátnu príslušnosť. Poslední pochovaní tu boli nemeckí vojaci medzi rokmi 1939 - 1945, po tomto roku sa tu pochovávalo už len sporadicky a cintorín spustol. V 50. rokoch 20. storočia boli kríže označujúce hroby vytrhané a postupne rozkradnuté, hroby boli pre ľahšie kosenie trávy zarovnané.

Cisár Karol I. pri návšteve Olomouca r. 1917, navštívil aj cintorín v Černovíři
Je chránený ako kultúrna pamiatka Českej republiky.

Referencie
----------

1. ↑  Stanislava Marešová: O histórii aj novej budúcnosti vojenského cintorína Černovír, olomoucky.rej.cz, 23. 9. 2009
2. ↑
3. ↑   Monumnet.npu.cz, [cit. 2011-08-03]. Dostupné online.

Externé odkazy
--------------

* Mgr. Jaroslav Hudský Vojenský cintorín Černovír
* Plk. Dr. Josef Šváb Vojenský cintorín v Černovíře - pamiatkovo chránený objekt?

Zdroj
-----

* *Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Vojenský hřbitov (Olomouc-Černovír) na českej Wikipédii.*
**Vojenský kúpeľný ústav** je komplex kúpeľných objektov v centre mesta Piešťany na Teplickej ulici, predstavujúci druhé najstaršie piešťanské kúpele po Napoleonských kúpeľoch a v súčasnosti hlavné kúpeľnícke zariadenie v meste na pravom brehu Váhu.

Dejiny
------

Vojenský kúpeľný ústav bol vybudovaný na podnet vtedajšieho nájomcu kúpeľov a kúpeľného lekára Františka Ernesta Scherera v roku 1863 podľa anonymného projektu. Zariadenie už od počiatku slúžilo ubytovaniu a stravovaniu kúpeľných pacientov z radov príslušníkov rakúsko-uhorskej armády. Pôvodnú, v slohovom výraze historizujúcu budovu postavili uprostred rozmerného pozemku, čo dovoľovalo rozširovať kapacitu zariadenia dostavbami v okolí hlavnej budovy. Budova bola vystavaná v roku 1853 a dnes je situovaná v parkovej výsadbe. V rokoch 1908-1909 vybudovali solitérnu *vilu Izabela*, ktorá je dnes prepojená s hlavným objektom a na prelome 20. a 21. storočia bol doplnený rozsah poskytovaných služieb o balneoterapeutickú prevádzku vrátane bazénov, čo urobilo Vojenský kúpeľný ústav nezávislým na službách balneoterapeutických zariadení na Kúpeľnom ostrove.

Súčasnosť
---------

V súčasnosti funguje ústav pod názvom *Hotel Granit Piešťany - kúpeľný ústav*, patriaci do siete hotelovej spoločnosti HOREZZA, a.s. ktorá združuje vojenské rekreačné zariadenia na Slovensku. Hotel poskytuje liečbu typickú pre piešťanské kúpele, teda zameranú na choroby pohybového ústrojenstva. Kúpeľné pramene Ústavu sú zabezpečované vďaka termálnemu vrtu vody vyvierajúcej z hĺbky 2000 metrov.

Referencie
----------

1. 1 2   *Vojenský kúpeľný ústav* [online]. Rezort Piešťany, [cit. 2019-02-06]. Dostupné online.
2. 1 2   *O hoteli* [online]. Hotel Granit, [cit. 2019-02-06]. Dostupné online. Archivované 2019-02-07 z originálu.

Externé odkazy
--------------

* granitpiestany.sk Archivované 2019-02-07 na Wayback Machine Oficiálna stránka hotela Granit.
**VAN AIR Europe, a.s.** je letecká spoločnosť, so sídlom na letisku Brno-Tuřany. Prevádzkuje prepravu osôb pod značkami iných spoločností, predovšetkým Citywing (predtým Manx2).

Dejiny
------

Spoločnosť VAN AIR Europe a.s. založila v roku 2005 letecká servisná spoločnosť AEROSERVIS, s.r.o. a nemecký nadšenec pre lietadlá Let L-410 Turbolet Jürgen Nappe so svojou leteckou spoločnosťou Antares. Do doby, než obdržali v roku 2006 vlastné osvedčenie leteckého prevádzkovateľa (AOC), lietali krátko v spolupráci s maďarskou spoločnosťou Budapest Aircraft Service. Flotila lietadiel sa postupne rozšírila na 3 stroje Let L-410 Turbolet.

Destinácie
----------

Spoločnosť prevádzkuje pod značkou Citywing pravidelnú leteckou prepravu osôb medzi letiskom Ballasalla na ostrove Man a blízkymi destináciami v Spojenom kráľovstve, Severnom Írsku a Walese, predovšetkým Blackpoolom, Belfastom a Leedsom, výnimočne aj s Gloucesterom alebo Hawardenom. Pre spoločnosť Aeronorte prevádzkoval VAN AIR Europe spoj z portugalského letiska Bragança cez Vila Real do Lisabonu, s nástupom ekonomickej kríze bola však prevádzka v roku 2008 ukončená.

Flotila
-------

| Lietadlo | Foto | V prevádzke | Objednávky | Poznámky |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Let L-410 Turbolet |  | 3 | 0 |  |
| **Spolu** |  | **3** | **0** |  |

Referencie
----------

1. 1 2  Článok o histórii spoločnosti VAN AIR Europe na L410.cz

Externé odkazy
--------------

* Turbolety VAN AIR Europe na ostrove Man na Jetphotos.net
* Oficiálna stránka spoločnosti
* Informácie o VAN AIR Europe na stránke sesterskej firmy Aeroservis

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku VAN AIR Europe na českej Wikipédii (číslo revízie nebolo určené).*
**VIA Nano** sú 64-bitové procesory spoločnosti VIA Technologies určené do mobilných zariadení vyžadujúcich nízku spotrebu energie, napríklad netbooky (odber prvej generácie Nano bol 25 W TDP na 1,8 GHz). Boli oznámené pod kódovým menom Isaiah v roku 2004 a uvedené 29. mája 2008 ako konkurencia procesora Intel Atom. nVidia v roku 2009 oznámila, že s týmto procesorom bude ako s alternatívou Atomu počítať pre vývoj svojej platformy Nvidia ION.

V novembri 2011 VIA vypustila na trh dvojjadrové procesory Nano X2 vyrábané 40 nm procesom s podporou SSE4 inštrukcií. Na tomto procesore taktiež založila štvorjadrový procesor Nano QuadCore, ktorý sa skladá z dvoch spojených procesorov Nano X2, bol tu teda použitý podobný koncept ako v prípade prvých štvorjadrových procesorov Intelu, Core 2 Quad. Avšak v roku 2013 VIA plánuje vydanie nového, už monolitického štvorjadrového procesora vyrobeného 28 nm technológiou.

Vlastnosti
----------

* Superskalárna architektúra
* Podpora MMX, SSE, SSE2, SSE3, SSE3, SSE4 (Nano 3000), SSE 4.1 (Nano X2)
* Podpora pre ECC
* Podpora virtualizácie kompatibilnej s Intelom
* 32 kB L1 cache a 512 kB L1 cache (Nano)
* 64 kB L1 cache a 1 MB L2 cache (Nano X2)
* Pinovo kompatibilný s VIA C7 a VIA EDEN
* Zo staršieho modelu C7 prevzatá technológia úspory energie TwinTurbo a hashovacia a šifrovacia technológia PADLOCK

Blokový diagram architektúry procesora

Referencie
----------

1. ↑
2. ↑
3. ↑

Externé odkazy
--------------

* Procesor VIA Nano

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku VIA Nano na českej Wikipédii.*
Rivalovia „vojny o kosti" Othniel Charles Marsh a Edward Drinker Cope
**Vojny kostí** (ang: *Bone Wars*) je neformálne označenie profesného súperenia medzi dvoma veľkými americkými paleontológmi druhej polovici 19. storočia, Edwarda Copa a Othniela Marsha, ktorých rivalita výrazne napomohla k rozšíreniu obzorov verejnosti o pravekých organizmoch, hlavne nelietavých dinosaurov.

Priebeh
-------

Konflikt sa odohrával zhruba v rokoch 1865 – 1895 v profesnej (vysielanie znepriatelených paleontologických tímov do terénu, snaha opísať viac zaujímavých druhov), ale aj vo verejnej a osobnej rovine. Copovi a Marshovi zberatelia objavili väčšinu nových nálezísk dinosaurích fosílií v Montane ,Colorade a Wyomingu. Vo velikánskych debnách zasielali náklady obrovských kostí. Každý tím svoje nálezy tajil a vzájomne sa predbiehali v počte nájdených a opísaných druhov dinosaurov. Občas sa stalo, že obaja opísali rovnaké zviera, každý pod iným menom. Vzájomná nevraživosť medzi oboma vedcami sa stala legendárnou a v poslednom desaťročí 19. storočia bavila aj laických čitateľov amerických novín. Dnes sú obaja veľkí vedci v povedomí verejnosti práve ako súperi, ktorých „vojna o kosti" (vo význame fosílií pravekých zvierat) priviedla až na pokraj finančných a fyzických možností.

Výsledok
--------

Vďaka skupinám profesionálnych zberateľov kostí, ktorých platili Cope a Marsh sa našlo a opísalo 142 nových druhov dinosaurov a veľa ďalších pravekých tvorov zo severoamerického kontinentu (okrem iného aj populárne rody ako *Allosaurus*, *Apatosaurus* *(Brontosaurus)*, *Camarasaurus*, *Camptosaurus*, *Ceratosaurus*, *Coelophysis*, *Diplodocus*, *Stegosaurus*, *Triceratops* ap.).

Literatúra
----------

* Mareš, J.: *Záhada dinosaurů*, Svoboda-Libertas, Praha 1993
* BENTON Michael: *DINOSAURY malá kniha*, 2000

Externé odkazy
--------------

* Článek Socha, V.: *Nemilosrdná válka o kosti*; *Živá historie*, listopad 2009 Archivované 2013-06-16 na Wayback Machine

Zdroj
-----

* *Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Válka o kosti na českej Wikipédii.*


|  |  |
| --- | --- |
| Portal | Portál vedy o Zemi |
Zlatý
**Zlatý rakúskej meny** (nem. *Gulden österreichischer Währung*, hovorovo *Silbergulden, Gulden*; skr. Gulden ö. W.; maď. *osztrák-értékű forint*; po slovensky hovorovo aj **strieborný zlatý, strieborný zlatník, strieborná zlatka, zlatka, zlatník, gulden**) bola mena rakúskej monarchie (resp. od roku 1867 Rakúsko-Uhorska) v rokoch 1857 až 1892. Od roku 1858 to bola povinne jediná mena rakúskej monarchie. V slovenčine sa najmä minca označovala ako *zlatník*, kým papierové peniaze sa označovali najmä ako *zlatka*.

V roku 1858 nahradila meny konvenčná minca a viedenská mena a v roku 1892 ju nahradila rakúsko-uhorská koruna. Výmenný pomer bol: 100 zlatých konvenčnej meny = 105 zlatých rakúskej meny.

Zmenou oproti predošlej mene bolo okrem nového mena to, že základom novej meny bola tzv. colná libra s hmotnosťou 500 gramov, a že zlatý sa už nedelil na 60 grajciarov ale na sto grajciarov, čiže v rakúskej monarchii bola zavedená desiatková sústava meny.

Externé odkazy
--------------

* Kyjac: Slovenskú korunu nahradí euro, 1. časť, in: Biatec (NBS) 7/2008
* Zlatý in: Ottův slovník naučný
* Gülden in: Meyers Konversationslexikon, 4. vydanie
* OENB
* OENB
* Geldwesen in: Österreich-Lexikon
* Cisárske patenty na zavedenie zlatého rakúskej meny v Ríšskej zbierke zákonov (Rakúska národná knižnica):
	+ 169. Kaiserliches Patent vom 19. September 1857, womit für den ganzen Umfang des Kaisertumes Oesterreich, Bestimmungen zur Regelung des Münzwesens aus Anlaß des im Reichs-Gesetz-Blatte, XXIII. Stück, Nr. 101, Jahr 1857, kundgemachten Münzvertrages ddo. Wien 24. Jänner 1857 erlassen werden. In: Reichsgesetzblatt für das Kaisertum Oesterreich. Jahrgang 1857. XXXIII. Stück.
	+ 63. Kaiserliches Patent vom 27. April 1858, wodurch die Verhältnisse des Münzverkehres und die Anwendung der neuen österreichischen Währung auf die Rechtsverhältnisse geregelt werden.