recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Most cez rieku Pelly pri dedinke Pelly Crossing
**Pelly Crossing** je malá obec ležiaca na križovatke cesty Klondike Highway s riekou Pelly v kanadskom teritóriu Yukon, 282 km severozápadne od Whitehorse a 254 km juhovýchodne od Dawson City. V roku 2003 mala 277 obyvateľov. Až 85 % obyvateľov obce sú Indiáni kmeňa Selkirk, ktorí patria do skupiny severní Tutchone.

Územie na dolnom toku rieky Pelly bolo od dávna obývané Indiánmi patriacim ku skupine severných Tutchone. Títo Indiáni boli kočovníci a menili počas roka svoje tábory v závislosti od zdroja potravy. Jedným z ich dočasných táborov bolo aj územie, na ktorom dnes leží Pelly Crossing. V päťdesiatych rokoch 20. storočia bola vybudovaná cesta Klondike Highway, smerujúca z Whitehorse do Dawson City. Na križovatke tejto cesty s riekou Pelly bolo vybudované stredisko pre jej výstavbu a zároveň kompa cez rieku Pelly. Po dobudovaní Klondike Highway zanikla osobná lodná doprava po rieke Yukon a osídlenia na brehu rieky, ktoré ležali mimo tejto cesty, postupne osireli. Tak postupne odišli obyvatelia z mestečka Fort Selkirk a väčšina z nich sa presťahovala do Pelly Crossing. Až 85 % obyvateľov obce sú Indiáni kmeňa Selkirk, ktorí aj riadia samosprávu obce.

V súčasnosti je rieka Pelly pri Pelly Crossing preklenutá mostom. Obec je dôležitým servisným centrom pre cestujúcich po Klondike Highway, pretože leží práve uprostred medzi Whitehorse a Dawson City. Zároveň je populárnym miestom pre vodákov ako štartovné miesto pre plavbu po Pelly River na kanoe, alebo motorovom člne.

Externé odkazy
--------------

* oficiálna stránka (v angličtine)
Kmeťov vodopád
Mostík pod Kmeťovým vodopádom
**Kmeťov vodopád** je ľadovcový, selektivný, tektonický vodopád vo Vysokých Tatrách v okrese Poprad. Má dva stupne, ktoré padajú puklinou cez skalný prah.

Charakteristika
---------------

Nachádza sa v Kôprovej doline a jeho podložie je tvorené granodioritom. Vodopád vytvára Nefcerský potok, ktorý je nad ním v nadmorskej výške 1245 m n. m. široký 1,5 m. Je vysoký približne 80 m (niektoré zdroje uvádzajú 90 m). Kmeťov vodopád je najvyšší vodopád na Slovensku.

Turistické trasy
----------------

Spodná časť Vodopádu je prístupná z Kôprovskej doliny značenou odbočkou. (2007)

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Kmeťov vodopád**

Externé odkazy
--------------

* Štátna ochrana prírody SR, Vodopády Slovenska, Kmeťov vodopád
* Poloha na turistickej mape

Súradnice: 49°10′28″S 19°58′54″V﻿ / ﻿49,174395°S 19,981662°V﻿ / 49.174395; 19.981662
**Eric Allen Boe** (\* 1. október 1964, Miami, Florida, USA) je americký dôstojník, stíhací pilot, skúšobný pilot a astronaut NASA, evidovaný ako 484. človek vo vesmíre. Na obežnej dráhe Zeme bol zatiaľ dvakrát, pričom pracoval aj na Medzinárodnej vesmírnej stanici (ISS). Letel vo funkcii pilota na misiách raketoplánov *Endeavour* (STS-126) a *Discovery* (STS-133) v roku 2008 a 2011.

Životopis
---------

### Vzdelanie a zamestnanie

Vzdelanie získal na strednej škole v Henderson High School, Chamblee (ukončil v roku 1983), potom na vojenskej USAF Academy (1983 – 1987), na Georgia Institute of Technology – odbor elektrotechnika, ukončenie v roku 1997. Na leteckej škole pri základni Edwards absolvoval súbežne výcvik skúšobného pilota. K NASA do Houstonu nastúpil v roku 2000 a po dvojročnom výcviku bol zaradený do jednotky astronautov. Toho istého roku mal hodnosť majora.

### Lety do vesmíru

V polovici novembra roku 2008 letel spolu s ďalšími šiestimi kolegami v raketopláne *Endeavour* na Medzinárodnú vesmírnu stanicu (ISS). Išlo o let označený podľa COSPAR 2008-059A, tzv. údržbársky, pretože úlohou posádky bolo na stanici vykonať potrebné opravy. V čase ich letu na ISS pracovala Expedícia 18. Boe strávil na stanici 11 dní, v raketopláne 4, pričom štart sa uskutočnil z Kennedyho vesmírneho strediska na Cape Canaveral na Floride. Pristátie, kvôli počasiu, na Edwardsovej leteckej základni v Kalifornii. 

Dňa 18. septembra 2009 bol vybraný za pilota letu STS-133 na ISS. Štart sa uskutočnil 24. februára 2011, pristátie 9. marca. Boe tak bol posledným pilotom éry raketoplánu *Discovery*.

* STS-126, *Endeavour* (15. november 2008 – 30. november 2008)
* STS-133, *Discovery* (24. február 2011 – 9. marec 2011)

Referencie
----------

1. ↑   *NASA names crew for final space shuttle mission* [online]. 18. september 2009. Dostupné online.

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Eric Boe**

Externé odkazy
--------------

* Eric Boe na stránkach NASA
* Eric Boe na stránkach spacefacts.de
* Eric Boe v Malej encyklopédii kozmonautiky

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Eric Boe na českej Wikipédii.*
**Odvolacie voľby** alebo **odvolacie referendum** je procedúra, skrz ktorú môžu v daných jurisdikciách voliči odvolať voleného úradníka z funkcie priamym hlasovaním pred skončením funkčného obdobia tohoto úradníka. Odvolacie voľby sú zahájené, keď dostatok voličov podpíše petíciu. Tento nástroj má históriu siahajúcu až do starovekej aténskej demokracie a existuje aj v vtedajších ústavách, často na nižších než celoštátnych úrovniach.

Medzi príklady občianskych zriadení s právom odvolacích volieb je Bavorsko v Nemecku, šesť kantónov Švajčiarska alebo rôzné štáty Spojených štátov.

Referencie
----------

1. ↑  Aristoteles, *Ústava Atén* 43.4
2. ↑  Ústava Bavorska
3. ↑  JANKOVSKY, Peter. Der Versuch, eine Exekutive zu stoppen. *cz:Neue Zürcher Zeitung*, 22 March 2011.
4. ↑  Uwe Serd ült (2015) THE HISTORY OF A DORMANT INSTITUTION: LEGAL NORMS AND THE PRACTICE OF RECALL IN SWITZERLAND, Representation, 51:2, 161-172, DOI: 10.1080/00344893.2015.1056219

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Odvolacie voľby**
*Hérakles, Déianeira a Nessos*, antická čiernofigúrová hydria, cca 575-550 pred Kr.
**Déianeira** (starogr. *Δηιάνειρα* – *Déianeira*, lat. *Deianira*) je v gréckej mytológii dcéra kalydónskeho kráľa Oinea a jeho manželky Althaie. Bola druhou manželkou najväčšieho gréckeho hrdinu Hérakla.

Déianeira mala štyroch bratov, Meleagra,Toxea, Thyrea a Klymena a sestru Gorgu.

Déianeira sa stala druhou manželkou Hérakla po tom, ako svoju prvú manželku Megaru prenechal svojmu synovcovi Iolaovi, ktorý sa o ňu staral v čase, keď on plnil dvanásť ťažkých úloh, uložených kráľom Eurystheom. Po tejto službe, ktorá trvala niekoľko rokov, sa Hérakles rozhliadal po novej manželke. Páčila sa mu aj krásna rusovláska Iola, dcéra oichalského kráľa Euryta o ktorú súťažil v lukostreľbe. Keď však zvíťazil aj nad jej otcom Eurytom, ktorý ho lukostreľbe učil, Eurytos považoval za urážku, že ho prevýšil jeho vlastný žiak a potupne ho vyhnal.

*Hérakles, Déianeira a Kentaur Nessos*, autor:Hans Rottenhammer (1564–1625)
Pôvodne bola Déianeira zadaná riečnemu bohu Achelóovi, ktorý vedel meniť svoju podobu, ale Hérakles ho v ťažkom súboji premohol a právom víťaza si Déianeiru odviedol do Tirynthu. Cestou sa však odohrala udalosť, ktorá mala ďalekosiahle dôsledky. Keď prechádzali cez rieku, kde nebol most, Hérakles ju preplával a Déianeiru zveril Kentaurovi Nessovi, ktorý sa ponúkol, že ju prenesie cez rieku na chrbte. Nessos sa ju ale pokúsil uniesť, tak ho Hérakles zasiahol jedným zo svojich otrávených šípov. Umierajúci Nessos ešte stihol povedať Déianeire, aby si odložila z jeho čarovnej krvi, ktorá privoláva lásku. Ak jej vraj bude Hérakles niekedy neverný, nech ňou natrie jeho košeľu a on ju bude opäť milovať. Bola to Nessova pomsta, lebo dobre vedel, že jeho otrávená krv spôsobí Héraklovi neodvratnú smrť.

Po rokoch šťastného, hoci neľahkého života s ním, keď mu porodila synov Hylla, Glénea a Hodita, rozhodol sa Hérakles vyrovnať si nevyrovnaný účet s kráľom Eurytom a za dávnu urážku ho zabil. Medzi zajatými bola aj ryšavovlasá Iola, ktorú keď Hérakles uvidel, opäť k nej splanul starou láskou.

Keď sa o tom dozvedela Déianeira, spomenula si na Nessovu radu a potrela Héraklov plášť odloženou krvou a poslala mu ho. Jed z otrávenej krvi vnikol potom Héraklovi do tela a po hrozných bolestiach umrel. Nešťastná Déianeira nato spáchala samovraždu. Podľa jednej verzie sa obesila, podľa druhej sa preklala mečom.

Referencie a bibliografia
-------------------------

1. 1 2  Apollodoros, *Bibliotheca*, 1,8,1.
2. 1 2  Vojtech Zamarovský. *Bohovia a hrdinovia antických bájí*. Bratislava : Mladé letá, 1980. 66-048-80. S. 105-106.
3. ↑  Apollodoros, *Bibliotheca*, 1,8,2.
4. ↑  Vojtech Zamarovský. *Bohovia a hrdinovia antických bájí*. Bratislava : Mladé letá, 1980. 66-048-80. S. 140-141.
5. ↑  Lesley Adkins & Roy A. Adkins. *Starověké Řecko*. Praha : Slovart, 2011. ISBN 978-80-7391-580-3. S. 314.
6. ↑  Diodoros, *Bibliotheca historia*, 4,37,2.
7. ↑  Vojtech Zamarovský. *Bohovia a hrdinovia antických bájí*. Bratislava : Mladé letá, 1980. 66-048-80. S. 190.
8. ↑  Diodoros, *Bibliotheca historia*, 4,38,3.
9. ↑  Sofokles, *Trachiniai*, 940-950.
**Longobardi** alebo **Langobardi** boli západogermánsky kmeň, ktorý si v 2. polovici 6. storočia podrobil severnú Itáliu a utvoril kráľovstvo, ktoré si v roku 774 podrobil Karol Veľký.

Z pôvodných sídiel v južnej Škandinávii prešli pred zmenou letopočtu do dolného Polabia, odtiaľ prenikali najmä na juhovýchod. Na základe početných zhôd v materiálnej kultúre s Kvádmi, sídliacimi na Slovensku, možno predpokladať včasné kontakty oboch kmeňov, pravdepodobne už v 1. storočí. Početnejšie ozbrojené skupiny Longobardov prenikli do stredného Podunajska v polovici 2. storočia a 166 - 167 sa zúčastnili na vpáde germánskych kmeňov do Panónie, čo znamenalo začiatok tzv. markomanských vojen (166 - 180). V dobe sťahovania národov sa postupne presídlili cez Čechy a Moravu do stredného Podunajska. Okolo 480 ich písomné pramene uvádzali v Ruginlande a zakrátko i v Panónii. V 1. polovici 6. storočia sa expanzia Longobardov ako posledného starovekého germánskeho kmeňa dotkla aj územia západného Slovenska (nálezy zo Zohora a Bratislavy-Devínskeho jazera). Ich odchod po bojoch s Gepidmi a Avarmi v roku 568 pod vedením Albiona cez Aquileiu do severného Talianska znamenal koniec okupácie juhozápadného Slovenska germánskymi kmeňmi. V severnom Taliansku vytvorili ranofeudálny štát a dali meno severnej časti Apeninského polostrova - Lombardii.

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Longobardi (kmeň)**

Externé odkazy
--------------

* FILIT – zdroj, z ktorého pôvodne čerpal tento článok.
**Michal Tomík** (\* 9. apríl 1869, Skalica – † 19. október 1953) bol slovenský roľník, osvetový pracovník a politik HSĽS v období medzivojnového Československa.

Životopis
---------

Povolaním bol roľník a pôsobil v Skalici. Nielen v nej, ale na celom Záhorí sa aktivizoval v kultúrnom, spoločenskom a hospodárskom živote. Pôsobil v spoločenstve Katolícky kruh, vo výbore Gazdovsko-potravného spolku, Pomocnej pokladnice, Mliekarenského družstva a niekoľko desiatok rokov bol činným v Spolku sv. Vojtecha. Do roku 1918 bol častým spolupracovníkom s Pavlom Blahom. Avšak neskôr sa ich cesty a názory rozišli. Stal sa stúpencom politiky Andreja Hlinku.

V parlamentných voľbách v roku 1920 bol zvolený za poslanca Národného zhromaždenia za Slovenskú ľudovú stranu v trnavskom volebnom kraji. V snemovni zasadal v poľnohospodárskom a vyšetrovacom výbore. Po parlamentných voľbách v roku 1925 prestúpil do hornej komory parlamentu a pôsobil v národohospodárskom výbore. Do senátu ho HSĽS kandidovala aj v parlamentných voľbách v roku 1929, avšak už nebol zvolený. V roku 1936 bol aj s ďalšími miestnymi straníkmi v Skalici z HSĽS vylúčený pre prílišnú orientáciu na česko-slovenskú vzájomnosť.

Referencie
----------

1. 1 2  PETROVIČ, Vladimír. *Skalické priezviská VII – Tomík, to máš jak Tomáš* [online]. 6.10.2020, [cit. 2021-11-28]. Dostupné online.
2. ↑   *Register - menný* [online]. Spoločná Česko - Slovenská digitálna parlamentná knižnica, [cit. 2021-11-28]. Dostupné online.
3. ↑   *Register - menný* [online]. Spoločná Česko - Slovenská digitálna parlamentná knižnica, [cit. 2021-11-28]. Dostupné online.
4. ↑   Kandidačné listiny Hlinkovej slovenskej ľudovej strany a Združenia katolíckych roľníkov, domkárov a robotníkov.... *Slovenská pravda* (Košice), 18.10.1929, roč. X, čís. 42, s. 2.
**Décius** alebo **Decius** (po latinsky *Decius*) (\* 200/201 – † 251, Abrittus) bol od roku 249 rímsky cisár. 

Décius bol človek surový, ale veľkých koncepcií. Rozhodol sa zreštaurovať upadajúcu štátnu autoritu. Chcel vytvoriť ríšu odolnejšiu voči vonkajším nepriateľom, aby tak dosiahla opäť svoju dávnu slávu. Za prvoradú úlohu si vytýčil utvoriť v ríši jednotu, čo chcel dosiahnuť tým, že zavedie znova jednotné štátne náboženstvo. Tomuto náboženstvu však chcel podrobiť aj všetkých kresťanov, lebo ich pokladal za najnebezpečnejších pre štát. Pri dosahovaní vytýčeného cieľa postupoval plánovite. Mučením, žalárom a prenasledovaním chcel prinútiť kresťanov, aby sa vrátili k pohanstvu. V roku 249 vydal edikt, podľa ktorého každý bez rozdielu, nielen muži, ale aj ženy a deti, musí obetovať bohom. Najviac si dal záležať na biskupoch a kňazoch.

Nakoľko tento cisárov útok prišiel neočakávane, vyvolal u kresťanov veľký rozruch. Mnohí odpadli od viery a boli medzi nimi aj niektorí biskupi a kňazi. Veľa ich však dokázalo cisárovmu nariadeniu vzdorovať a radšej podstúpili mučenícku smrť. Tak sa stal mučeníkom aj pápež Fabián a s ním veľa iných. Prenasledovanie sa skončilo Déciovou smrťou a mnohí sa vrátili do cirkvi.

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Décius**

Autoritné údaje: * BnF: 17092048g
* GND: 119144948
* ISNI: 0000 0001 0598 0835
* LCCN: n97082538
* ULAN: 500372050
* VIAF: 10649322
* WorldCat: lccn-n97082538
**Dávid Láni** (Lány, Lányi) (\* 1618, Háj  –  † 29. apríl 1669, Brezno, pochovaný v Banskej Bystrici) bol slovenský evanjelický kňaz, náboženský spisovateľ a cirkevný hodnostár.

Rodina
------

* otec: Daniel Láni
* manželka: Helena rod. Sinapiusová-Horčičková

Životopis
---------

Študoval v Mošovciach, Bánovciach nad Bebravou, Bytči, Brezne, Bratislave, 1637 na univerzite vo Wittenbergu. Od roku 1640 učiteľ u Ilešháziovcov a rektor v Prievidzi. Roku 1645 evanjelický farár v Dobrej Nive, 1647 v Prievidzi, 1648 v Banskej Bystrici, 1652 v Brezne, roku 1656 superintendant banského okolia.

Zápasil s útokmi rekatolizátorov, mierny postoj zastával voči kalvínom. Mestu Breznu poskytol roku 1665 veľkú pôžičku a svojmu žiakovi Jurajovi Ilešházimu venoval spis o prirodzenom práve. Z jeho rukopisnej agendy prevzal modlitby do svojho diela jeho švagor Daniel Sinapius-Horčička.

Dielo
-----

* *Disputatio de justitia originali*, Trenčín, 1640
* *Disputatio de causa peccati remotiva*, Trenčín, 1643

Literatúra
----------

* *Slovenský biografický slovník*

Externé odkazy
--------------

* Regionálne osobnosti VKMK – zdroj, z ktorého pôvodne čerpal tento článok.

Autoritné údaje: * SNK: 148266
* VIAF: 4845156565754923500000
**Jozef Balala** (\* 18. marec 1915, Čachtice – † 1980, Bratislava) bol slovenský pedagóg a matematik.

Životopis
---------

Jozef Balala sa narodil v Čachticiach. Bol odborníkom v oblasti deskriptívnej geometrie. Po vysokoškolských štúdiách pôsobil na Katedre deskriptívnej geometrie Slovenskej vysokej škole technickej v Bratislave do roku 1949.

Deskriptívnú geometriu vyučoval na Dievčenskom gymnáziu Dunajská ul. na Gymnáziu ul. ČA, ako triedny učiteľ pôsobil na 4. jedenásťročnej škole na Jelenej ul. a neskôr od roku 1959 na Gymnázium Jura Hronca v Bratislave. Jeho žiaci dosahovali výborné výsledky v najvyšších kolách matematickej olympiády.[chýba zdroj]

 
V roku 1967 bol jedným zo zakladateľov a dlhoročným vedúcim *Klubu stredoškolských profesorov matematiky* v Bratislave. V letných prázdninách organizoval kurzy deskriptívnej geometrie pre stredoškolských učiteľov. Zúčastňoval sa pri tvorbe učebníc matematiky i ako spoluautor *Zbierky úloh z matematiky*.

K jeho menu sa viaže priekopnícka práca pri zrode programátorských tried na Gymnáziu Jura Hronca.[chýba zdroj]

Jozef Balala zomrel v Bratislave v decembri 1980.

Externé odkazy
--------------

* Matematický ústav SAV – zdroj, z ktorého pôvodne čerpal tento článok. Vzhľadom na to, že tento zdroj ešte nemá vyriešené autorské práva podľa licencie CC-BY-SA 3.0, nie je zatiaľ vhodné preberať články označené touto šablónou.

Autoritné údaje: * ISNI: 0000 0000 5807 7618
* NK ČR: ola2003175121
* SNK: 150763
* VIAF: 84982768
**Michal Rárus** (\* 23. august 1784, Banská Bystrica - † 2. jún 1862, Banská Bystrica) bol národnokultúrny dejateľ, verejný činiteľ.

Rodina
------

* Otec: Michal Rarus
* Matka: Anna Katarína Hliwaiová

Životopis
---------

Pôsobil ako úradník, senátor a richtár v Banskej Bystrici. Účastník národnokultúrnych podujatí, priateľ Gustáva Zechentera-Laskomerského, Karola Kuzmányho a iných predstaviteľov slovenského verejného a kultúrneho života. V roku 1849 člen slovenskej deputácie, ktorá u panovníka v Olomouci žiadala splnenie národných požiadaviek, podporoval slovenské dobrovoľnícke výpravy. Od augusta 1849 kráľovský komisár, potom do 1853 župan Zvolenskej župy v Banskej Bystrici, v ktorej zaviedol slovenčinu ako úradný aj vyučovací jazyk. V závete z roku 1858 venoval celý svoj majetok na založenie vyššieho slovenského gymnázia v Banskej Bystrici.

Pamiatky
--------

* portréty od J. J. Stundera (1807) a J. Jonáša (1855).

Literatúra
----------

* *Slovenský biografický slovník*

Externé odkazy
--------------

* Záznam o narodení a krste v matrike evanjelického zboru v Banskej Bystrici; pokrstený ako Joannes Michael Rarus
* Regionálne osobnosti VKMK – zdroj, z ktorého pôvodne čerpal tento článok.

Autoritné údaje: * SNK: 207185
Súradnice: 7°11′8″S 1°59′17″V﻿ / ﻿7,18556°S 1,98806°V﻿ / 7.18556; 1.98806

**Abomey** je mesto (a obec) departmentu Zou, nachádzajúce sa v južnej časti afrického štátu Benin. Pôvodne bolo hlavným mestom Dahomejskej ríše (ca 1620 – 1904), ktorá sa v roku 1894 stala francúzskym protektorátom a v roku 1904 kolóniou Dahomej, súčasťou Francúzskej Západnej Afriky. 

Vďaka komplexu kráľovských palácov, ktoré sú zaradené medzi svetové kultúrne dedičstvo UNESCO, patrí toto mesto k najväčším turistickým atrakciám Beninu.

Dejiny
------

Kráľovské paláca
Mesto bolo založené začiatkom 17. storočia. Slúžilo ako hlavné mesto Dahomejskej ríše, ktorá vznikla pravdepodobne v roku 1620, s výnimkou niekoľkých rokov počas invázií jorubského štátu Oyó, kedy sa centrum ríše presunulo do Allady.

Francúzska koloniálna správa sa podieľala na rekonštrukcii komplexu kráľovských palácov z obdobia Dahomejskej ríše, rozkladajúceho sa na ploche približne 43,7 ha, a v roku 1943 založila Musée historique d'Abomey („Historické múzeum Abomey"). Múzeum s areálom s rozlohou ca 2 ha zahŕňa paláce kráľov Géza (vládol v rokoch 1818 – 1858) a Glèlè (vládol v rokoch 1858 – 1889). V muzeálnej zbierke sa nachádzajú basreliéfy a ďalšie predmety viažuce sa k obdobiu ríše, umelecké predmety (sochy, textílie atď.), predmety týkajúce sa miestnych kultov, oblečenia a vojenské zbrane. Od roku 1985 je palácový komplex súčasťou svetového dedičstva UNESCO.

Ekonomika
---------

Abomey je poľnohospodárskym strediskom s potravinárskym priemyslom, pestuje sa tu najmä palma a podzemnica olejná.

Referencie
----------

1. ↑  Houngnikpo, Mathurin C.; Decalo, Samuel (2013), „Dahomey, Kingdom of", *Historical Dictionary of Benin* (4. vyd.), Lanham, MA; Toronto; Plymouth: The Scarecrow Press, str. 130, ISBN  9780810871717
2. ↑  Pozri bližšie: Newbury, C. W. (1959), „A Note on the Abomey Protectorate", *Africa* 29 (2): 146-155, 1959-04, ISSN 0001-9720,
3. 1 2  Houngnikpo, Mathurin C.; Decalo, Samuel (2013), „Abomey", *Historical Dictionary of Benin* (4. vyd.), Lanham, MA; Toronto; Plymouth: The Scarecrow Press, str. 20, ISBN  9780810871717
4. ↑  Houngnikpo, Mathurin C.; Decalo, Samuel (2013), „Abomey Historical Museum", *Historical Dictionary of Benin* (4. vyd.), Lanham, MA; Toronto; Plymouth: The Scarecrow Press, str. 20-21, ISBN  9780810871717
5. ↑  *Royal Palaces of Abomey*, Paris: World Heritage Centre, 2016, dost. 2016-03-30
6. ↑  „Abomey", *Encyclopaedia Beliana*, Prvý zväzok. A – Belk, Bratislava: Veda, vydavateľstvo SAV, 1999, str. 26, ISBN  802240554X
**Psylakos** alebo **Fylakos** (starogr. *Ψύλακός, Φύλακος*) bol starogrécky sochár.

Psylakos, grécky sochár neznámeho pôvodu a neznámej doby, bol podľa Pausania spoluautorom sochy Dia v Olympii: „*Iná socha Dia je umiestnená vedľa Kleosthenovho voza, zmienim sa o nej v neskoršom rozprávaní (VI, 10); socha Dia je dar Megarčanov a vyhotovili ju bratia Psylakos a Onaithos a ich synovia. Nemôžem však povedať nič o ich veku ani o ich vlasti, ani o tom, u koho sa vyučili.*"

Pausanias sa o ďalších sochárskych dielach bratov nezmieňuje. U Plínia sa ich mená v zozname sochárov nenachádzajú. V starovekých spisoch sa tvorba sochárskeho diela s viac ako dvomi sochármi spomína len dvakrát (socha Dia od bratov Psylaka a Onaitha a ich synov; súsošie Laokoóna a jeho synov pripísaná trom rodoským sochárom Agésandrovi, Polydórovi a Athanodórovi).

Referencie a bibliografia
-------------------------

1. ↑  Bernard S. Myers. *Encyclopedia of World Art*. New York : McGraw-Hill, 1959. ISBN 978-00-7019-466-3. S. 445.
2. ↑  Lucia Guerrini: Enciclopedia dell’Arte Antica, Classica e Orientale, Roma 1959, Treccani, *Onaithos*
3. 1 2  Pausanias, *Periégésis tés Hellados*, 5,23,5.
4. ↑  Pausanias. *Pausaniás, cesta po Řecku I.*. Praha : nakladatelství Svoboda, 1973. 25-039-73. S. 414.
5. ↑  Deutsches Archäologisches Institut. *Jahrbuch des Deutschen Archäologischen Instituts*. Berlin : G. Reimer, 1978. ISBN 978-31-1007-606-6. S. 109.
6. ↑  Plínius, *Naturalis Historia*, 36, 37.
7. ↑   *Epigraphica*. Faenza : Fratelli Lega Editori, 1995. S. 47.
**Jozef Bitskei** (iný zápis priezviska: **Bicskei**; maď. *Bitskei József*, *Bicskei József*; \* 1890, Hronská Dúbrava – † po roku 1939) bol maďarský chemik, univerzitný a stredoškolský pedagóg.

Životopis
---------

Narodil sa v rodine Jána Bitskeia a jeho manželky Lýdie rod. Doboziovej. Chémiu vyštudoval na univerzite v Budapešti, kde získal doktorát a neskôr i docentúru a kde pôsobil na 2. chemickom ústave. Od roku 1939 pracoval ako stredoškolský profesor v Budapešti.

Venoval sa problémom analytickej chémie. Je autorom príručky chemických cvičení určenej primárne pre študentov medicíny a viacerých štúdií a vedeckých článkov publikovaných vo vedeckých časopisoch *Magyar Chemiai Folyóirat*, *Chemische Rundschau* a i.

Dielo
-----

* Bicskei, József. *Vezérfonal a kémiai gyakorlatokhoz : Kezdők, elsősorban orvostanhallgatók számára*. Budapest : Kertész ny. Karcag, 1933. 104 o. a iné

Referencie
----------

1. 1 2  BITSKEI, Jozef. In *Slovenský biografický slovník : (od roku 833 do roku 1990)*. Martin : Matica slovenská, 1986, s. 255.
2. 1 2  Gulyás, Pál. *Magyar írók : Élete és munkái*. III. kötet. Budapest : Magyar Könyvtárosok és Levéltárosok Egyesülete, 1941, o. 452-453.
Bellerofontes a Pegas
**Pegas** (iné názvy: **Pegasos, Pégasos**; gr. Pégasos; lat. *Pegasus*; z gr, πηγή - pégé - prameň) je v starogréckej mytológii okrídlený kôň, syn boha morí Poseidóna a Medúzy. 

Rozprávania o jeho pôvode sa líšia. Podľa jedného z nich vyskočil Pegasos z tela svojej matky Medúzy potom, čo jej Perseus usekol hlavu. Iná verzia hovorí, že vyskočil zo zeme, na ktorú dopadla Medúzina krv.

Pegasos pomohol Bellerofontovi v jeho boji s chimérami a Amazonkami. Existuje veľa príbehov, v ktorých sa spolu nachádzajú Pegasos a Bellerofontes. Keď však chcel Bellerofontes vzlietnuť na Pegasovi na Olymp, najvyšší boh Zeus sa rozhneval za takúto opovážlivosť. Pegasa zmiatol náhlou zúrivosťou, Bellerofontes sa na ňom neudržal a pádom na zem stratil rozum.

Prvý Pegas bol nesmrteľný ale počas mnohých rokov života sa činil a tak sa rodili nové okrídlené kone. Tiež nemuseli byť vždy biele, mohli mať aj čiernu srsť. 

Podľa mytologického príbehu bol Pegasos premenený na jedno zo súhvezdí, ale perá jeho krídel dopadli na zem blízko Tarsu a dali tak názov tomuto mestu. V umení býva zobrazovaný ako atribút básnikov.

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Pegas (kôň)**
**Jozef Belko** (\* 24. december 1918, Sharpsburg - † 2. jún 1965, Bratislava) bol protifašistický bojovník a dôstojník.

Jeho otec Štefan Belko, jeho matka Mária rod. Belková, jeho manželka Elena rod. Zubčáková

Životopis
---------

Základnú školu vychodil v Čiernom Balogu. Neskôr pracoval ako robotník na píle. Od roku 1940 vojak slovenskej armády. V roku 1941 bol nasadený na východnom fronte. Tam v roku 1943 prebehol k sovietskym partizánom, neskoršie príslušník 1. čs. armádneho zboru v ZSSR. Účastník bojov na Dukle a oslobodzovania Československa. Dôstojník ČSĽA.

Dielo
-----

Autor memoárovej knihy *Zápisník z východného frontu* (1965, VPL - Vydavateľstvo politickej literatúry), spoluautor zborníka, autor článkov o SNP a oslobodzovaní Československa.

Ocenenie
--------

* Roku 1946 vyznamenaný Radom SNP I.tr.; 1960 Radom červenej hviezdy a čs. s sov. vojenskými medailami.

Literatúra
----------

* *Slovenský biografický slovník*

Externé odkazy
--------------

* Regionálne osobnosti VKMK – zdroj, z ktorého pôvodne čerpal tento článok.

Autoritné údaje: * ISNI: 0000 0000 5778 971X
* NK ČR: mzk2007390704
* VIAF: 84706242
**Jozef Beniač** (\* 14. september 1813 Nemecká Ľupča, dnes Partizánska Ľupča – † 8. december 1875 Banská Bystrica) bol slovenský farbiar.

Životopis
---------

Jeho otec bol Jozef Beniač (1784 – 1836), jeho matka Zuzana rod. Hlavičková, jeho syn Karol Beniač (1856 – 1942). Navštevoval základnú školu v Nemeckej Ľupči, neskôr sa vyučil za farbiara. Farbiarsky majster v Banskej Bystrici, 1837 prijatý do zväzku banskobystrických mešťanov i do farbiarskeho cechu 7 stredoslovenských banských miest. Zakladateľ banskobystrickej vetvy rodu, ktorá sa v niekoľkých generáciách venovala farbiarstvu a výrobe modrotlače, 1840 kúpil od dedičov Michala Kellnera dom a farbiarsku dielňu v Hornej ulici zal. 1785. Angažoval sa v cechovej organizácii a po zrušení cechov i v odborovom spolku farbiarov stredoslovenského regiónu, 1851 – 1862 cechmajster cechu farbiarov 7 stredoslovenských miest so sídlom v Banskej Bystrici, 1873 spoluzakladateľ a predseda Spolku banskobystrických farbiarov.

Literatúra
----------

* BENIAČ, Jozef. In:  *Biografický lexikón Slovenska*. Zväzok I A – B. Martin : Slovenská národná knižnica; Národný biografický ústav, 2002. 638 s. ISBN 80-89023-16-9. S. 354.

Externé odkazy
--------------

* Regionálne osobnosti VKMK – zdroj, z ktorého pôvodne čerpal tento článok.
**Dubnícky potok** je potok na Dolnom Považí, na rozhraní okresov Piešťany a Trnava. Je to ľavostranný prítok Hornej Blavy, meria 2,2 km a je tokom V. rádu. Potok tečie na území CHKO Malé Karpaty.

Prameň
------

Pramení v Malých Karpatoch, v geomorfologickom podcelku Brezovské Karpaty, na juhojuhovýchodnom svahu Dubníka (332,5 m n. m.) v nadmorskej výške približne 300 m n. m.

Opis toku
---------

Od prameňa tečie najprv na krátkych úsekoch na západ a juhozápad, potom sa oblúkom stáča na západ, pričom sprava priberá krátky prítok z juhozápadného svahu Dubníka a zároveň až k ústiu vytvára hranicu medzi okresmi Piešťany na ľavom a Trnava na pravom brehu (cca 1,2 km). Na dolnom toku mení smer toku na juhozápad a v blízkosti osady Dolná Skalová, severoseverozápadne od obce Dechtice, ústi v nadmorskej výške cca 214 m n. m. do Hornej Blavy.

| * z
* d
* u
Vodné toky v povodí **Hornej Blavy** |
| --- |
| *Horná Blava* → *Horný Dudváh* → *Váh* → *Dunaj* |
| Vodné toky | 
Dechtický kanál · 
Dubnícky potok · 
Dubovský potok · 
Hlavina · 
**Horná Blava** · 
Jaseňový potok · 
Kotlovina · 
Mariáš · 
Mníšsky jarok · 
Planinka · 
Radošovský potok · 
Suchý potok · 
Šlahorovský jarok · 
Vanigovský kanál · 
Vrbovec
 |
| Vodné plochy | 
Dechtické rybníky · 
Vodná nádrž Dolné Dubové
 |
**Jozef Anton Grünner** (\* 2. november 1904, Hronov - † 13. august 1977, Bratislava) bol slovenský jazykovedec a pedagóg.

Životopis
---------

Študoval na Obchodnej akadémii v Banskej Bystrici (1924-1926), na Učiteľskom ústave v Lučenci, na Filozofickej fak. univerzity v Montpellieri (Francúzsko), na KU v Prahe, na Filozofickej fak. UK v Bratislave, roku 1952 PhDr. 1966 doc. Na študijných cestách navštívil Francúzsko, Španielsko, Taliansko, Maďarsko. Úradník firmy v Prahe, neskôr pedagóg na viacerých miestach Slov. prof. pedagogického gymnázia a pedagogickej školy v Bratislave, od 1957 pôsobil aj na Stavebnej fak. SVŠT v Bratislave. Zaoberal sa metodikou vyučovania franc. jazyka na vysokom technickom školstve, autor učebníc a slovníkov. Venoval sa regionálnemu výskumu (vlastiveda Prievidze a Žiliny), problémom pedagogiky, dejinám telesnej výchovy a niekt. otázkam z dejín francúzskej literatúry.

Dielo
-----

* Slovník francúzsko-slovenský, Bratislava roku 1961
* Francúzština, Bratislava roku 1962
* Francúzska čítanka pre technikov, Bratislava roku 1965
* Francúzština pre technikov, Bratislava roku 1966

Literatúra
----------

* Slovenský biografický slovník

Externé odkazy
--------------

* Regionálne osobnosti VKMK – zdroj, z ktorého pôvodne čerpal tento článok.

Autoritné údaje: * ISNI: 0000 0000 5655 5049
* NK ČR: ola2007365191
* SNK: 157325
* VIAF: 85044983
**Hellén** alebo zriedkavo **Helén** (starogr. Ἕλλην – *Hellén*, latinsky *Hellen*) bol v gréckej mytológii syn Deukalióna a jeho manželky Pyrrhy, ktorí boli zakladateľmi nového pokolenia ľudí po potope sveta.

Najstaršie grécke mýty Helléna neuvádzajú, objavuje sa v ich mýtoch až neskôr ako umelý výtvor, ktorý mal poslúžiť na vysvetlenie spoločného pôvodu a pomenovania Hellénov teda Grékov. Náš názov „*Gréci*" je odvodený z latinského „*Graeci*" podľa západného gréckeho kmeňa, s ktorým prišli Rimania pravdepodobne po prvýkrát do styku.

Ako hovoria tieto mýty, z vôle najvyššieho boha Dia bola na hriešne ľudstvo zoslaná potopa. S celého ľudstva sa zachránili za pomoci Titana Prometea len Deukalión a jeho manželka Pyrrha. Potopu prežili vo veľkej arche, ktorá po deviatich dňoch povodne pristála na vrchole hory Parnas. Za svoju záchranu vykonali Diovi ďakovnú obeť a prosili ho o možnosť nového zaľudnenia sveta. Zeus im odpustil a prosbu vypočul. Na radu bohov potom Deukalión a Pyrrha hádzali za seba kamene, obrazne "kosti matky zeme", z ktorých povstali noví ľudia.

Deukalión a Pyrrha mali vlastného syna Heléna, ktorý sa stal praotcom všetkých Grékov. Keď sa Hellén oženil s nymfou Orseidou, splodili troch synov:

* Aiola – zakladateľa kmeňa Aiolov; jeho synovia boli Krétheus, Sizyfos, Salmóneus, Athamas, Deión, Periéres a Magnes. Aiolovia najskôr žili len v Aiolii v oblasti Malej Ázie, tam vytvorili dvanásť obcí. Neskôr sa rozšírili po celom Grécku.

* Dóra – zakladateľa kmeňa Dórov, vlastných potomkov nemal; Dóri osídľovali Grécko až ako poslední, najprv Tesáliu, potom prenikli do stredného Grécka a na Peloponéz. Podrobovali si staršie pôvodné obyvateľstvo, živili sa roľníctvom a pastierstvom, boli zdatnými vojakmi. Kultúrne za ostatnými Grékmi však trochu zostávali pozadu.

* Xútha – až jeho synovia Achaios a Ión boli zakladateľmi kmeňov nazývaných Achájci a Ióni; Achájci sídlili na Peloponéze a v južnej Tesálii; boli bojovníkmi v trójskej vojne; Ióni sa šírili postupne cez Balkánsky polostrov až do Malej Ázie. Boli pokladaní za predstaviteľov gréckej vzdelanosti, vynikali v literatúre, filozofii, geometrii i matematike.

Zdroje
------

* ZAMAROVSKÝ, Vojtech. *Bohovia a hrdinovia antických bájí*. [s.l.] : Perfekt, 2007. ISBN 80-8046-203-8. (slovenský jazyk)
* *Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Hellén na českej Wikipédii.*
**Dublinská dohoda** je dohoda určujúca štát zodpovedný za preskúmanie žiadostí o azyl podaných v jednom z členských štátov Európskych spoločenstiev.

Dohoda stanovuje kritériá, na základe ktorých sa určí krajina zodpovedná za preskúmanie žiadosti o azyl a zabráni tak podávaniu viacnásobných účelových žiadostí o udelenie azylu vo viacerých členských štátoch Európskej únie. Dohoda podpísaná v Dubline 15. júna 1990 je označovaná ako Dublin I a členské štáty Európskej únie ju aplikujú od roku 1997. V marci 2003 nadobudlo platnosť Nariadenie Rady č. 343/2003 tzv. Dublin II, ktoré nahrádza Dublinskú dohodu. Nariadenie stanovuje kritériá a mechanizmy pre určenie štátu príslušného na posudzovanie žiadosti o azyl podanej v niektorom z členských štátov Európskej únie štátnym občanom tretích krajín. Meritórne sa Nariadenie od pôvodnej Dublinskej dohody zásadne nemení. Nový je ale právny charakter a dosah Nariadenia – na rozdiel od Dublinského dohovoru, ktorý je medzinárodnou dohodou, je Nariadenie komunitárnym predpisom. Kritériá vychádzajú z primárnej úvahy, že zodpovedná za preskúmanie žiadosti o azyl je krajina, ktorá zohrala najdôležitejšiu úlohu pri umožnení vstupu žiadateľa na územie štátov Európskej únie, napr. tým, že žiadateľovi udelila vízum, umožnila mu nelegálne prekročiť vonkajšie hranice Európskej únie, či tolerovala jeho nelegálny pobyt na svojom území. Kritériá odvodené od tejto logiky sú navyše doplnené humanitárnymi ohľadmi, predovšetkým rešpektovaním jednoty rodiny. Dublin I a Dublin II sú ako celok nazývané „dublinský systém".

Zdroj
-----

* Slovenská terminologická databáza
**Devon Joseph Werkheiser** (\* 8. marec 1991, Atlanta, Georgia) je americký televízny a divadelný herec. Je známy ako Ned Bigby v americkom sitcome Ned's Declassified School Survival Guide.

Osobný život
------------

Devon J. Werkheiser sa narodil v americkom meste Atlanta v Georgii. Jeho rodičia Gary a Valeria si jeho talent všimli keď mal šesť rokov a napodoboval Jima Carreyho vo filme Ace Ventura Zvierací Detektív. Onedlho na to ho prihlásili do miestneho divadelného klubu pre deti. Tu získal prvé herecké skúsenosti. Hral tu v malých divadelných hrách ako Cisárové nové šaty alebo Červená čiapočka. Ako šestnásťročný, teda 6 rokov po začiatku jeho kariéry, sa s celou rodinou presťahoval do Los Angeles. Momentálne navštevuje Laurel Springs School, školu na rozvíjanie talentov. Je členom Starlight Starbright Children's Foundation, ktorá pomáha chorým deťom. Členmi nadácie sú americké teen idoly.

Kariéra
-------

Vo svojom prvom filme hral po boku Mela Gibsona vo filme Údolie tieňov. Vtedy mal Werkheiser 10 rokov a hral Steva Moora, syna Kolonela Moora.
Po účinkovaní v seriály That Was Then si zahral vo filmovej komédii Recipe for Disaster s Johnom Larroquettem a Lesley Ann Warrenovou.
V rokoch 2004 až 2007 hral v televiznom sitcome Ned's Declassified School Survival Guide, kde si zahral v hlavnej úlohe Neda Bigbyho. Sitcom vysielala spoločnosť Nickelodeon v 22 štátoch sveta (8.júna 2007 bol v USA odvysielaný záverečný diel). Ďalším jeho filmom bol film Shredderman Rules, kde hral v hlavnej úlohe Nolana Byrda. Okrem filmovania sa venuje aj dabingu (napríklad rozprávka Casper's Scare School, kde prepožičal svoj hlas hlavnej postave Casperovi).
Bol hosťom viacerých známych relácií a podujatí ako Saturday Night Live na NBC, Kids choice awards a rôznych iných. Momentálne pracuje na ďalšiom filme so spoločnosťou Nickelodeon a nahráva svoj prvý debutový album so spoločnosťou Universal Records.

Externé odkazy
--------------

* Oficiálna stránka (po anglicky)
* Devon Werkheiser v Internet Movie Database (po anglicky)

Autoritné údaje: * ISNI: 0000 0000 4768 915X
* LCCN: no2008133933
* VIAF: 78600301
* WorldCat: lccn-no2008133933
**Hellyeah** je heavy metalová superskupina pozostávajúca z členov skupín: Pantera, Damageplan, Mudvayne a Nothingface. Bubeník Vinnie Paul pôvodom z Pantery a Damageplan a súčasný basgitarista Bob Zilla z Damageplan, spevák Chad Gray a gitarista Greg Tribbett z Mudvayne, gitarista Tom Maxwell a ex-basgitarista Jerry Montano z Nothingface.

História
--------

Hellyeah vznikla na začiatku roku 2006 a skoro celé leto boli členovia zavretý v štúdiu a robili nový album. Prvá skladba nazvaná „Hellyeah", sa objavila v rádiách a na internete už začiatko roka 2007. Kapela skončila nahrávanie CD v januári 2007 a v tom čase sa v USA objavila aj hlavná skladba k CD, „You Wouldn't Know". Album nazvaný *Hellyeah* bol vydaný 10. apríla 2007 a debutoval na deviatom mieste Billboard 200 s predanými kópiami niečo málo pod 45 000. A ešte v ten deň na oslavnej párty v klube sa Jerry Montano opil a udrel Maxwella do tváre. Vyhadzovači ho vyhodili a potom ho nepustili dovnútra, keď mal v ruke zbraň. Kvôli tomu ho zo skupiny vyhodili. Vinnie Paul teda navrhol svojmu kamarátovi z Damageplan Bobovi Zillovi aby nahradil Jerryho.

Prvé turné "Fire It Up" bude hneď nasledované Family Values Tour 20.júla spolu s kapelami ako Evanescence a Korn. Podľa neoficiálnych informácií sa má kapela na konci roku 2007 zase zavrieť do štúdia a nahrať ďalšie CD.

Členovia
--------

* Chad Gray – spev (Mudvayne)
* Greg Tribbett – gitara (Mudvayne)
* Tom Maxwell – gitara (Nothingface)
* Bob Zilla – basová gitara, sprievodný spev (Damageplan)
* Vinnie Paul Abbott – bicie (Pantera, Damageplan)

### Pôvodný

* Jerry Montano – basová gitara (Nothingface, Danzig)

Diskografia
-----------

### Albumy

* 2007 *Hellyeah* (Epic Records)
* 2010 *Stampede* (Epic Records)
* 2012 *Band of Brothers* (Eleven Seven Music)

### Single

| Rok | Skladba | US Hot 100 | U.S. Modern Rock | U.S. Mainstream Rock | Album |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2007 | „You Wouldn't Know" | - | #37 | #5 | *Hellyeah* |
|
Súradnice: 48°43′16″S 21°15′28″V﻿ / ﻿48,721095°S 21,257775°V﻿ / 48.721095; 21.257775

**Park na Hlavnom námestí** je park v Košiciach v mestskej časti Staré Mesto. Nachádza sa medzi ulicami Dómom svätej Alžbety, Urbanovou vežou a Štátnym divadlom na Hlavnom námestí.

Poloha
------

Park je súčasťou Hlavného námestia. Po oboch stranách parku sa tiahne dominantná Hlavná ulica. V strede parku a nachádza známa košická atrakcia zvaná Spievajúca fontána. Park predovšetkým slúži na oddych a rekreáciu, no počas *Košických Vianoc* sú tu zvyčajne umiestnené rôzne ľadové sochy.

História
--------

Vznik parku sa predpokladá v roku 1899, keď bola dokončená nová divadelná budova dnes budova Štátneho divadla Košice. Pred tým sa tu nachádzala pomerne veľká plocha, ktorá slúžila ako trhovisko s kupeckými krámami i ako obchodná hala v 18. storočí nazývaná *Propyleum*. Po zriadení parku tu trh pretrval aj začiatkom 20. storočia, ale už len pred Urbanovou vežou.

V časoch prvej ČSR v paku zriadili bazén s fontánou, ktorý slúžil ako požiarna nádrž. Park bol v roku 1985-86 zrekonštruovaný podľa projektu architekta Juraja Kobana.

V roku 1986 tu bola zriadená spievajúca fontána, ktorá je najstaršou spievajúcou fontánou v bývalom Československu. Najväčšie zásluhy na vzniku spievajúcej fontány a rekonštrukcií parku, má bývalý dvojnásobný košický primátor a neskôr aj slovenský prezident Rudolf Schuster.

Posledná rekonštrukcia parku a spievajúcej fontány bola v roku 1996-97. Počas tejto rekonštrukcie tu bola nainštalovaná košická zvonkohra. Prvýkrát zaznela pri oslavách Dňa mesta Košice v roku 1997.

Galéria
-------

* Spievajúca fontánaSpievajúca fontána
* Zvonkohra pri spievajúcej fontáneZvonkohra pri spievajúcej fontáne
* Fotografia parku z roku 1956Fotografia parku z roku 1956

Referencie
----------

1. 1 2  FEDOROVÁ, Lenka. *Košická spievajúca fontána drží prím: Inšpirovali sa ňou až v Prahe!* [online]. Košice: kosice.dnes24.sk, 2017-03-14, [cit. 2021-01-04]. Dostupné online.
2. 1 2 3 4  KETURIST. *Park na Hlavnom námestí v Košiciach* [online]. Košice: keturist.sk, [cit. 2021-01-04]. Dostupné online.
3. ↑  Beautiful Slovakia. *Spievajúca fontána Košice* [online]. beautifulslovakia.sk, [cit. 2021-01-04]. Dostupné online.

|  |  |
| --- | --- |
| Portal | Košický portál |
Centrála koncernu v austrálskom Melbourne
Povrchová baňa Corta Atalaya na ťažbu medi v Španielsku
**Rio Tinto** je nadnárodná ťažobná spoločnosť s centrálami v britskom Londýne a austrálskom Melbourne.

Činnosť firmy
-------------

Firma patrí medzi významných producentov železnej rudy, bauxitu, hliníka, medi, molybdénu, zlata, diamantov, uhlie, uránu, oxidu titaničitého alebo bóru.

Kritika
-------

Ťažobné aktivity firmy vyvolali celý rad problémov v rade krajín po celom svete.

### Zátoka cisárovnej Augusty

V 70. a v 80. rokoch 20. storočia bola Zátoka cisárovnej Augusty (Papua-Nová Guinea) silno znečistená odpadom z bane Panguna - najväčšej bane na meď na svete, v ktorej ťažila spoločnosť Rio Tinto. Tento problém prispel k vzniku separatistickej Bougainvillskej revolučnej armády a k občianskej vojne na ostrove v rokoch 1989 až 1997.

### Mokrsko

V 90. rokoch 20 storočia dcérska firma Rio Tinto Zinc (RTZ) vyhrala medzinárodné výberové konanie na prieskum ložísk zlata v Česku a prejavila záujem o povolenie ťažby zlata pri obci Mokrsko v strednom Povltaví. Tá by predstavovala jamový lom o rozmeroch 400 x 600 metrov a hĺbke 200 metrov v priestore vrchu Veselý a ťažbu asi 50 miliónov ton horniny pre získanie asi 40 ton zlata. Zámer vyvolal značný odpor verejnosti a ťažba nebola povolená.

Referencie
----------

1. ↑  Stanovisko č. 31, k plánům na těžbu zlata u obce Mokrsko u Slapské nádrže, 12 května 1995

Externé odkazy
--------------

* Rio Tinto oficiálna stránka firmy (po anglicky)
* Rio Tinto Coal Australia stránka austrálskej dcérskej firmy (po anglicky)

Zdroj
-----

* *Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Rio Tinto na českej Wikipédii.*


|  |  |
| --- | --- |
|  | Portál vedy o Zemi |
Jazdec Denis Lynch a kôň Lantinus prekonávajú šírkovú prekážku, tzv. oxer (LOH 2008)
**Parkúrové jazdectvo** (iné názvy: **parkúrové skákanie**, **parkúr**, **skokové jazdectvo**, **skoky**) je jazdecká disciplína, v ktorej jazdec s koňom prekonáva stanovenú dráhu s umelými prekážkami – táto dráha sa nazýva parkúr, pričom prekážky sú stavané tak, aby v prípade ich nezvládnutia nedošlo k zraneniu koňa – časť o ktorú kôň zavadí (bariéra)by mala ľahko spadnúť. Priestor v ktorom preteky prebiehajú sa nazýva kolbisko, cvičná plocha opracovisko.

Pravidlá
--------

Preteky trvajú jedno alebo dve kolá. Za zhodenie prekážky, neposlušnosť alebo prekročenie časového limitu sa prideľujú trestné body. V základnom kole sú rozhodujúce trestné body. Ak je viacero dvojíc, ktoré majú rovnaký počet trestných bodov absolvujú dodatočné kolo - rozoskakovanie. V rozoskakovaní sa väčšinou prekážky zvýšia o 10 cm a neskáču sa všetky prekážky iba vybraná časť. V rozoskakovní pri rovnakom počte trestných bodov rozhoduje čas za ktorý ho dvojica absolvovala. V jednej súťaži môže jeden jazdec štartovať na viacerých koňoch. Jeden kôň môže štartovať iba raz.

Osobitnou a divácky atraktívnou disciplínou je *Skok mohutnosti*. V tejto disciplíne čas nehrá nijakú rolu. Súťaží sa v tom, ktorý kôň prekoná najvyššiu prekážku. Hlavná prekážka sa postupne zvyšuje, kým nezostane iba jediný kôň v súťaži.

Výška prekážok:
ZM–80 cm, Z–100 cm, ZL–110 cm, L–120 cm, S–130 cm, ST–140 cm, T–150 cm, TT–160 cm

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **parkúrové jazdectvo**.
Profesor **Dezider Milly** (\* 7. august 1906, Kyjov – † 1. september 1971, Bratislava) bol slovenský maliar, grafik a pedagóg, predstaviteľ výtvarného umenia Rusínov na Slovensku.

Narodil sa v rodine duchovného. Vyštudoval Učiteľský seminár v Prešove a Vysokú umelecko-priemyslovú školu v Prahe u profesorov Schussera a Hofbauera. Učil v obciach Orlov, Plaveč a v Učiteľskom seminári v Prešove. Od roku 1946 žil v Bratislave. Bol pedagógom na Pedagogickej fakulte Univerzita Komenského, na SVŠT a od roku 1949 profesorom na VŠVU, na katedre všeobecného a krajinárskeho maliarstva. V roku 1952 bol rektorom VŠVU.

S jeho tvorbou sa možno zoznámiť v Galérii Dezidera Millyho vo Svidníku.

Diela
-----

* Krivý Jarok
* Pusté Pole
* Predjarie v Kyjove
* Blúdiaca
* Rusínska balada
* Na dedine
* Pastieri
* Pred Žatvou

Externé odkazy
--------------

* Diela Dezidera Millyho v SNG

Autoritné údaje: * abART: 3149
* GND: 11906331X
* ISNI: 0000 0000 8219 2165
* LCCN: n88112696
* NK ČR: mzk2004148363
* SNK: 170403
* ULAN: 500078846
* VIAF: 37718496
* Web umenia: 6700
* WorldCat: lccn-n88112696
**Odo Deuil** taktiež **Odo, Odon, Eudes of Deuil** (\* 1110, Denuil, Francúzsko – † 18. apríl 1162) bol francúzsky benediktínsky mních, kronikár a účastník druhej križiackej výpravy v rokoch 1147 – 1149.

Narodil sa v Denuil v chudobnejšej rodine. Neskôr sa stal mníchom. Bol dôverníkom Sugera, opáta zo Saint-Denis. Zúčastnil sa na druhej krížovej výpravy v roku 1147, a slúžil ako kaplán Ľudovíta VII. Jeho práca o druhej druhej križiackej výprave *De Profectione Ludovici VII in Orientem* patrí k najdôležitejším zdrojom o výprave. Potom sa vrátil do Francúzska a roku 1151 sa stal opátom v Saint-Denis.

Referencie
----------

1. ↑

Literatúra
----------

* RUNCIMAN, Steven. *A history of the crusades. Vol. 2, The Kingdom of Jerusalem and the Frankish East : 1100-1187*. London : Penguin Books, 1990. 376 s. ISBN 0-14-013704-1. (anglicky)

Externé odkazy
--------------

* Crusades encyclopedia

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Odo z Deuil na českej Wikipédii.*

Autoritné údaje: * BnF: 133240323
* GND: 100955959
* ISNI: 0000 0000 7974 4774
* LCCN: no2005053756
* NK ČR: kup19980000071922
* VIAF: 264205535
* WorldCat: lccn-no2005053756
**Michelozzo di Bartolomeo Michelozzi** (\* 1396, Florencia, Taliansko – † 1472, Florencia) bol taliansky architekt a sochár.

Narodil sa vo Florencii ako syn krajčíra. Bol žiakom Ghibertiho a neskôr spolupracoval s Donatellom. Pracoval s mramorom, bronzom a striebrom. Vytvoril sochu mladého sv. Jána nad dverami v katedrále Santa Maria del Fiore, oproti Baptistériu San Giovanni. Vytvoril aj striebornú sochu Jána Krstiteľa na antependiu v San Giovanni. Michelozzovým priateľom a patrónom bol Cosimo Medici, ktorého sprevádzal počas jeho krátkeho exilu do Benátok v roku 1433. V Benátkach postavil knižnicu na ostrove San Giorgio Maggiore a navrhol tu aj ostatné budovy.

V roku 1428 spolu s Donatellom, postavili vonkajšiu kazateľnicu pre katedrálu mesta Prato. Jeho návrhom je aj renesančný palác Palazzo Medici Riccardi, ktorý dal vybudovať Cosimo. Palác patrí medzi významné exempláre talianskej architektúry v 15. storočí. Michelozzo zrekonštruoval aj Palazzo Vecchio, radnicu vo Florenci, ktorá bola v tom čase polorozpadnutá. V roku 1437 Cosimo odovzdal kláštor San Marco dominikánom a Michelozzo bol najatý aby upravil jeho obytné priestory a kostol.

Michelozzo navrhol pre Cosima viaceré významné budovy. Okrem nich navrhol aj penzión v Jeruzaleme pre pútnikov z Florencie, Cosimovu letnú vilu v Careggi (Toskánsko) a opevnený hrad, ktorý začal rekonštruovať v 1452 ako Villa Medicea di Cafaggiolo v meste Barberino di Mugello. Pre Cosimovho syna Giovanniho postavil veľkú vilu v meste Fiesole. Napriek Vasariho tvrdeniu, že zomrel vo veku 68 rokov, žil až do roku 1472. Je pochovaný v kláštore San Marco, Florencia.

Palazzo Medici Riccardi

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Michelozzo**

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Michelozzo na anglickej Wikipédii.*

Autoritné údaje: * abART: 168269
* BnF: 12232320b
* GND: 118582186
* ISNI: 0000 0000 7100 4480
* LCCN: n80014962
* NK ČR: jn20000701235
* ULAN: 500032603
* VIAF: 40170664
* WorldCat: lccn-n80014962
**Diskrétna matematika** je pomerne nový odbor matematiky, ktorý sa zaoberá diskrétnymi matematickými štruktúrami, teda takými, ktoré môžu byť charakterizované celými číslami a sú teda „počítateľné". Je to „opak" matematiky, ktorá sa zaoberá spojitými štruktúrami charakterizovanými reálnymi číslami, kam patrí hlavne matematická analýza. Rozvoj diskrétnej matematiky podmienil predovšetkým rozvoj informatiky. V skutočnosti sa často diskrétna matematika chápe ako časť informatiky. Niektorí matematici zaraďujú do diskrétnej matematiky len nové matematické disciplíny, ktoré vznikli v súvislosti s rozvojom výpočtovej techniky (S. V. Jablonskij).

Disciplíny diskrétnej matematiky
--------------------------------

* Diskrétna pravdepodobnosť
* Kombinatorika
* Kombinatorická analýza
	+ Konečný kalkul
	+ Teória diferenčných rovníc
* Matematická logika
* Teória automatov
* Teória čísel
* Teória funkcionálnych systémov
* Teória grafov a sietí
* Teória hier
* Teória kódovania
* Teória vypočítateľnosti
* Teória zložitosti