recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Ulmo** (nazývaný tiež *Pán vôd*) je fiktívna postava v Tolkienovom svete, Stredozemi.

Ulmo je po Manwëm a Varde tretím najmocnejším z Valar a Aratar. V Arde vládne vodám. Je sám a nemá ženu. Na suchú zem príliš nechodí, preferuje hlbiny mora a rieky. Jeho palác, Ulmonan, sa nachádza na dne Okružného mora, Ekkai. Len zriedkakedy dochádza do Valinoru, pred jeho postavením však žil s Manwëm v priateľskom vzťahu. O dianí na zemi k nemu dochádzajú správy cez rieky, potoky, jazerá a more. Ľuďom a elfom sa zjavuje v podobe veľkej prílivovej vlny, ktorá ich naplní desom. Jeho hlas je hlboký. Hrá na svoje rohy Ulumúri, vyrobené z bielych lastúr.

Pred vytvorením Arda v Hudbe Ainur bol najlepším spevákom a tvorcom hudby. Elfovia vďačia za svoje zručnosti v hudbe práve učeniu Ulma. Dokážu rozpoznať jeho hudbu v tečúcej vode alebo vo vlnách na mori. Ulmo nikdy nedôveroval Melkorovi a ten sa vždy bál mora, pretože more nemohlo byť skrotené.

Preskočiť obsah diela **Upozornenie.** Článok alebo jeho časť prezrádza zápletku, pointu alebo rozuzlenie diela!

Ulmo nikdy neopustil a vždy pomáhal Eruovým ďeťom, ľuďom a elfom, aj keď na nich spočíval hnev ostatných Valar. Oponoval Oromëho návrhu priviesť elfov do Amanu a ukotviť ostrov Tol Eressëa do zátoky Eldamar. Je z Valar najviac zodpovedný za pád Morgotha, nabádal totiž Turgona k postaveniu Gondolinu a Finroda k postaveniu Nargothrondu; zjavil sa Tuorovi a poslal ho k Turgonovi, kde sa nakoniec oženil s jeho dcérou Idril a stal sa otcom Eärendila; zachránil Eärendilovu ženu, Elwing, z vydrancovania prístavov na Sirione Fëanorovými synmi a tým jej umožnil dať silmaril Eärendilovi, čo mu dovolilo vstúpiť do Valinoru a prosiť Valar o pomoc pre Eldar a Edain. Ulmo tiež bránil Eruove deti v rade pred Mandosovým hnevom. V Treťom veku sa zľutoval nad Boromirom a zabránil lodi, nesúce jeho telo, potopiť sa v Rauroských vodopádoch, vďaka čomu mohla doplávať až k moru.

Ulmovi Maiar
------------

Ossë spolu so svojou ženou Uinen je jeho vazalom. Tí dvaja boli tiež (ešte s Melian) najznámejší z Maiar medzi elfmi. Skrz nich sa Ulmo dozvedel veľa o elfoch.

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Ulmo na českej Wikipédii.*
Šíršásana
**Šíršásana** (sans.) je stoj na hlave - najslávnejšia zo všetkých ásan, kráľovná všetkých ásan. Má
sa cvičiť denne na ukončenie ásan. Cvik treba cvičiť s veľkou vážnosťou, postupne, systematicky. Výdrž sa má predlžovať len po dohode s cvičiteľom.

Základná pozícia: Po uvoľnení zaujmeme vadžrásanu. je Čelo oprieme pred kolenami o podložku. Prsty prepletieme a použijeme ako oporu záhlavia, predlaktia spočívajú na podložke v šírke ramien.

* Zdvihneme sa na špičky a pomaly približujeme kolená k trupu, tým sa dvíha zadok. Váhu tela prenesieme na lakte, nohy zdvihneme z podložky a priblížime ich k sedacím svalom. Nakoniec nohy úplne vystrieme.
* Výdrž v pozícii, najdlhšie však 5 minút, a to až po dlhšom cvičení.
* Návrat do východiskovej pozície, t. j. čelo a lakte na podložke a chvíľu výdrž v tejto polohe.

kontraindikácia
---------------

Šíršásana sa nesmie cvičiť pri vysokom krvnom tlaku, závratiach, slabom zraku, prípadne očných chorobách, po operačnom zákroku v oblasti šije, v tehotenstve, prípadne u tych, ktorí trpia častými bolesťami v krčnej chrbtici.

Externé odkazy
--------------

* FILIT – zdroj, z ktorého pôvodne čerpal tento článok.
Vzduchom chladený lietadlový motor
Valec vzduchom chladeného motora
Zabudovanie vzduchom chladeného motora Tatra 128 so systémom pretlakového núteného chladenia
**Vzduchové chladenie** je spôsob chladenia spaľovacích motorov, zabezpečujúceho odvod zvyškového tepla a prevádzku motora v optimálnom tepelnom režime. Je realizované prúdom vzduchu cez rebrovanie valcov a tepelne namáhané časti motora.

Oproti kvapalinovému chladeniu má výhodu v jednoduchšej konštrukcii (chýba chladič, rozvod kvapaliny, čerpadlo i zložité chladiace kanáliky v bloku i hlave motora) i v menšej tepelnej zotrvačnosti, čo je výhodné v extrémnych teplotných podmienkach. Nevýhodou je vyššia hlučnosť a pomerne veľký výkon na pohon ventilátora (4 - 10% celkového výkonu).

Druhy
-----

* *prirodzené chladenie* - je realizované prirodzenou cirkuláciou vzduchu
* *náporové chladenie* - je realizované prúdom vzduchu vyvolaným pohybom stroja (motocykle, lietadlá)
* *nútené chladenie* - využíva iné zariadenie na vytvorenie prúdu vzduchu, je nezávislé od pohybu vozidla a môže byť:
	+ *pretlakové chladenie* - využíva ventilátor, umiestnený pri vstupe vzduchu k motoru (Tatra 128, Praga V3S)
	+ *podtlakové chladenie* - využíva ventilátor, umiestnený pri výstupe vzduchu od motora Tatra 603
	+ *ejektorové chladenie* - princíp podtlakového chladenia, kde je namiesto ventilátora použitý ejektor, do ktorého vyúsťuje výfukové potrubie. Spaliny strhávajú vzduch od motora a odvádzajú ho difúzorom do ovzdušia.

Využitie
--------

Vzduchové chladenie sa využíva u väčšiny malých motorov, pri kosačkách, motocykloch a takmer všetkých vrtuľových lietadiel. Motory osobných automobilov sa v minulosti vzduchom chladili napr. u modelov Porsche a Tatra (napr. Tatra 603 a 613), ktorá tvorí výnimku aj pri nákladných vozidlách (Tatra 148 a 815).

Pozri aj
--------

* Kvapalinové chladenie
* Spaľovací motor
* Tatra
R-34 počas pobytu v Mineole, Long Island, New York
Britská vzducholoď **R 34** bola prvým lietadlom, ktoré prekonalo nonstop letom Atlantik v smere východ-západ v roku 1919.

Vzducholoď bola vyrobená firmou *Beardmore Inchinnan Airship factory*. Stavba začala v roku 1917 ešte počas 1. svetovej vojny. Prvý skúšobný let, ktorý sprevádzali mnohé problémy, absolvovala 14. marca 1919. 

Bola to vystužená vzducholoď s dĺžkou 196 m, objemom 55 230 m³ a priemerom telesa 24 m. Podobne ako jej sesterská loď R 33 bola kópiou nemeckého bombardovacieho zeppelínu L 33. Bola vybavená piatimi motormi Sunbeam-Maori po 200 kW. Nosnosť vzducholode bola celkom 59 ton, z toho prázdna váha 26 ton.

Na svoj transatlantický let vyštartovala vzducholoď R 34 skoro ráno 2. júla 1919 zo škótskeho East Fortune (len dva týždne predtým sa podarilo prekonať Atlantický oceán opačným smerom pilotovi J. Alcockovi a A. Brownovi na lietadle Vickers Vimy). Veliteľom bol major Herbert Scott, a na palube bol aj cmdr. Edward Maitland, vedúci odboru vzducholodí britského ministerstva letectva. Prvý problém sa objavil hneď po štarte, kedy pri prelete nad škótskou vysočinou musela vzducholoď vypustiť časť vodíka, ktorý sa rozpínal vplyvom väčšej letovej výšky. To bolo potrebné kompenzovať aerodynamickým vztlakom, kým sa nespálilo dostatočné množstvo benzínu, aby sa strata nosnosti vyrovnala. Vzducholoď musela túto časť letu letieť s provou zdvihnutou vysoko hore, čo znižovalo rýchlosť a zvyšovalo spotrebu paliva.

Po dvoch dňoch doletela vzducholoď k pobrežiu Newfoundlandu, ale narazila na silný protivietor. Bojovala s ním ešte ďalší deň, až potom sa vietor otočil a vzducholoď doplávala nad Roosvelt Field na Long Islande. Let trvat 108 hodín 12 minút. Pri pristatí jej zostávalo palivo už len na niekoľko hodín letu. Spiatočnú cestu vďaka priaznivému vetru zvládla za 75 hodín 3 minúty.

Úspešný let tejto vzducholode inšpiroval americkú vládu k objednávke vzducholode R 38.
***Vyšší princip*** je česko-slovenský film z roku 1960 z obdobia 2. svetovej vojny po atentáte na Heydricha.

Dej
---

Preskočiť obsah diela **Upozornenie.** Článok alebo jeho časť prezrádza zápletku, pointu alebo rozuzlenie diela!

Druhá svetová vojna v Čechách, nič pekné pre civilné obyvateľstvo. Prichádza rok 1942 a Gabčík s Kubišom sa postarajú o to, aby Heydrich nebol medzi živými. Gymnaziálna trieda si presne v deň Hedrichovej smrti vyloží maturitné tablo. 

Sfilmovaná poviedka Jána Drdu hovorí o neľudskosti a o hrozných činov nacistov. Film sa začína tým, že blázniví maturanti sa smejú zo svojho tabla. O niekoľko minút sa začne po celom Protektoráte ozývať ohlas. Odmena 10 miliónov českých korún. Odmenia toho, kto odhalí mená atentátnikov. Zároveň je zákaz vychádzok po 20.00. 

Ivan Mistrík v hlavnej postave je šikovný študent, ktorého majú radi či spolužiaci, či učitelia. Až na jedného, ktorého otec je obchodník. Otca stvárnil Rudolf Hrušínský a jeho syna mladučký Jiří Kodet. 

Vlastimil Ryšánek (Ivan Mistrík) sa rozhodne pomáhať spolužiakovi na Nemčine. Ten číta článok z novín a nevie prekladať. Učiteľ (Václav Lohinský) vidí, že Ryšánek našepkáva. Vykríkne na neho a Vlastimil povie : *Ja prosím nenašepkávam, ja si len nahlas opakujem, aby som nezabudol.* Celá trieda sa rozosmeje. Ešte počas školy si robia traja spolužiaci humor zo zosnulého Heydricha. 

Ďalší deň sa študenti podrobia písaniu maturitnej písomky. Do školy nabehne gestapo. Jeho čierne uniformy pripomínajú smrť. Riaditeľ si zavolá kolegu, ktorý má na starosti maturitnú písomku. Píšu z latinčiny. Každý ho prezýva Vyšší princíp. 

Gestapo vezme troch chlapcov. Medzi nimi aj najšikovnejšieho Ryšánka. O ich osude rozhodne nacistická „ľudskosť" Kolega Vyšší princíp síce skúša poprosiť o odpustenie svojich žiakov. Lenže samopale pracujú rýchlejšie. 

Večer oznamuje rozhlas, kto je už zastrelený. Medzi menami začujú aj Vlastimila Ryšánka. Keď sa to dozvedia spolužiaci, skoro im pukne srdce. Dozvie sa o tom aj profesor, Vyšší Princíp. 

Do školy príde a spolužiakom má povedať, že chlapci si to zaslúžia. Lenže jeho svedomie to nedovoľuje. Preto začne rozprávať : *Z vyššího princípu mravního vám říkam, že vražda na tyranu není zločin.*

Film ešte končí, keď Ryšánková matka odíde na gestapo a tam ju zastrelia. Jej posledné slová Vrazi, vrazi ešte dlho budú na pamäti. 

Do postavy Vlastimila Ryšánka sa vžil Ivan Mistrík. Už v tomto filme ukazuje, že z neho bude úspešný herec. Vo filme sa objavili aj prvky geniality Hrušinského, Kostku, či Jany Brejchovej.
**Rétorika** (iné názvy: **rečníctvo**, **rétorstvo**; z starogr. ῥητορική) je rečnícke umenie a náuka o verbálnom prejave.

Rétorika bola (v stredoveku) tretie zo siedmich slobodných umení. Vznikla v starovekom Grécku. V tomto čase to bola súčasť stredného vyššieho vzdelania a často od svojho prejavu závisel ich úspech. Rétoriku vyučovali rétori-učitelia rétoriky. Najvýznamnejší rétorici boli grécki filozofi, ako napríklad Demostenes, Gorgias z Leontín, Sokrates a jeho žiak Platón. Aristoteles ako najvýznamnejší rečník napísal diela Rétorika a Poetika. Tézy z týchto diel tvoria základ i pre súčasnú rétoriku.

Podľa Aristotela rétorika chce presvedčovať bez toho, aby si robila starosti o pravdivosť či len zdanlivosť toho, o čom sa hovorí.

Zdroje
------

* FILIT – zdroj, z ktorého pôvodne čerpal tento článok.
* FILIT – zdroj, z ktorého pôvodne čerpal tento článok.

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Rétorika (rečnícke umenie)**
Dochovaný kotevný stožiar na Svalbarde
**Vzducholoď N1**, známejšia pod druhým menom **Norge** bol prvý stroj, ktorý preletel z Európy do Ameriky cez severný pól. Na priekopníckej výprave sa zúčastnila šestnásťčlenná medzinárodná posádka. Veliteľom expedície bol nórsky polárnik Roald Amundsen, technickú stránku letu istila talianska posádka pod vedením leteckého konštruktéra plukovníka Umberta Nobileho a na lete sa zúčastnil aj jeden z hlavných sponzorov výpravy, Američan Lincoln Ellsworth.

Parametre vzducholode
---------------------

* dĺžka 106 m
* maximálny priemer telesa 19,5 m
* objem 19 000 m³
* náplň vodík
* obal štvorvrstvová bavlnená tkanina, z vnútornej strany pogumovaná, z vonkajšej bol použitý hliníkový náter
* motory 3 zážihové Maybach 245 HP v samostatných gondolách
* maximálna rýchlosť 113 km/h

(rovnaké, ako pri vzducholodi Italia)

História letu
-------------

Amundsen s Ellsworthom chceli zopakovať pokus preletieť severný pól. Pokúšali sa o to neúspešne v roku 1925 pomocou hydroplánu. Navrhli preto Nobilemu odkúpenie jednej z jeho vzducholodí. Vzducholoď N1 bola potom premenovaná na Norge (Nórsko). 

Nobile so svojou posádkou vyrazili vzducholoďou z Ríma 29. marca a doleteli po etapách cez Pulham, Oslo, Petrohrad a Vadsø do Ny-Ålesundu (King's Bay) na Svalbard. Tam pristúpili Amundsen a Ellsworth, a spoločne odštartovali 11. mája 1926 na sever. Pól dosiahli 12. mája o 1:30 po polnoci. Napriek problémom s namŕzajúcou hmlou, dorazila vzducholoď po celkom 36 hodinách na dohľad Aljašky. Kvôli nepriaznivému počasiu sa nepodarilo doletieť do pôvodne plánovaného Nome, ale núdzovo pristala pri osade Teller. Vzducholoď Norge celkom strávila na cestách 171 hodín a prešla 12 480 kilometrov.

Výsledky výpravy
----------------

Výprava predovšetkým ukázala, že na severe nie je pevnina, ale len more. Do tej doby nebola existencia jedného či druhého preukázaná. Vyvrátili sa tiež niektoré hypotézy o špeciálnych elektrických vlastnostiach atmosféry v okolí pólu. 

Posádka vzducholode Norge bola prvá, ktorá preukázateľne dosiahla severný pól. Predchádzajúce výpravy (Frederick Cook 1908, Robert Peary 1909 a Richard Byrd 1926 - letel k pólu lietadlom len niekoľko dní pred Norgem) nemajú dosiahnutie pólu dostatočne preukázané.

Zaujímavosťou je, že vo vzducholodi bol umiestnený prístroj na meranie vodivosti vzduchu, dodaný českým fyzikom Františkom Běhounkom. Ten sa zúčastnil pozemnej časti výpravy na Svalbarde. Tesne pred odletom dokonca boli v jeho prístroji nahradzované oceľové súčiastky duralovými, kvôli zníženiu hmotnosti. Počas letu ho potom obsluhoval švédsky fyzik a meteorológ Finn Malmgren. Výsledky spoločných meraní vyšli knižne v Paríži ako jediný vedecký výsledok expedície. O rok neskôr dostal preto Běhounek pozvanie osobne sa zúčastniť na ďalšej výprave vo vzducholodi Italia, ktorá sa uskutočnila na jar roku 1928.

Vo Vadsø¨a Ny-Ålesundu sú ako technická pamiatka dochované kotevné stožiare, ktoré Norge pri svojej ceste použila.

Pozri aj
--------

* Vzducholoď Italia
* Graf Zeppelin
**Vzdušnice** (trachey) sú orgánom slúžiacim na výmenu dýchacích plynov u vzdušnicovcov (*Tracheata*), kam patrí aj hmyz (*Insecta*). Ide o rozvetvenú sieť trubíc vo vnútri tela vyplnených vzduchom, ktoré takto privádzajú k bunkám kyslík a umožňujú vypúšťanie oxidu uhličitého. Prevažná väčšina suchozemských živočíchov dýcha vzdušnicami. 

Na rozdiel od iných dýchacích orgánov suchozemských živočíchov (pľúca, kožné dýchanie...) vzdušnice nepotrebujú dýchacie pigmenty na prenos dýchacích plynov. Vzdušnice sa totiž vetvia na čoraz tenšie trubičky - tracheoly, ktorých slepé výbežky privádzajú kyslík priamo k tkanivám. Z tohto dôvodu je u vzdušnicovcov cievny systém väčšinou slabo vyvinutý. Výmena plynov prebieha väčšinou len difúznymi silami, iba u najaktívnejších vzdušnicovcov sa k nim pridávajú určité pohyby. Systém vzdušníc je efektívny len pri preprave plynov na malé vzdialenosti, čo limituje rozmery, do ktorých vzdušnicovce dorastajú. Veľkosť tela vzdušnicovcov má prirodzený fyziologický limit 20-25 cm.

Vzdušnice ústia na povrch tela tzv. stigmou, pod ktorou je dutinka s ochlpením. Ochlpenie bráni zaneseniu nečistôt do vzdušníc. Na zúženinu dutinky sa pripája sval, ktorý môže vzdušnicu úplne uzavrieť. U lietajúceho hmyzu bývajú niekedy vzdušnice rozšírené do vzdušných vakov, ktoré majú nadľahčovaciu funkciu. Niektoré larvy vodného hmyzu dýchajú tracheálnymi žiabrami alebo rektálnou dutinou vystlanou tracheolami, či primitívnymi kutikulárnymi žiabrami.

Vzdušnice vznikli z ektodermu vychlípením (invagináciou) pokožky dovnútra tela. Sú vystužené chitínovým vláknom, ktoré sa pri zvliekaní tiež odstraňuje.
O sídlisku v Pezinku pozri *Sídlisko Stred (Pezinok).*
Sídlisko v Devínskej Novej Vsi
**Sídlisko Stred** je jeden z urbanistických celkov bratislavskej mestskej časti Bratislava – mestská časť Devínska Nová Ves. Zo západu je ohraničené Istrijskou, zo severu Novoveskou, z východu Kalištnou a z juhu Hradištnou ulicou.

Sídlisko Stred vzniklo koncom 70-tych rokov 20. storočia zbúraním časti pôvodnej zástavby nízkych jednotraktových rodinných domov. Tvoria ho 5-poschodové panelové bytové domy zoskupené do troch skupín tvaru L, čím tvoria viac-menej uzavretý vnútroblok. K panelovej zástavbe prilieha z juhu 6 tehlových 3-poschodových bytoviek. V náväznosti na bytové domy sú tiež objekty občianskej vybavenosti - pošta, zdravotné stredisko, základná umelecká škola, základná škola Pavla Horova a základná škola Ivana Bukovčana. 

Sídlisko priamo naväzuje na pôvodnú zástavbu pozdĺž Istrijskej ulice, aj ostatných priliehajúcich ulíc.

Súradnice: 48°12′35″S 16°58′26″V﻿ / ﻿48,20981°S 16,973877°V﻿ / 48.20981; 16.973877

| * z
* d
* u
Mestská časť Devínska Nová Ves |
| --- |
| Miestne časti | 
* Devínske Jazero
* Kostolné
* Paulinské
* Podhorské
* Sídlisko Stred
* Vápenka

 |  |
| Ulice | 
* Ulica 1. mája
* Antona Moyša
* Bleduľová
* Brežná
* Bridlicová
* Bršlenová
* Bystrická
* Delená
* Devínske Jazero
* Eisnerova
* Hradištná
* Charkovská
* Ílová
* Istrijská
* Ivana Bukovčana
* Jána Jonáša
* Jána Poničana
* Jána Smreka
* Janšákova
* Jasencová
* Kalištná
* Kosatcová
* Kremencová
* Leopolda Jablonku
* Ľubovníková
* Magnezitová
* Mateja Encingera
* Mečíková
* Michala Bučiča
* Milana Marečka
* Milana Pišúta
* Mlynská
* Na Grbe
* Na hriadkach
* Na kaštieli
* Na mýte
* Na skale
* Na sútoku
* Na vyhliadke
* Novoveská
* Opletalova
* Pavla Horova
* Pieskovcová
* Pod Glavicou
* Pod Lipovým
* Pod Rakytami
* Podhorská
* Poniklecová
* Primoravská
* Samova
* Slovinec
* Spádová
* Štefana Králika
* Tehelňa
* Tehliarska
* Tomislava P. Kolakoviča
* Uhrovecká
* Vápencová
* Vápenka
* Vukovarská
* Záhradná
* Zavadilova
* Záveterná
* Zdenky Schelingovej
* Želiarska

 |
| Námestia | 
* 6. apríla
* Jána Kostru

 |
**Štefan Janák** (\* 25. jún 1949, Komárno – † 26. august 2017, Bratislava) bol slovenský publicista a dlhoročný rozhlasový redaktor, dvojnásobný nositeľ Zlatého mikrofónu, víťaz viacerých novinárskych súťaží.

Štefan Janák sa dostal k mikrofónu náhodne, ešte počas študentských čias v šesťdesiatych rokoch minulého storočia. Bol členom hudobnej skupiny, o ktorej nahral amatérsku reportáž na magnetofón. Sused, ktorý pracoval v bratislavskom rozhlase mu odporučil, aby urobil externe pre vtedajšie západoslovenské vysielanie nahrávku na aktuálnu tému. Podarilo sa mu nahrať úspešnú reportáž z výstavby piliera s kaviarňou mostu SNP v Bratislave, ktorá sa stretla u rozhlasových pracovníkov s pozitívnou odozvou.

Do zamestnania v Československom rozhlase - štúdio Bratislava nastúpil 1. marca 1970. O rok neskôr v roku 1971 začal moderovať reláciu *Dobré ráno* na celoštátnom okruhu v čase od 5.00 do 8.00 hod. Jeho gestormi a učiteľmi boli skúsení rozhlasáci Milan Mlsna a Vladimír Nosáľ, ktorí mu povolili najskôr čítať iba presný čas. Po nadobudnutí skúseností sa už sám prihováral poslucháčom v trojhodinovom rannom vysielaní. Vítal naživo aj hostí v štúdiu pri mikrofóne a spájal sa aj s regionálnymi spravodajcami, ktorí sa hlásili s príspevkami o aktuálnom dianí na celom Slovensku.

Po Nežnej revolúcii sa stal autorom veľmi populárnej rozhlasovej ankety „S kým by ste si najradšej zaflirtovali" organizovanej v spolupráci s Novým Časom a časopisom Plus 7 dní, ktorej víťazmi boli Zdena Studenková, Michal Dočolomanský, Silvia Lakatošová a Pavol Habera.

Moderoval pravidelne aj večernú reláciu Slovenského rozhlasu Nočná pyramída, v ktorej odpovedali na otázky poslucháčov významné osobnosti. Medzi nimi napríklad spevák Karel Gott, výtvarník a karikaturista Milan Stano, či herec SND Jozef Vajda a ďalší.

Od roku 2000 až do odchodu do dôchodku sa venoval regionálnemu vysielaniu na okruhu Rádio Regina. Moderoval *Rádiobudík* a nakrúcal mnohé rozhlasové reportáže najmä zo Záhoria a z južného Slovenska. Venoval sa aj oblasti poľnohospodárstva a potravinárstva. V rokoch 2002 a 2003 sa stal víťazom súťaže o najpopulárnejšieho moderátora a dvakrát získal ocenenie Krištáľový mikrofón druhého okruhu Slovenského rozhlasu.

Zomrel po krátkej a ťažkej chorobe v Bratislave dňa 26. augusta 2017.

Referencie
----------

1. ↑  WWW.A2.SK, (c) A2Group 2007 |. *Pezinok má rád pre svojskú atmosféru - Časopis Pezinčan* [online]. pezincan.pezinok.sk, [cit. 2017-09-03]. Dostupné online.
2. ↑   Zomrel Štefan Janák. *rtvs.sk*. Dostupné online [cit. 2017-09-03].
**SOR C 10,5** je model českého medzimestského linkového autobusu s dĺžkou približne 10,5 m. Od roku 2000 ho vyrába spoločnosť SOR Libchavy.

Konštrukcia
-----------

Autobus SOR C 10,5 je dvojnápravový s polosamonosnou karosériou. Zadná náprava je hnacia, motor a mechanická prevodovka sa nachádza v zadnej časti voza. Karoséria s podlahou vo výške 800 mm nad vozovkou je zvonka oplechovaná, v interiéri je obložená plastovými doskami. Zadná náprava značky MERITOR je tuhá, predná (lichobežníková konštrukcia) je vlastnej výroby s nezávisle zavesenými kolesami. V pravej bočnici autobusu sa nachádzajú dve jednokrídlové výklopné dvere (v prednej a strednej časti voza). Sedačky pre cestujúcich sú rozmiestnené 2+2 so strednou uličkou.

Výroba a prevádzka
------------------

SOR C 10,5 v úprave pre premávku na stlačený zemný plyn, ktorá bola urobená firmou Ekobus
Vozy SOR C 10,5 boli v dobe svojho uvedenia na trh (druhá polovina 90. rokov) jedinými autobusmi tejto dĺžky predávanými v Česku. Preto ich nakupovali dopravci pre linky medzimestskej dopravy s menšou vyťaženosťou, pre nich boli štandardné dvanásťmetrové autobusy neekonomické. Medzi prevádzkovateľov autobusov SOR C 10,5 patrí napr. DPB, *Veolia Transport*, *TQM Opava* alebo *ČSAD Semily*.

Vozidlo sa využíva na autoškolu. V minulosti premávali aj na regionálnych linkách  do Chorvátskeho Grobu a  do Hainburgu.

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **SOR C 10,5**

Externé odkazy
--------------

* Informácie na stránkach výrobcu (po česky)
* Fotogaléria (po česky)

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku SOR C 10,5 na českej Wikipédii.*

| * z
* d
* u
Autobusy výrobcu SOR Libchavy |
| --- |
| Mestské autobusy | 

|  |  |
| --- | --- |
| Rad B | 
* SOR B 7,5
* SOR B 9,5
* SOR B 10,5

 |
| Rad BN | 
* SOR BN 8,5
* SOR BN 9,5
* SOR BN 10,5
* SOR BN 12

 |
| Rad NB | 
* SOR NB 12 City
* SOR NB 18 City

 |
| Rad NS | 
* SOR NS 12
* SOR NS 18

 |

 |  |
| Prímestské autobusy | 

|  |  |
| --- | --- |
| Rad C | 
* SOR C 7,5
* SOR C 9,5
* SOR C 10,5
* SOR C 12

 |
| Rad CN | 
* SOR CN 8,5
* SOR CN 9,5
* SOR CN 10,5
* SOR CN 12
* SOR CN 13,5

 |
| Rad ICN | 
* SOR ICN 12

 |
| Rad NC | 
* SOR NC 18

 |

 |
| Turistické autobusy | 

|  |  |
| --- | --- |
| Rad LC | 
* SOR LC 7,5
* SOR LC 9,5
* SOR LC 10,5
* SOR LC 12

 |
| Rad LH | 
* SOR LH 9,5
* SOR LH 10,5
* SOR LH 12

 |

 |
| Elektrobusy | 

|  |  |
| --- | --- |
| Rad EBN | 
* SOR EBN 8
* SOR EBN 9,5
* SOR EBN 10,5
* SOR EBN 11

 |
| Rad NS | 
* SOR NS 12 Electric

 |

 |
**RT-2PM Topol** (rus. РТ-2ПМ Тополь; v kóde NATO: „**SS-25 Sickle**") je medzikontinentálna balistická raketa, vyvinutá v 80. rokoch 20. storočia v bývalom Sovietskom zväze.

Vznik a vývoj
-------------

Vývoj nového strategického raketového systému sa oficiálne začal 19. júla 1977. Vývojové práce RT-2PM Topol prebiehali v Moskovskom inštitúte tepelného inžinierstva pod vedením hlavného konštruktéra A. D. Nadiradze. 

Letové testy sa začali 8. februára 1983. Prvé tri skúšobné odpálenia sa uskutočnili zo špeciálne upraveného sila, ktoré bolo pôvodne určené na odpaľovanie rakety RT-2P. 10. augusta 1983 sa uskutočnil štvrtý štart rakety Topol, tentokrát už zo samohybného odpaľovacieho zariadenia 15U128. Testy rakety prebiehali až do 23. decembra 1987 a v rámci nich sa celkovo uskutočnilo 16 odpálení rakiet. 

Raketa bola oficiálne zavedená do služby 1. decembra 1988. Predpokladá sa, že výroba RT-2PM Topol sa zastavila v roku 1994, pričom bolo vyrobených celkovo 450 rakiet.

Konštrukcia
-----------

RT-2PM Topol je mobilný raketový systém postavený na sedemnápravovom podvozku MAZ-7912 (neskoršie modifikácie vychádzajú z MAZ-7917, ktoré sa líšili dĺžkou približne o 1 m a upravenými kabínami posádky). Balistická rakety systému Topol je trojstupňová s pohonom na tuhé palivo. Je dlhá 21,5 m, široká 1,8 m a jej štartovacia hmotnosť je asi 45 ton. Má dolet 11 000 km a je vybavená jadrovou bojovou hlavicou so silou 800 kt. Využíva inerciálny navigačný systém, ktorý poskytuje presnosť s kruhovou odchýlkou 900 m.

Používatelia
------------

Rusko  **Rusko**

* Raketové vojská strategického určenia Ruskej federácie - k marcu 2020 bolo v prevádzke 36 mobilných systémov RT-2PM Topol. V rámci ruského programu modernizácie jadrových zbraní je RT-2PM Topol postupne vyraďovaný a nahrádzaný systémom Topol-M.

Referencie
----------

1. ↑   *С "Тополями" все было непросто* [online]. nvo.ng.ru, [cit. 2022-07-31]. Dostupné online.
2. ↑   *Strategic Missile Forces* [online]. eng.mil.ru, [cit. 2022-07-31]. Dostupné online.
3. ↑   *RT-2PM Topol (SS-25)* [online]. missilethreat.csis.org, [cit. 2022-07-31]. Dostupné online.
**RPK** (rus. Ручной пулемёт Калашникова, Ručnoj pulemjot Kalašnikova) je ľahký (tzv. "ručný") guľomet sovietskej výroby. V podstate je to variant útočnej pušky AKM vybavenej dlhšou a ťažšou hlavňou a dvojnožkou. Pretože nemá vymeniteľnú hlaveň a má menšiu kapacitu zásobníka, nie je určený na streľbu dlhými dávkami. Podobne ako britský ľahký guľomet LSW, aj RPK zaisťuje palebnú podporu pešiemu družstvu pri streľbe na vzdialenosti väčšej, než bežná útočná puška. Obyčajne sa používa segmentový schránkový zásobník na 40 nábojov, podobný ako u AK-47, ale môže byť použitý aj bubnový zásobník s kapacitou 75 nábojov. Vzhľadom k dĺžke segmentového zásobníka sa s ním zle strieľa z polohy ležmo.

RPK bol zavedený do výzbroje v polovici šesťdesiatych rokov 20. storočia, kedy nahradzoval predošlý ručný guľomet RPD. Bol a je široko používaný v krajinách bývalého Sovietskeho zväzu, jeho spojencov a u partizánskych skupín celého sveta.

Od polovice sedemdesiatych rokov je používaná modifikácia **RPK-74**, čo je variant útočnej pušky AK-74, používajúci strelivo 5,45 × 39 mm.

Varianty
--------

* **RPK** verzia s pevnou pažbou
* **RPKN** verzie RPK s lištou na ľavej strane zbrane pre nočné zameriavače
* **RPKS** verzie so sklopnou ramenný opierkou
* **RPKSN** verzie RPKS s lištou na ľavej strane zbrane pre nočné zameriavače
* **RPK-22** verzia RPK pre náboj 22. LR, tento guľomet používali vo výcviku užívatelia RPK
* **RPK-74** verzia s pevnou pažbou
* **RPK-74N** verzie RPK-74 s lištou na ľavej strane zbrane pre nočné zameriavače
* **RPKS-74** verzie so sklopnou ramenný opierkou
* **RPKS-74N** verzie RPKS-74 s lištou na ľavej strane zbrane pre nočné zameriavače
* **RPK-74m** verzia ktorá sa vyrába od 90. rokov, kombinuje RPK-74, RPKS-74 a RPK-74N, pažba, zásobník, predpažbia a pištoľová pažbička sú z nárazuvzdorného čierneho plastu

Zdroj
-----

* *Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku RPK na českej Wikipédii.*

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **RPK**
Act of Settlement
**Act of Settlement** alebo **zákon o nástupnictve** bol prijatý anglickým parlamentom v roku 1701. 
Zákon má oficiálny názov *Zákon o ďalších obmedzeniach Koruny a lepšom zabezpečení práv a slobôd poddaných*, dopĺňa Bill of Rights z roku 1689 a patrí do ústavného poriadku štátov Spojené kráľovstvo, Austrália, Kanada, Antigua a Barbuda, Bahamy, Barbados, Belize, Grenada, Jamajka, Nový Zéland, Papua-Nová Guinea, Svätý Krištof a Nevis, Svätá Lucia, Svätý Vincent a Grenadíny, Šalamúnove ostrovy a Tuvalu.

Dodnes platný zákon stanovuje pravidla nástupníctva na britský trón. Stanovuje, že nárok na britský trón majú len hannoverská kurfirstka Žofia Falcká (1630 – 1714), dcéra vojvodu a kurfirsta Fridricha Falckého, českého "Zimného kráľa" a jeho manželky, anglickej princeznej Alžbety Stuartovej, a jej potomkovia. Z nástupníctva sú vylúčení tí, čo sú katolíckeho vyznania („pápeženci") alebo si zoberú za manžela katolíka.

Zákon je dnes v pasáži zakazujúcej nástupnictvo tomu, kto sa zosobáši s katolíkom považovaný za anachronický. Zákaz katolíckeho vyznania samotného monarchu je odôvodnený tým, že je hlavou anglikánskej cirkvi. Paradoxne napr. nie je z nástupníctva vylúčený ten, kto sa zosobáši s moslimom či budhistom, ale len ten, kto uzavrie manželstvo s katolíkom. Zmena zákona je však náročná i preto, že zákon platí súčasne v mnohých štátoch a prijatie novely v jednom alebo v niekoľkých z nich by porušilo pravidlá Spoločenstva národov (Commonwealthu) a mohlo by spôsobiť iné poradie nástupníctva.
**Vzkriesenie Krista** (tal. *Resurrezione di Cristo*) je názov obrazu talianskeho renesančného umelca Piera della Francesca namaľovaného okolo roku 1460.

Autor na tomto obraze zachytil okamih, kedy zmŕtvych vstalý Ježiš Kristus so zástavou vystupuje z mramorového sarkofágu, pred ktorým spí štvorica ozbrojených strážcov.

Z obrazu je zrejmé kontrastné zachytenie vertikálnych a horizontálnych línií. Vzpriamená postava Krista ako aj týčiace sa kmene jarných stromov zdôrazňujú túto vertikalitu proti zreteľnej horizontalite hrobu.

Zo štvorice ozbrojencov zaujme postava vojaka opierajúca sa hlavou o veko sarkofágu, ktorého podoba sa objavuje i medzi veriacimi túliacimi sa pod roztvorený plášť Panny Márie na inom Francescovom diele - polyptychu *Madonna della Misericordia*. Usudzuje za, že ide o umelcovu vlastnú podobizeň.

Dielo sa vyznačuje náboženskou a spoločenskou symbolikou interpretovanou v tvári a postave Ježiša Krista, ranou na pravom boku, ako aj riasením a tieňovaním jeho šiat.

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Vzkriesenie Krista (Piero della Francesca)**

Zdroje
------

* V. V. Štech, *Piero della Francesca*, Nakladatelství československých výtvarných umělců, Praha, 1962
**Pištoľ vz. 82** je kompaktná samonabíjacia pištoľ, ktorá bola vyrábaná pre Československú ľudovú armádu a Zbor národnej bezpečnosti. Civilná verzia je značená **CZ 83** a bola určená predovšetkým na export do zahraničia.

Opis
----

Pištoľ vz. 82 skonštruovala Česká zbrojovka, zbraň bola vyrábaná od roku 1983, ten istý rok začala byť zaraďovaná do vtedajšej Československej ľudovej armády, kde postupne nahradila pištoľ vz. 52. V zbore národnej bezpečnosti nahradila pištole vzor 50 a vzor 70. Pištoľ vz. 82 prevzala aj Polícia Českej republiky a Policajný zbor slovenskej republiky. Polícia Českej republiky nahradila postupne od roku 2001 pištoľ vzor 82 prevažne pištoľou CZ 75D Compact. Policajný zbor slovenskej republiky v roku 2016 prezbrojil na pištoľ Glock Model 17 Gen4.

Pištoľ vz. 82 má pevnú hlaveň a dynamický záver. Zbraň je vybavená obojstranným ovládaním poistky a záchytu zásobníka a ľavostranným ovládaním záchytu záveru. Pištoľ vz. 82 a CZ 83 (iba kaliber 9 mm Makarov) má navyše tvrdochromovanú hlaveň a polygonálny vývrt hlavne, ten zvyšuje životnosť zbrane a úsťovú rýchlosť strely.

Náboj
-----

Pištoľ vz. 82 bola vyrábaná len v kalibru 9 × 18 mm Makarov, zatiaľ čo CZ 83 je k dispozícii v troch kalibroch:

* 7,65 x 17 mm Browning - zásobník na 15 nábojov
* 9 x 17 mm Browning - zásobník na 12 nábojov
* 9 × 18 mm Makarov - zásobník na 12 nábojov

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Vz. 82**

Externé odkazy
--------------

* Ručné zbrane AČR (po česky)
* Základné údaje na stránkach Armády ČR (po česky)

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku pistole vz. 82 na českej Wikipédii.*
**Piero Heliczer**, rodným menom **Piero Giorgio Heliczer** (\* 20. jún 1937 Rím, Taliansko − † 22. júl 1993 Préaux-du-Perche, Francúzsko) bol taliansky filmový režisér, herec a básnik.

Život
-----

Narodil sa do židovskej rodiny v Ríme 20. júna 1937 (otec sa volal Jacob, matka Sabina). Roku 1942 hral ako detský herec vo filme *Bengasi* režiséra Augusta Geninu. Onedlho bol počas vojny zabitý jeho otec a on so svojou matkou a mladším bratom odišiel v roku 1947 do Spojených štátov amerických, kde začal študovať na strednej škole vo Forest Hills v newyorskom Queense. Počas štúdií sa zoznámil s básnikom a hudobníkom Angusom MacLisom. Po úspešnom dokončení strednej školy začal v roku 1955 študovať na Harvardovej univerzite, ale štúdií zanechal a roku 1958 spoločne so svojou priateľkou a MacLisom odcestoval do Paríža, kde založil nakladateľstvo Dead Language Press. Zanedlho sa usadil v Londýne a roku 1961 natočil svoj prvý film nazvaný *The Autumn Feast* (spolupracoval na ňom s Jeffreyom Keenom). Tu sa tiež oženil so svojou prvou manželkou, Catherine Maxence Cowper.

Potom, čo sa v roku 1962 vrátil do New Yorku, sa zoznámil s režisérom a básnikom Jackom Smithom a predstavil sa v jeho filme *Flaming Creatures* (1963). Ďalej tu usporadúval rôzne experimentálne predstavenia, ku ktorým hrala živá hudba v podaní skupiny The Velvet Underground (so skupinou občasne vystupoval aj on ako saxofonista). Rôzni jej členovia, napríklad John Cale a Lou Reed, hrali tiež v niektorých nových Heliczerových filmoch (napríklad *Satisfaction* a *Dirt*). Počas šesťdesiatych rokov natočil v New Yorku niekoľko ďalších experimentálnych filmov, neskôr sa vrátil do Európy. Počas osemdesiatych rokov žil ako bezdomovec v New Yorku. Zomrel v roku 1993 pri dopravnej nehode.

Referencie
----------

1. ↑  DIXON, Wheeler W.. *A Purchase in the White Botanica: The Collected Poetry of Piero Heliczer (review)* [online]. Project Muse, 2004, [cit. 2014-12-27]. Dostupné online. (po anglicky)
2. ↑  RAWORTH, Tom. *Obituary: Piero Heliczer* [online]. The Independent, 1993-08-11, [cit. 2013-08-15]. Dostupné online. (po anglicky)

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Piero Heliczer na českej Wikipédii.*

Autoritné údaje: * BnF: 12780486z
* GND: 1051424046
* ISNI: 0000 0000 2533 5887
* LCCN: n85349036
* VIAF: 58077175
* WorldCat: lccn-n85349036
**Uliči** (po rusky: *Уличи*), v niektorých letopisoch **Uluči**, **Ugliči**, **Ulutiči** či **Ľutiči** alebo **Lučania** sú východoslovanský kmeň obývajúci v rozmedzí 8. - 10. storočia územia okolo nižného toku rieky Dneper a Južný Bug a tiež pobrežia Čierneho mora. V Povesti dávnych liet sa o nich píše:

> 
> *„Улучи и тиверьцы седяху бо по Днестру, приседяху к Дунаеви. Бе множьство их; седяху по Днестру оли до моря, и суть гради их и до сего дне."*
> 
> 
> 

Ich hlavným mestom bol Peresečeň. V prvej polovici 10. storočia bránili svoju nezávislosť od Kyjevskej Rusi, tak-či-tak boli nútení priznať jej zvrchovanosť nad nimi a stať sa jej súčasťou. V neskoršom období boli spolu s kmeňmi Tivercov vytlačení Pečenehmi na sever, kde sa spojili s kmeňom Volyňanov. Naposledy sa v letopisoch spomínajú v 70. rokoch 10. storočia.

Referencie
----------

1. **^**  G. V. Vernadskij: Dejiny Ruska - Vznik Kyjevskej Rusi (839 — 878) (po rusky)
2. **^**  Povesť dávnych liet: Moskva, Leningrad: 1950, zv. 1, str. 14, 210.
**Záložné právo** je právny prostriedok zabezpečenia pohľadávky a jej príslušenstva tým, že záložného veriteľa oprávňuje uspokojiť sa alebo domáhať sa uspokojenia pohľadávky z predmetu záložného práva, ak pohľadávka nie je riadne a včas splnená. V slovenskom právnom poriadku je tento inštitút upravený §151a až §151me občianskeho zákonníka (*40/1964 Zb.*).

Možno ho charakterizovať ako akcesorické vecné právo k cudzej veci subsidiárneho charakteru. Je totiž podmienené vznikom, existenciou a zánikom hlavného právneho vzťahu (najčastejšie pôžička alebo úver). Má dvojaký charakter a to ako vecné právo a zároveň ako prostriedok zabezpečenia pohľadávok.

Subjektmi toho právneho vzťahu sú veriteľ a záložca. Veriteľ je zväčša tá istá osoba, ktorá je veriteľom aj v hlavnom právnom vzťahu (pôžička, úver...) a záložca je zväčša tá istá osoba, ktorá je dlžníkom v hlavnom právom vzťahu, ale nie je to vždy tak.

Predmet záložného práva
-----------------------

Predmet záložného práva sa nazýva **záloh**. Záloh môže byť vec, právo, iná majetková hodnota, byt a nebytový priestor, ktoré sú prevoditeľné. Záloh môže byť aj súbor vecí, práv alebo iných majetkových hodnôt, podnik alebo časť podniku, alebo iná hromadná vec.

Záložné právo sa vzťahuje na záloh, jeho súčasti, plody a úžitky a príslušenstvo, ak zmluva o zriadení záložného práva neurčuje alebo zákon neustanovuje inak. Na plody a úžitky sa záložné právo vzťahuje až do ich oddelenia od zálohu, ak zmluva o zriadení záložného práva neurčuje inak. Záloh môže byť v zmluve o zriadení záložného práva určený jednotlivo, čo sa týka množstva a druhu alebo iným spôsobom tak, aby kedykoľvek počas trvania záložného práva bolo možné záloh určiť.

Pri hnuteľných veciach rozlišujeme posesórne a neposesórne záložné právo. Pri posesórnom záložnom práve sa záloh nachádza v držbe veriteľa alebo u tretej osoby. Pri neposesórnom záložnom práve zostáva v držbe záložcu.

Pozri aj
--------

* Vecné práva
* Vecné práva k cudzej veci
**Cesta III. triedy číslo 3651** (*III/3651,* staré číslo *III/050209*) je cesta III. triedy na Slovensku v okrese Trebišov. Jej celková dĺžka je 300 m.

Priebeh
-------

Začína sa križovatkou s cestou I. triedy 19 (európska cesta 50) v extraviláne obce Trnávka a končí v jej intraviláne, 300 m juhozápadne od uvedenej križovatky, kde sa rozvetvuje na tri ulice.

Autobusová doprava
------------------

Pri križovatke s I/19 sa nachádza autobusová zastávka (na znamenie), ktorá je súčasťou autobusového spojenia na trase Michalovce (alebo Trebišov) – Sečovce – Košice. Pravidelné autobusové spojenie zabezpečuje ARRIVA Michalovce, a.s.

Referencie
----------

1. ↑   *811416 Trebišov – Hriadky – Sečovce – Košice – Prešov* [PDF online]. Michalovce: ARRIVA Michalovce, [cit. 2014-04-15]. Cestovný poriadok platný od 2014-03-01. Dostupné online.

Zdroj
-----

* Cestná databanka. *Cestná sieť Slovenskej republiky : Cestné komunikácie v správe SC KSK – SÚ TV* [JPEG]. Bratislava: Slovenská správa ciest, 2002, [cit. 2014-04-15]. Mierka mapového listu 1:100 000; Stav cestnej siete k 2013-01-01. Dostupné online.
**Jana I. Navarrská** (\* 14. január 1273, Bar-sur-Aube, Francúzske kráľovstvo – † 4. apríl 1305, Vincennes) bola grófka zo Champagne a navarrská kráľovná (1274 – 1305), francúzska kráľovná (1285 – 1305).

Život
-----

Jej rodičmi boli gróf Henrich III. zo Champagne a Brie, neskorší kráľ Henrich I. Navarrský a Blanka z Artois. Po smrti kráľa v roku 1274 došlo v Navarrsku k vnútorným nepokojom, takže Jana a jej matka sa zverili pod ochranu svojho príbuzného francúzskeho kráľa Filipa III. Ten vpochodoval aj so svojim vojskom do Navarrska a obnovil poriadok. Janu ďalej vychovávali v Paríži spolu s Filipovými synmi.

Dňa 16. augusta 1284 zosobášil Filip Janu so svojim synom Filipom Pekným. Týmto Francúzsko získalo všetky dedičné územia Navarrska a Champagne. Po smrti Filipa III. bola spolu s manželom v Remeši korunovaná.

Napriek tomu, že ich manželstvo bolo dohodnuté ako protislužba za vojenský zásah Francúzska, zdalo sa byť šťastné. Jana sprevádzala svojho manžela na cestách po kráľovstve, ale nemala naňho temer žiaden politický vplyv. Namiesto toho sa intenzívne zaoberala správou svojich zdedených území. V roku 1304 založila v Paríži Collège de Navarre.

Jana Navarrská zomrela v roku 1305 vo Vincennes, pochovali ju v kláštore Couvent des Cordeliers.

Rodina
------

Jana Navarrská a Filip IV. mali 7 detí:

1. Margaréta (1286 – cca. 1294)
2. Ľudovít X. (4. október 1289 – 5. jún 1316), francúzsky kráľ.
3. Blanka (1290 – 1294)
4. Filip V. (17. november 1293 – 3. január 1322), francúzsky kráľ
5. Izabela (17. marec 1292 – 22. augusta 1358), manželka anglického kráľa Eduarda II.
6. Karol IV. (11. december 1295 – 1. február 1328), francúzsky kráľ
7. Róbert (1297 – 1308)

Autoritné údaje: * BnF: 16652484h
* GND: 1046747924
* ISNI: 0000 0003 9574 4776
* VIAF: 290485639
Svetové dedičstvo UNESCOSvetové dedičstvo UNESCO

**Coiba** je najväčší panamský ostrov v Pacifiku, ktorý administratívne spadá pod provinciu Veraguas.

Coiba sa od panamskej pevniny oddelila zhruba pred 12 000 až 18 000 rokmi. Od tej doby sa na ostrove vyvinulo niekoľko endemických rastlín a živočíchov (napr. miestne korytnačky a opice). Ostrov bol do roku 1560 domovom indiánskeho kmeňa *Coiba Cacique*, kým ho španielski kolonizátori nezotročili a časom nevyhubili. Počas diktatúry Omara Torrijosa a Manuela Noriega na ostrove fungovala väznica. Povrch ostrova pokrýva tropický dažďový les, priemerná teplota je tu 26°C a zrážkový úhrn 3 500 mm/rok.

Národný park Coiba
------------------

Národný park Coiba zahŕňa 38 ostrovov a okolité more. Celková rozloha parku je 270 125 ha, z toho pripadá 216 543 ha na vodné plochy a 53 314 ha je rozloha všetkých ostrovov (z toho samotný ostrov *Coiba* má rozlohu 50 314 ha). Bol zriadený v roku 1991 a v roku 2005 bol zapísaný na zozname svetového dedičstva UNESCO. Je to zachovalý ekosystém len málo ovplyvnený ľudskou činnosťou (ako na pevnine ostrovov, ako aj v okolitých vodách – vyskytujú sa tu napr. vráskavec dlhoplutvý, vorvaň tuponosý, kosatka dravá, delfín Sieboldov, manta veľká, delfín skákavý, delfín štíhlonosý). Na ostrove žije niekoľko endemických druhov – napr. opica *Alouatta coibensis* alebo hlodavec *Dasyprocta coibae*.

Z chránených druhov tu bolo napočítaných napr. 69 morských rýb, 45 mäkkýšov alebo 13 kôrovcov.

Galéria
-------

* Arothron meleagrisArothron meleagris
* Lutjanus viridisLutjanus viridis
* Echidna nebulosaEchidna nebulosa

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Coiba**

Externé odkazy
--------------

* Oficiálna stránka

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Coiba na českej Wikipédii.*

  


| * z
* d
* u
Panamské pamiatky na zozname svetového dedičstva UNESCO |
| --- |
| 
* Portobelo a San Lorenzo
* Národný park Darién
* Národný park La Amistad
* Archeologické nálezisko a historická časť Panamá
* Národný park Coiba

 | Panama |
Kniha **The Holocaust Industry. Reflections on the Exploitation of Jewish Suffering** (dosl. Priemysel holokaustu. Úvahy o zneužívaní židovského utrpenia) bola publikovaná v roku 2000. Norman Finkelstein v nej tvrdí, že Elie Wiesel a ďalší zneužívajú pamiatku holokaustu ako *„ideologickú zbraň"*. Rovnako sa tak štát Izrael, *„jedna z vojensky najsilnejších krajín sveta s otrasnou bilanciou v oblasti ľudských práv sám obsadil do roly štátu obete"*, aby získal *„imunitu proti kritike."* Tiež popisuje to, čo nazýva *„dvojitým vydieraním"* *„odpudzujúcim gangom plutokratov, chuligánov a mediokratov"* snažiacich sa získať obrovské právne odškodné a finančné vyrovnanie od Nemecka a Švajčiarska a tieto peniaze potom idú právnikom a organizáciám zainteresovaným v ich získaní a nie skutočným preživším holokaustu.

Kniha sa stretla s odmietavou reakciou v niektorých kruhoch, s kritikou, že bola nedostatočne prepracovaná a/alebo umožnila iným využiť ju na antisemitské účely. Napríklad, nemecký historik Hans Mommsen označil prvé vydanie za *„najtriviálnejšiu knihu, ktorá môže ľahko vznietiť antisemitské predsudky."* Izraelský historik holokaustu Israel Gutman nazval knihu *„hanopisom"* uvádzajúc, že *„nejde o vedeckú ani politickú literatúru ... dokonca si nemyslím, že môže byť recenzovaná či hodnotená ako legitímna kniha."* Knihu ostro kritizoval aj profesor Brownovej univerzity Omer Bartov a profesor Peter Novick z University of Chicago.

Finkelstein však má aj svojich podporovateľov. Raul Hilberg, všeobecne uznávaný ako popredný expert medzi bádateľmi holokaustu, povedal, že kniha vyjadruje názory, s ktorými on sám v podstate súhlasí a rovnako ako Finkelstein považuje zneužívanie holokaustu za *„odporné"*. Pri inej príležitosti na otázku, že či Finkelsteinova analýza nemôže byť neonacistami využitá na antisemitské účely, Hilberg odpovedal: *„Aj keby ju tak použili, obávam sa, že pravda musí byť povedaná otvorene bez ohľadu na následky, ktoré by boli nežiaduce či prekážajúce."*

Referencie
----------

1. ↑  Finkelstein, N. (2003). The Holocaust Industry: Reflections on the Exploitation of Jewish Suffering ((2nd ed.) ed.). Verso. pp. pg. xi.
2. ↑  Finkelstein, N. (2003). The Holocaust Industry: Reflections on the Exploitation of Jewish Suffering ((2nd ed.) ed.). Verso. pp. pg. xiii.
3. ↑  Where did the Shoah money go? Ynetnews October 12, 2006
4. ↑  Lawyer's $4.1 Million Fee Angers Holocaust Survivors. New York Times February 25, 2006
5. ↑  Sheleg, Yair (30 March 2001.). The Finkelstein Polemic. Ha'aretz, reprinted by www.normanfinkelstein.com.
6. ↑  From The New York Times, Book Review Desk A Tale of Two Holocausts August 6, 2000 (archived)
7. ↑  Felix Kellerhoff (25 January 2003). Raul Hilberg und die Quellen des Holocaust. Die Welt.
8. ↑  Roberto Antonini (31 August 2000). Interview with Raul Hilberg. Swiss National Radio (SBC-SSR).
**Gabriel Balkovič** (\* 23. marec 1827, Slovenská Ľupča – † 7. september 1878, Poniky) bol slovenský kultúrny pracovník.

Jeho otec bol Ján Balkovič, jeho matka bola Rebeka rod. Markušovská.

Životopis
---------

Študoval na evanjelickom lýceu v Banskej Štiavnici. Od roku 1846 pôsobil ako učiteľ na cirkevnej škole v Hodruši, kde roku 1847 založil verejnú slovenskú knižnicu. V rokoch 1850 – 1878 pôsobil ako notár v Ponikách. Venoval sa kultúrnej práci, rozvoju školstva a šíreniu slovenskej tlače. Prispieval do Štúrových Slovenských národných novín, neskôr do Lichardovho Obzoru. Za účasť v revolúcii 1848 – 1849 ho dvakrát väznili. Veršované spomienky na väzenie zostali zväčša v rukopisoch.

Hrob Gabriela Balkoviča na cintoríne v obci Poniky

Literatúra
----------

* *Slovenský biografický slovník*

Externé odkazy
--------------

* Regionálne osobnosti VKMK – zdroj, z ktorého pôvodne čerpal tento článok.

Autoritné údaje: * SNK: 161261
* VIAF: 300156565712823500001
Slávnostná výzdoba na The Mall.
**The Mall** je londýnska ulica vedúca od Buckinghamského paláca po Admirality Arch na Trafalgarskom námestí. Nachádza sa v londýnskom mestskom obvode City of Westminster vo štvrti St. James's. V nedeľu, počas sviatkov a štátnických príležitostiach a ceremóniách býva uzavretá.

Opis ulice
----------

Pamätník kráľovny Viktórie (angl. *Queen Victoria Memorial*) sa nachádza priamo pred bránou do paláca, zatiaľ čo Admirality Arch sa nachádza na opačnom konci pri Trafalgarskom námestí. St. James’s Park sa nachádza na južnej strane The Mall, na opačnej strane sa nachádza Green Park a St. James’s Palace. Na východnom konci vybieha z The Mall Horse Guards Parade, kde sa odohráva ceremoniál výmeny stráží. 

The Mall bola vytvorená na prelome 19. a 20. storočia ako ulica pre poriadanie ceremónií podľa vzoru podobných ulíc v iných európskych mestách. Súčasťou jej výstavby bola aj obnova fasády Buckinghamského paláca a stavba pamätníka kráľovnej Viktórie I.

Počas oficiálnych návštev hlavy cudzieho štátu, panovník a návšteva prechádzajú v sprievode stráží po The Mall, ktorá je slávnostne vyzdobená vlajkami Spojeného kráľovstva a vlajkami štátu, z ktorého pochádza návšteva.

Dopravné spojenie
-----------------

Najbližšie stanice londýnskeho metra:

* **Charing Cross** (Bakerloo a Northern Line (vetva Charing Cross))
* **Green Park** (Piccadilly a Victoria Line)
* **St. James’s Park** (Circle a District Line)

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **The Mall**

Súradnice: 51°30′15″S 0°08′07″Z﻿ / ﻿51,504167°S 0,135278°Z﻿ / 51.504167; -0.135278