*Tretí carihradský koncil* (miniatúra; Manassesova kronika, 14. storočie)
**Tretí carihradský koncil** tiež **tretí konštantínopolský koncil** sa konal v Konštantínopole v dňoch 7. novembra 680 až 16. septembra 681. 

Zasadal v kupolovej miestnosti cisárskeho paláca zvanej τρούλος [Trulos]. Zvolal ho byzantský cisár Konštantín IV. Bol to v poradí 6. ekumenický koncil. Odsúdil monoteletizmus a monoenergizmus ako heretické náuky, a tak definoval, že Ježiš Kristus mal dve vôle (božskú a ľudskú) i dva zdroje konania (gr. *energeia*).

Historický kontext
------------------

### Patriarcha Sergios I. a pokus o zmierenie

Začiatkom 7. storočia ohrozovali Východorímsku ríšu Peržania – v roku 614 dobyli Jeruzalem a ukradli odtiaľ vzácne relikvie Kristovho kríža, v roku 626 dokonca obliehali Konštantínopol. V roku 630 však boli porazení. Relikvie Kristovho kríža sa vrátili do Jeruzalema. Mimochodom, v tomto istom roku prichádza Mohamed z Mediny do Mekky.

V tejto búrlivej dobe sa konštantínopolský patriarcha Sergios I. pokúsil prispieť k zmierneniu všeobecného napätia aspoň sprostredkovaním urovnania pretrvávajúceho teologického sporu medzi monofyzitmi a prívržencami záverov Chalcedónskeho koncilu. 

V roku 633 bola počas synody v Alexandrii prijatá kompromisná teologická formulácia: „Kristus má iba jeden zdroj konania, ktorým je jeho jedna jediná božsko-ľudská energia (μία ἐνέργεια [mia energeia])." Monofyziti boli s touto formuláciou mimoriadne spokojní, pretože v podstate dávala za pravdu ich názoru. Údajne to dokonca vyjadrili tak, že: „odteraz už nemusia chodiť za Chalcedóncami, pretože tí práve prišli k nim."

Jeruzalemský patriarcha Sofronios I. však s touto kompromisnou formuláciou nesúhlasil a ostro sa voči nej ohradil. Neskôr od nej odstúpil aj patriarcha Sergios, pričom bolo nakoniec prijaté rozhodnutie, že sa nebude hovoriť ani o jednej, ani o dvoch energiách.

 

Stroskotanie prvého pokusu o uzmierenie týchto dvoch kristologických táborov však patriarchu Sergia neodradilo a už čoskoro sa podujal na ďalší krok. V jednom zo svojich spisov odôvodnil, prečo nie je teologicky správne hovoriť ani o jednej, ani o dvoch energiách. V rámci zdôvodnenia odmietnutia dvoch energií však do tejto dogmatickej diskusie vniesol taký argument, ktorý neskôr viedol ku vzniku monoteletizmu:

> „(Tiež) sa mnohí pohoršovali nad formuláciou o „dvoch energiách", pretože ju doteraz nikdy nepoužil nijaký zo svätých kazateľov cirkevných tajomstiev. Okrem toho by mala táto formulácia za následok to, že by sa muselo začať hovoriť o dvoch vôľach, ktoré by však (v jednej osobe Ježiša Krista) museli byť vo vzájomnom protiklade. Viedlo by to k tvrdeniu, že Božský Logos chcel pre spásu ľudí znášať utrpenie, no súčasne vôľa jeho ľudskej prirodzenosti tomuto odporovala." 
> 
> 

K zásluhám patriarchu Sergia I. patrí, že vniesol do kristologickej diskusie problematiku interpretácie Ježišovej modlitby na Olivovej hore: 

> „(Otče, nech sa stane) nie (to), čo ja chcem, ale (to), čo ty (chceš)." (Mk 14, 36)
> 
> 

No zároveň si evidentne neuvedomil, že nevzal do úvahy rozdiel medzi objektom vôle a aktom vôle. 

Ukázalo sa, že v tomto teologickom zmätku uviazol aj rímsky pápež Honorius I. (625 – 638). Ten dokonca patriarchovi Sergiovi poslal list, v ktorom vyjadril svoj úplný súhlas s jeho argumentáciou. 

Pápež nielenže odmietal náuku o dvoch protikladných vôľach, ale nakoniec sa priklonil k náuku o jednej vôli v Ježišovi Kristovi: 

> „ ... (Preto) vyznávame jednu jedinú vôľu nášho Pána, Ježiša Krista. Pretože v ňom božstvo prijalo človečenstvo, no neprijalo aj (našu) hriešnosť. Pretože prijalo človečenstvo v tej podobe, v akej bolo Bohom stvorené, a nie človečenstvo už zaťažené dedičným hriechom. … V osobe Krista nebol nijaký iný zákon ani nijaká iná vôľa, ktoré by boli odlišné alebo v protiklade k jeho vykupiteľskému poslaniu, pretože Kristus bol už od svojho narodenia oslobodený od (tejto základnej) podmienenosti ľudského bytia." 
> 
> 

Tento citát ukazuje, že pápež Honorius sa snažil poprieť existenciu hriešneho vzdoru v Kristovi. Nebral však do úvahy možnosť, že by dva akty vôle mohli súhlasiť s jedným jediným cieľom.

Sergios bol s Honoriovou náukou o jednej vôli veľmi spokojný. A spočiatku s ňou súhlasil aj najslávnejší teológ vtedajšej doby – Maxim Vyznávač. No a keďže nová formulácia vyhovovala aj monofyzitom, tak sa zdalo, že sa tento dlhý kristologický spor konečne podarilo urovnať. V roku 638 cisár Hérakleios oficiálne potvrdil náuku o jednej Kristovej vôli (monoteletizmus) ako novú dogmu. 

### Maxim Vyznávač a náuka o dvoch vôľach

Teológ Maxim však zakrátko vzal svoj súhlas s monoteletizmom späť. Uvedomil si totiž, že táto náuka neberie do úvahy rozdiel medzi objektom vôle a aktom vôle. Vypracoval preto náuku o dvoch aktoch vôle, pričom jej základ tvoril nový, precíznejší výklad Kristovej modlitby na Olivovej hore (Mk 14, 36). 

Pred Maximom sa Ježišova veta: „(Otče, nech sa stane) nie (to), čo ja chcem, ale (to), čo ty (chceš)," vykladala takto:

„čo ja chcem" = akýsi *pred*morálny inštinkt

„čo ty chceš" = božská vôľa

Podľa tohto výkladu je v Kristovi len jedna skutočná (slobodná, duchovná, božská) vôľa a popri nej akási inštinktívna pohnútka ľudskej prirodzenosti, ktorá sa vzpiera utrpeniu. Zdá sa, že toto vzopretie sa utrpeniu aspoň na okamih preberá aj božská vôľa, aby sa ukázalo, že v Kristovi je skutočne aj ľudská prirodzenosť. No slobodné a definitívne rozhodnutie je však vyhradené len božskej vôli. 

Maxim vo svojej náuke ponechal vyššie uvedený tradičný výklad oboch výrazov („čo je chcem", „čo ty chceš"), ale upozornil na skutočnosť, že v Ježišovej modlitbe na Olivovej hore sa nachádza manifestácia ešte ďalšej (skutočnej) vôle, a to síce tej, ktorá hovorí: „**nie** (čo ja chcem), **ale** (čo ty chceš)". V slovách „nie … ale" je prítomný akt Kristovej ľudskej vôle, prostredníctvom ktorého uprednostňuje svoju božskú vôľu pred svojím ľudským inštinktom, ktorý by ho nútil utiecť pred utrpením. 

> „**Nie** (to), *čo ja chcem*, **ale** (to), čo ty (chceš)." (Mk 14, 36) 
> 
> 

(**tučným** = plnohodnotná, skutočná ľudská vôľa; *kurzíva* = predmorálna, inštinktívna snaha; podčiarknuté = božská vôľa)

### Synoda v Ríme (649) a ďalšie udalosti

Maxim Vyznávač musel už skôr utiecť pred Peržanmi z Konštantínopolu do Kartága. Nie nepodstatnou výhodou však bolo to, že z tohto severoafrického mesta mohol ľahšie nadviazať kontakt s Rímom. Chcel totiž presvedčiť pápeža, že táto jeho náuka o dvoch vôľach (dyoteletizmus) je v úplnom súlade s tým, čo učil už pápež Lev I. vo svojom slávnom spise Tomus ad Flavianum, teda že každá Kristova prirodzenosť koná tak, ako je jej vlastné.

V roku 649 sa v Ríme pod vedením pápeža Martina I. konala synoda, ktorá upresnila závery Chalcedónskeho koncilu v tom zmysle, že definovala, že v Kristovi je potrebné rozlišovať dve vôle (a teda aj dva zdroje konania):

> „Kto v súlade s učením svätých otcov, vo vlastnom zmysle týchto slov a podľa pravdy nevyznáva dve vzájomne spojené a zjednotené vôle v jednom a tom istom Kristovi, našom Bohu, a to síce jednu božskú a jednu ľudskú vôľu, v tom zmysle, že Kristus, v oboch svojich prirodzenostiach (primerane ich rozličným vlastnostiam), chcel našu spásu, ten nech je prekliaty." 
> 
> 

Prijatie takejto (novej) náuky však ohrozilo cisárovu náboženskú politiku. Cisár Constans II. preto v roku 653 nechal odvliecť pápeža Martina I. do Konštantínopolu, neskôr ho poslal do vyhnanstva, kde napokon v roku 655 aj zomrel. Cisár nechal zatknúť aj Maxima Vyznávača. Celé roky sa ho potom rôznymi spôsobmi snažili donútiť, aby odvolal svoju náuku. Nakoniec ho mučili, odsekli mu ruku a vytrhli jazyk. Zomrel vo veku 82 rokov. Avšak o niekoľko rokov nato bol zavraždený aj samotný cisár.

Politická situácia sa podstatne zmenila a nový cisár Konštantín IV. preferoval inú náboženskú politiku. Je potrebné si uvedomiť, že moslimské vojská od roku 633 postupne ovládli územie Palestíny, Sýrie a Egypta, a tým pádom prišla Východorímska ríša o hlavné oblasti rozšírenia monofyzitizmu. V rámci náboženskej politiky tak na ne cisári v budúcnosti už nemuseli brať ohľad. 

Vynorila sa však naliehavá potreba spojenia Východorímskej ríše so Západom v boji proti novému spoločnému nepriateľovi, ktorým bol odteraz islam.

Aby bolo možné uskutočniť všetky tieto zámery a obnoviť vnútornú stabilitu ríše, zvolal cisár Konštantín IV. v roku 680 do Konštantínopolu ekumenický koncil.

Koncil v Konštantínopole (680 – 681)
------------------------------------

Koncilu sa zúčastnili vyslanci pápeža Agata, konštantínopolský patriarcha Geórgios I. v konštantínopolskom exile žijúci antiochijský patriarcha Makarios a niekoľko desiatok ďalších biskupov a kňazov. 

Najpodstatnejšie závery Tretieho carihradského koncilu možno zhrnúť do nasledujúcich troch bodov:

1. Tretí carihradský koncil jasne pomenoval nositeľov skutočnej ortodoxnej tradície. Zaradil k nej nasledujúce osobnosti a udalosti:
	* Pápež Agato (678 – 681) a Rímska synoda (649)
	* Pápež Lev I. a Chalcedónsky koncil
	* Cyril Alexandrijský
	* Prvých päť ekumenických koncilov (Prvý nicejský, Prvý carihradský, Efezský, Chalcedónsky, Druhý carihradský)
2. Koncil definoval, že v Kristovi je jedna osoba (*hypostáza*), ale dva akty vôle, a teda aj dva zdroje konania, ktoré však vzájomne spolupracujú:
	* > „Aj my teda vyhlasujeme, že podľa náuky svätých otcov sú v Kristovi dve prirodzené, spolupracujúce, nezmiešané, nezmeniteľné, neoddelené a nedeliteľné vôle a dva zdroje konania."
	> 
	>
3. Koncil o. i. odsúdil náuku pápeža Honoria a patriarchu Sergia.
	* Z dnešného pohľadu je však možné konštatovať, že pápež a zrejme ani patriarcha neboli nijakí heretici. Je jasné, že pápež si vôbec neuvedomoval obsah otázky o dvoch aktoch vôle. Išlo mu len o to, aby zdôraznil, že Kristus nebol poškvrnený nijakým hriechom a nemôže byť ani nijakým spôsobom vnútorne rozdelený (zdôrazňoval teda objekt vôle).

Zhrnutie
--------

Pápež Lev II. (682 – 683) uznal závery tohto koncilu v roku 682 a súhlasil s odsúdením pápeža Honoria ( porov. aj Koncil v Tolede).

Tretí carihradský koncil v náuke o dvoch zdrojoch konania a dvoch vôľach v Kristovi nadviazal na na jednej strane na Rímsku synodu (649) a pápeža Agata, na druhej strane na spomínanú pasáž v *Tomus ad Flavianum* pápeža Leva I. ktorou sa Chalcedónsky koncil nijako podrobnejšie nezaoberal („Každá z oboch prirodzeností koná, v spolupráci s tou druhou, tak, ako je jej to vlastné." [NR 177; DH 294]). 

Tento koncil sa, podobne ako Chalcedónsky, tiež odvoláva na celú dovtedajšiu dogmatickú tradíciu. V istom zmysle tak dokazuje, že dogmatická ortodoxia je výsledkom skutočného, vzájomného kresťanského zmierenia sa. 

Tretí carihradský koncil patrí k posledným kristologickým koncilom v dejinách cirkvi. Do dogmatiky priniesli definíciu, že hypostáza (osoba) v Kristovi je totožná s druhou hypostázou (osobou) v Najsvätejšej Trojici, teda Bohu samotnom (Druhý carihradský koncil), a že Kristovej ľudskej a božskej prirodzenosti súčasne prislúcha božská a ľudská vôľa (Rímska synoda, 649) a božský a ľudský zdroj konania ( v súlade s pápežom Levom I. a v protiklade s Druhým carihradským koncilom). Náuka Druhého carihradského koncilu, ktorá tvrdila, že dve Kristove prirodzenosti je možné rozlíšiť len „*in theoria*", bola neskôr interpretovaná tak, že neodporuje náuke o dvoch zdrojoch konania.

Referencie
----------

1. 1 2  JEDIN, Hubert, ed.. *Handbuch der Kirchengeschichte*. Zväzok II/2. Freiburg : Herder Verlag, 1975.
2. ↑  MANSI, Giovanni Domenico. *Sacrorum Conciliorum Nova Amplissima Collectio*. Zväzok XI. [s.l.] : [s.n.]. 533c-536A.
3. ↑  DENZINGER, Heinrich. *Enchiridion symbolorum definitionum et declarationum de rebus fidei et morum*. 44.. vyd. Freiburg : Herder Verlag, 2017. ISBN 9783451370120. Kapitola 487, s. 1840.
4. ↑  MARTIN@AUPAIRFORUM.COM, Mgr. Martin Švikruha - MEDIA VT,. *Biblia - Sväté Písmo Generovanie veršov podľa súradníc* [online]. svatepismo.sk, [cit. 2017-02-02]. Dostupné online.
5. 1 2  DENZINGER, Heinrich. *Enchiridion symbolorum definitionum et declarationum de rebus fidei et morum*. 44.. vyd. Freiburg : Herder Verlag, 2017. ISBN 9783451370120. Kapitola 294, s. 1840.
6. ↑  DENZINGER, Heinrich. *Enchiridion symbolorum definitionum et declarationum de rebus fidei et morum*. 44.. vyd. Freiburg : Herder Verlag, 2017. ISBN 9783451370120. Kapitola 500, 510, 511, s. 1840.
7. 1 2  DENZINGER, Heinrich. *Enchiridion symbolorum definitionum et declarationum de rebus fidei et morum*. 44.. vyd. Freiburg : Herder Verlag, 2017. ISBN 9783451370120. Kapitola 553, s. 1840.
8. 1 2  DENZINGER, Heinrich. *Enchiridion symbolorum definitionum et declarationum de rebus fidei et morum*. 44.. vyd. Freiburg : Herder Verlag, 2017. ISBN 9783451370120. Kapitola 554, s. 1840.
9. ↑  DENZINGER, Heinrich. *Enchiridion symbolorum definitionum et declarationum de rebus fidei et morum*. 44.. vyd. Freiburg : Herder Verlag, 2017. ISBN 9783451370120. Kapitola 556, 557, s. 1840.
10. ↑  DENZINGER, Heinrich. *Enchiridion symbolorum definitionum et declarationum de rebus fidei et morum*. 44.. vyd. Freiburg : Herder Verlag, 2017. ISBN 9783451370120. Kapitola 550, 551, 552, s. 1840.
11. ↑  DENZINGER, Heinrich. *Enchiridion symbolorum definitionum et declarationum de rebus fidei et morum*. 44.. vyd. Freiburg : Herder Verlag, 2017. ISBN 9783451370120. Kapitola 564, s. 1840.

Externé odkazy
--------------

* Tretí carihradský koncil (prof. Raymund Schwager, Universität Innsbruck, nemecky)
* (česky)
* Akty Tretieho carihradského koncilu (latinsky, taliansky, anglicky)
* Christian Classics Ethereal Library (anglicky)
* Kánony Tretieho carihradského koncilu (česky)

| 
	+ z
	+ d
	+ uPrehľad ekumenických koncilov Katolíckej cirkvi |
| --- |
| 

	+ 1. nicejský
	+ 1. carihradský
	+ Efezský
	+ Chalcedónsky
	+ 2. carihradský
	+ 3. carihradský
	+ 2. nicejský
	+ 4. carihradský
	+ 1. lateránsky
	+ 2. lateránsky
	+ 3. lateránsky
	+ 4. lateránsky
	+ 1. lyonský
	+ 2. lyonský
	+ Viennský
	+ Kostnický
	+ Bazilejsko-ferrarsko-florentský
	+ 5. lateránsky
	+ Tridentský
	+ 1. vatikánsky
	+ 2. vatikánsky
 |