Raketomet Kaťuša BM-13 na podvozku ZiS-6.
**Kaťuša** bolo slangové pomenovanie sovietskych raketometov **BM-8** kalibru 82 mm a **BM-13** kalibru 132 mm (BM je skratkou ruského označenia *bojevaja mašina* – bojové vozidlo). 

Sovietska armáda tieto raketomety používala od druhej svetovej vojny. Meno dostali podľa populárnej ruskej vojnovej piesne *Kaťuša*. Hovorilo sa im aj *Stalinov organ* (nem. „Stalinorgel") pre kvílivý zvuk ich rakiet, ktoré boli navyše zoradené na raketomete podobne ako organové píšťaly. Nemecko nasadilo podobnú zbraň Nebelwerfer, Američania zase T40 Whisbang, montovanú na tanku M4 Sherman.

Vývoj
-----

Kaťušu navrhli inžinieri Georgij E. Langemak, Vladimir Artemiev, Boris Petropavlovskij, Jurij Pobedonoscev a ďalší pod Langemakovým vedením. V roku 1937 bol Langemak uväznený, mučený, odsúdený v zinscenovanom procese a popravený.

V priebehu vojny došlo k vylepšovaniu rakiet aj ich odpaľovacích zariadení. Základná raketa M-13 (dolet 8 470 m) a jej subverzie boli najpoužívanejšími typmi. Žiadna z rakiet rovnakej kategórie nedosiahla taký dostrel, ani stupeň bojového nasadenia. V priebehu vojny bolo s využitím pôvodného raketového motora pripravených niekoľko ďalších variantov rakiet. V porovnaní s pôvodnými leteckými raketami RS-132 boli dlhšie a množstvo ich pohonnej látky vzrástlo na 3,5 kg, mali tiež väčší dolet a mohutnejšiu bojovú hlavicu. Zatiaľ čo porovnateľné nemecké rakety boli stabilizované rotáciou pomocou šikmých plynových dýz, sovietske, britské aj americké rakety mali výrobne menej náročné a lacnejšie šípové stabilizátory s malými krídlami. To síce uľahčovalo ich použitie, ale stabilita i presnosť týchto rakiet bola oproti nemeckým nižšia. Preto kaťuše odpaľovali strely postupne, keďže pri hromadnej salve by sa mohli zraziť a explodovať.

Súbežne s vývojom nových rakiet, pokračovalo aj zdokonaľovanie odpaľovacích zariadení a vozidiel, na ktorých sa prevážali. Prvá zmena sa uskutočnila pre nízku priechodnosť automobilu ZIS-6 už koncom leta 1941. Odpaľovacie zariadenia sa začali montovať na tanku T-40 a T-60 s označením BM-8-24 a tiež na pásový traktor STZ-5-NATI. V apríli 1943 sa začali používať najmä nákladné automobily dodané od západných Spojencov v rámci lend-lease. Od polovice roku 1944 sa začali rozširovať nové odpaľovacie zariadenia pre rakety M-30 a M-31. Nové zariadenie dostalo názov BM-31-12, keďže mohlo niesť 12 rakiet. Čas potrebný na zaujatie palebného postavenia sa znížil z priemerných 3 až 4 hodín na 7 až 13 minút.

Po skončení vojny vývoj raketového delostrelectva pokračoval. Nástupníkmi kaťuší sa stali zariadnia BM-20 a BM-21 Grad.

Bojové nasadenie
----------------

Nabíjanie raketometu
*Kaťuše* neboli veľmi presné, ale s obľubou sa používali pri kobercovom bombardovaní kvôli svojmu šokujúcemu psychologickému efektu a ničivým účinkom črepín rakiet na živú silu nepriateľa.

Prvýkrát boli *kaťuše* skúšobne nasadené v bitke o Smolensk v lete 1941, kde zaznamenali úspech. 14. júla 1941 vypálila pokusná batéria zariadení BM-13 na podvozkoch automobilov ZIS-6 salvu reaktívnych striel na jednotky nemeckej 5. pechotnej divízie v meste Rudnia. 16. júla 1941 vystrelila pokusná batéria salvu reaktívnych striel na železničný uzol a križovatku v Orši. Salva spôsobila Nemcom ťažké straty a silný požiar, ktorý horel niekoľko dní. Ich úspech sa stal čoskoro legendárny. Každé nové nasadanie *kaťuší* vyvolávalo medzi nemeckými vojskami veľké znepokojenie. 

Hoci na začiatku bojov na východnom fronte operovala len 1 batéria týchto raketometov, za rok už na fronte bolo 216 oddielov vyzbrojených *gardovými mínometmi*, ako sa *kaťuše* oficiálne nazývali. Koncom roku 1944 už Červená armáda disponovala viac ako 10 000 raketometmi *kaťuša*.

Katuše boli napokom po tanku T-34 jednou z najviac používaných motorizovaných zbraní v Červenej armáde. Nemeckí vojaci sa obávali hlavne veľkého rozsahu ničivej sily ich rakiet na pechotu vo voľnom priestore. Psychologický účinok ich kvíliacich a svištiacich rakiet bol údajne obrovský. Veľa vojakov v momente, keď počulo tento zvuk, okamžite zaľahlo do úkrytov. Dopad salvy rakiet jedinej kaťuše zničil všetko v okruhu 100 metrov.

Proti tankom boli kaťuše pomerne neúčinné. Skoro dve tretiny kaťuší bolo v bitkách zničených. Bolo to najmä preto, že nemali žiadnu pasívnu ochranu, ktorá z nich robila ľahké ciele aj pre nepriateľské letectvo. 

### Taktika nasadenia

Batéria kaťuší pozostávala z 8 odpaľovacích zariadení, 122mm húfnice, ktorá sa zastreľovala na cieľ a palebné informácie podávala ďalej pre kaťuše. Zvyšok ich veľkého zásobovacieho chvosta tvorilo asi 100 nákladných automobilov, ktoré viezli muníciu.

8. augusta 1941 Stalin osobne nariadil vytvoriť 8 gardových mínometných jednotiek, ktoré mali spadať pod vedenie vrchného veliteľstva (STAVKA-VGK). Každý mínometný pluk sa mal skladať z troch práporov, v každom po tri batérie. Celkovo tak malo byť v jednotke 36 zariadení BM-13 alebo BM-8. Samostatné gardové mínometné prápory mali 36 kaťuší v troch z 12 batérií. Do konca roku 1941 sa na fronte nachádzalo v službe 8 samostatných plukov, 35 samostatných práporov a 2 samostatné batérie, ktoré disponovali celkovo 554 odpaľovacími zariadeniami.

V júni 1942 boli vytvorené ťažké gardové mínometné pluky vybavené novými stacionárnymi odpaľovacími zariadeniami M-30. Tieto jednotky pozostávali z 96 raketometov v troch batériách. Od roku 1943 boli statickými odpaľovacími zariadeniami vybavené gardové mínometné brigády a neskôr divízie. Od júla 1942 bol prápor raketometov BM-13 prideľovaný každému tankovému zboru. V roku 1944 už sovietske jednotky používali zariadenia BM-31 v motorizovaných ťažkých gardových mínometných práporoch po 48 raketometov.

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Kaťuša (raketomet)**