recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Oskar Troplowitz** (\* 18. január 1863, Gliwice – † 27. apríl 1918, Hamburg) bol nemecký lekárnik, spoluvynálezca krému Nivea.

Životopis
---------

Pochádzal z bohatej židovskej rodiny. Okolo roku 1870 sa rodina presťahovala do Vroclavu, kde Oskar začal študovať farmáciu. Štúdium však prerušil a prestúpil na filozofickú fakultu do Heidelbergu, na ktorej si roku 1888 urobil doktorát. Na naliehanie rodiny praxoval v lekárni svojho strýka *Gustawa Mankiewicza* v Poznani.

V roku 1890 vďaka finančnej pomoci rodiny nadobudol bankrotujúci farmaceutický ústav *Paula Carla Beiersdorfa*. Onedlho rozvinul ústav – vynašiel svoju prvú zubnú pastu (*Pebeco*). Stovky tisíc balení tejto pasty exportoval do Spojených štátov. V roku 1901 mu ďalší úspech priniesol vynález náplasti (*Leukoplast*). V roku 1909 vynašiel tiež ochranný balzám na pery (*Labello*). Najväčším vynálezom Oskara Troplowitza je však univerzálny krém Nivea, ktorý vynašiel v roku 1911.

Oskar Troplowitz zomrel 27. apríla 1918. Príčinou smrti bola mozgová mŕtvica. Pochovali ho v rodinnej hrobke v Hamburgu.

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Oskar Troplowitz**

Autoritné údaje: * GND: 123108845
* ISNI: 0000 0000 2249 6781
* LCCN: no2011194789
* VIAF: 18122640
* WorldCat: lccn-no2011194789
Homunkulus na ilustrácii z roku 1694
**Homunkul** alebo **homunkulus** (lat. *homunculus*) znamená latinsky človiečik. 

Všeobecný latinský pojem dostal v ranom novoveku nový význam v súvislosti so špekuláciami o možnom vytvorení umelého človeka. V alchymistickom spise *De natura rerum* ("O povahe vecí") z roku 1538 pripisovanom Paracelsovi sa podrobne opisuje ako z mužského semena vypestovať človiečika. Tento motív umelého človeka použil ešte J. W. Goethe v druhom dieli svojho *Fausta*. 

Keď boli koncom 17. storočia objavené spermie, dostali názov homunkulus, pretože teória preformácie súdila, že obsahujú miniatúrneho, ale už hotového človeka, ktorý sa po ejakulácii v ženskom tele vyvinie v hotové bábätko. Až v 40. rokoch 19. storočia vedci pochopili, ako spermia preniká do vajíčka a že sa embryo začína vyvíjať až po oplodnení.

Iné použitie
------------

Pojem homunkulus sa užíval aj vo filozofii, kde mal vysvetľovať, ako človek vníma: tak si možno predstaviť, že obraz na sietnici vníma akýsi vnútorný človiečik čiže homunkulus. Táto naivná predstava bola skoro opustená, pretože nič nevysvetľuje: keby sme mali vysvetliť vnímanie homunkula, museli by sme predpokladať, že aj on má v sebe ďalšieho a tak ďalej. 

Napriek tomu sa slovo homunkulus niekedy užíva ako pomocná predstava v myšlienkových experimentoch, ale aj v neuroanatómii, kde označuje súbory mozgových funkcií, ktoré sa týkajú určitých orgánov a podobne. Homunkulus sa často vyskytuje aj vo fantastickej literatúre, v počítačových hrách a podobne.

Literatúra
----------

1. ↑  homunkul. In:  *Encyclopaedia Beliana*. 1. vyd. Bratislava : Encyklopedický ústav SAV; Veda, 2010. 686 s. ISBN 978-80-970350-0-6. Zväzok 6. (His – Im), s. 142.

* Homunoulus. In:  *Ottův slovník naučný : illustrovaná encyklopaedie obecných vědomostí*. Zväzok 11: Hédypathie–hýždě. V Praze : J. Otto, 1897. 1066 s. Dostupné online. S. 533.

Ďalšia literatúra
-----------------

* Homunculus. In:  *Lexikon alchymie a hermetických věd*. Ed. Claus Priesner, Karin Figala; preklad Petr Babka. Vyd. 1. Praha : Vyšehrad, 2006. 368 s. (Kulturní historie.) ISBN 80-7021-815-0. S. 134.

Pozri aj
--------


|  |  |
| --- | --- |
| Portal | Chemický portál |

* alchýmia
* golem

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Homunkul**

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Homunkulus na českej Wikipédii.*
Dunajská cyklistická cesta
**Dunajská cyklistická cesta** (nem. Donauradweg, maď. Duna menti kerékpárút) je cyklistická cesta po brehoch Dunaja z nemeckého Donaueschingenu cez Rakúsko a Slovensko do maďarskej Budapešti. Tvorí časť trasy EuroVelo 6 zo siete cyklotras EuroVelo a má dĺžku zhruba 1200 kilometrov.

Úsek z Passau do Viedne dlhý zhruba 326 kilometrov patrí medzi najznámejšie a najfrekventovanejšie cyklotrasy v Európe — každoročne ju navštívi cca 300 000 cyklistov (z toho asi 60 000 prejde celý tento úsek).

Na slovenskom úseku začína pri hraničnom prechode Berg a končí sa pri Štúrove. Je dlhá 168 km a vedie pozdĺž dunajskej hrádze. Za bratislavským Prístavným mostom sa rozdeľuje na pravobrežnú a ľavobrežnú vetvu, pričom obe vetvy sa opäť spoja na priehradnej hrádzi Gabčíkovo. Na väčšine trasy má kvalitný asfaltový povrch, takže je vhodná aj pre korčuliarov.

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Dunajská cyklistická cesta**

Súradnice: 47°52′51″S 17°32′22″V﻿ / ﻿47,880945°S 17,53933°V﻿ / 47.880945; 17.53933
**Zmluva o vzájomnej obrane medzi Spojenými štátmi americkými a Čínskou republikou** (angl. *Mutual Defense Treaty between the United States of America and the Republic of China*, čín. 中華民國與美利堅合眾國間共同防禦條約 *Čung-Mej kung-tchung fajn-jü tchiao-jüe*), neoficiálne **čínsko-americká zmluva o vzájomnej obrane** (angl. *Sino-American Mutual Defense Treaty*), bola bilaterálna medzinárodná zmluva uzavretá vládou Spojených štátov a vládou Čínskej republiky (Taiwanu) 2. decembra 1954, ktorou sa vzájomne zaručili poskytnúť si vojenskú pomoc v prípade vypuknutia vojny alebo hrozby jej vypuknutia. Tento akt bol reakciou na útok komunistickej Čínskej ľudovej oslobodeneckej armády na Kuomintangom kontrolované súostrovie Ťin-men v septembri 1954.

Záväzok obsiahnutý v zmluve sa týkal len ostrova Taiwan a súostrovia Peskadory, no rezolúcia o Formóze z januára nasledujúceho roku ho rozšírila aj na súostrovia Ťin-men a Ma-cu. V súvislosti so zlepšením vzťahov Spojených štátov a Čínskej ľudovej republiky v decembri 1978 prezident Spojených štátov Jimmy Carter upovedomil vládu Čínskej republiky o americkom zámere zrušiť platnosť zmluvy, k čomu napokon došlo k 1. januára 1980, hoci podľa niektorých názorov zmluvu čiastočne (z hľadiska bezpečnostných záruk) nahradil zákon o vzťahoch s Taiwanom prijatý v marci 1979.

Referencie
----------

1. ↑  *Avalon Project - Mutual Defense Treaty Between the United States and the Republic of China; December 2, 1954*, New Havne, CT: Lillian Goldman Law Library, c2008, dost. 2022-12-31
2. ↑  Liščák, Vladimír (2008), *Dějiny Číny, Taiwanu a Tibetu v datech* (1. vyd.), Praha: Libri, str. 660, ISBN  978-80-7277-364-0
3. ↑  United States–Republic of China defense treaty. In: Copper, John Franklin (2007), *Historical dictionary of Taiwan (Republic of China)* (3. vyd.), Lanhmam, MD: Scarecrow Press, str. 271-272, ISBN  978-0-8108-5600-4
Profesor **Ladislav Vychodil** (\* 28. február 1920, Hačky – † 20. august 2005, Bratislava) bol slovenský scénograf českého pôvodu.

Študoval v Prahe a v Brne. Od roku 1945 pôsobil ako šéf výpravy Slovenského národného divadla. V rokoch 1953 – 1983 bol tiež vedúcim Katedry scénografie, ktorú založil, na Divadelnej fakulte Vysokej školy múzických umení (VŠMU) v Bratislave, a súčasne v rokoch 1969 – 1971 viedol Katedru scénografie na pražskej DAMU. V roku 1977 sa stal vysokoškolským profesorom.

Profesor Vychodil sa stal vedúcou osobnosťou slovenskej scénografie. Jeho tvorbu poznajú okrem slovenských a českých divadiel i v Krakove, v Saratove, vo Viedni, v Budapešti, v Sofii, v Bruseli, v Novom Sade, v Lipsku, v Santa Barbare, v Malmö, v Štokholme, v Berlíne, v Tampere, v Ľubľane a v Záhrebe. Samostatne vystavoval v Bratislave, v Sao Paulo, v Santa Barbare, v Prahe. S jeho tvorbou sa verejnosť zoznamovala pravidelne v rámci medzinárodnej výstavy *Pražské quadrienále*, ale i na zahraničných výstavách československej scénografie (Nemecko, Maďarsko, Kuba, Argentína, Čile, Francúzsko, Rakúsko, Poľsko, Brazília, krajiny bývalého Sovietskeho zväzu, Taliansko, Bulharsko, bývalá Juhoslávia, Spojené kráľovstvo a Egypt).

V roku 1965 získal Zlatú medailu prezidenta Brazílskej republiky za najlepšiu národnú scénografickú expozíciu na bienále v Sao Paule. Roku 1975 bol ocenený titulom Národný umelec.

Medzi jeho žiakov patril aj uznávaný slovenský scénograf a kostýmový výtvarník Aleš Votava.

Autoritné údaje: * abART: 14716
* GND: 129014915
* ISNI: 0000 0000 7870 8827
* LCCN: n81103497
* NK ČR: jk01151169
* SNK: 167281
* VIAF: 40701446
* Web umenia: 11523
* WorldCat: lccn-n81103497
**Ladislav Šimon** (\* 6. apríl 1938, Banská Bystrica) je básnik, germanista, prekladateľ.

Jeho sestra je Brigita Šimonová.

Životopis
---------

V roku 1952-1955 študoval na Jedenásťročnej strednej škole v Banskej Bystrici, 1955-1959 slovenčinu a nemčinu na Vysokej škole pedagogickej v Bratislave. Sprvu riaditeľ Strednej školy pre spoločné stravovanie v Brezne, od 1968 vysokoškolský pedagóg na Filozofickej fakulte UPJŠ v Prešove (teraz Prešovská univerzita). Časopisecky začal publikovať ako študent v Mladej tvorbe. Je autorom občianskej lyriky s citlivým a umelecky vycibreným výrazom, v ktorom sa vyjadruje k základným problémom človeka. Venuje sa prekladaniu básnických, prozaických a literárnoteoretických textov z nemčiny a poľštiny, problematike expresionizmu v nemeckej literatúre, recepcii nemeckej literatúry na Slovensku. Spolueditor almanachov autorov Stredoslovenského kraja, monografie o Brezne, v ktorej napísal kapitolu o ochotníckom divadle. Je autorom rozhlasových hier, rozhlasových poviedok a televízneho scenára o Františkovi Švantnerovi. Ako textár zložil desiatky textov populárnych piesní, písal aj texty pre detský spevácky zbor Prešovčatá.

Dielo
-----

* Dýchanie (1965)
* S kvapkou dúhy (1981)
* Brezno sedemstoročné (1965)
* Studia litteraria (1973)

Literatúra
----------

* *Slovník slovenských spisovateľov 20. storočia*

Externé odkazy
--------------

* Regionálne osobnosti VKMK – zdroj, z ktorého pôvodne čerpal tento článok.

Autoritné údaje: * GND: 1023105829
* ISNI: 0000 0000 5534 926X
* LCCN: n99014443
* NK ČR: mzk2002113573
* SNK: 161711
* VIAF: 49941435
* WorldCat: lccn-n99014443
**Zmluva** (do roku 1953: *smluva*) je vzťah medzi Bohom a človekom, ktorý vznikol z iniciatívy Boha a je regulovaný jeho zákonmi. Jej platnosť zaručuje na jednej strane Boží sľub, na druhej strane dodržiavanie zákonov človekom.

Táto zmluva sa spočiatku vzťahuje iba na jednotlivé osoby, napr. na Nóacha (1M 9,9-17) alebo Abraháma (1M 15,9-18), potom aj na skupiny, na ich potomkov. So zmluvou uzavretou s Abrahámom je spojená povinnosť obriezky. No Boh uzatvára zmluvu aj s ľudom (2M 19,5), čím sa židovský ľud stáva vyvoleným
spomedzi všetkých národov.

V zmysle toho Boh dá svojmu ľudu aj politickú moc a zabezpečí mu víťazstvo nad rozličnými národmi (5M 7,1-2). Politické neúspechy židovského národa si však vynútili isté prehodnotenie tejto zmluvy. Preto vzďaľujúc sa realite, dostáva interpretácia tejto zmluvy čoraz väčšmi duchovný obsah. Jeremiáš (Jer 31,31-34) kladie vonkajšie dodržiavanie zákonov a ich formálne zachovávanie až za vnútorný zákon poznania Boha, ktorý je vpísaný do srdca.

Externé odkazy
--------------

* FILIT – zdroj, z ktorého pôvodne čerpal tento článok.
**Vălko Veľov Červenkov** (bulh. Вълко Вельов Червенков; \* 6. september 1900, Zlatica, Bulharsko – † 24. október 1980, Sofia, Bulharsko) bol bulharský politik, predseda vlády v rokoch 1950 – 1956. Bol jedným z tých bulharských komunistov, pre ktorých bol režim sovietskeho socializmu jediným modelom ďalšieho rozvoja v krajine.

„Malý Stalin" – ako ho jeho súčasníci zvykli nazývať – sa narodil v meste Zlatica na severe Bulharska. Ako devätnásťročný kandidoval na post poslanca Veľkého národného zhromaždenia za Bulharskú komunistickú stranu. V roku 1923, po neúspechu a potlačení povstania, ktoré malo za účel zvrhnúť vládu premiéra Alexandra Cankova, bol na neho vydaný zatykač a bol odsúdený na smrť. O dva roky neskôr ilegálne odišiel do Moskvy a odtiaľ emigroval do USA, kde zostal do októbra roka 1944.

Od roku 1938 bol zahraničným kolaborantom bulharských komunistov a v roku 1941 sa stal hlavným redaktorom ilegálnej komunistickej rádiostanice Christo Botev.

Po svojom návrate do vlasti bol až do roku 1962 členom Politbyra. Neskôr sa stal tajomníkom strany a v rokoch 1947 – 1949 zastával funkciu predsedu Komitetu pre vedu, umenie a kultúru. V tieni velikánov akými boli Georgi Dimitrov, Vasil Kolarov a Trajčo Kostov si pomaličky začal budovať svoju kariéru.

Po Kolarovovej smrti v januári roka 1950 ho Veľké národné zhromaždenie zvolilo za predsedu vlády a v strane od tejto chvíle stál na poste predsedu Ústredného výboru Komunistickej strany Bulharskej socialistickej republiky. V rokoch 1950 – 1956 bol symbolom a nositeľom tzv. kultu osobnosti a všetko v krajine sa krútilo okolo neho.

Červenkov bol švagrom Georgia Dimitrova a tým pádom aj priateľom Moskvy a Stalina. Práve tento fakt mu hral do karát, aby mohol na seba sústrediť všetku moc v krajine. Po roku 1956 sa stal vicepremiérom a ministrom vzdelanosti a kultúry.

Keď v Moskve roku 1953 zomrel Josif Vissarionovič Džugašvili a na poste generálneho tajomníka Ústredného výboru Komunistickej strany Sovietskeho zväzu ho vystriedal miernejší Nikita Chruščov, sila a vplyv Vălka Červenkova v Bulharsku postupne slabla. Z popredných miest ho vytláčal Todor Živkov, ktorý mal v Chruščovovi veľkú dôveru.

V roku 1962 Červenkova dokonca vyhodili zo strany, no o sedem rokov neskôr ho rehabilitovali. Potom sa mu však už nepodarilo prepracovať sa na čelné pozície v strane.

Vălko Velov Červenkov zomrel 21. októbra 1980 v Sofii.

  


|  |
| --- |
| Vălko Červenkov |
| Vladárske tituly |
|
| Predchodca**Vasil Kolarov** | **predseda vlády**1950 – 1956 | Nástupca**Anton Jugov** |

Autoritné údaje: * BnF: 117030487
* GND: 122712056
* ISNI: 0000 0000 5472 3133
* LCCN: nr00032073
* NK ČR: xx0036600
* VIAF: 67355193
* WorldCat: lccn-nr00032073
**Bzince** je miestna časť obce Radošina, ktorá leží v severozápadnej časti Považského Inovca vo výške 210 m n. m. Najstaršia písomná zmienka je z roku 1390, kedy sa uvádzajú pod menom Pod. Počas feudalizmu patrili Bzince panstvu Topoľčany.

V roku 1531 bola celá obec vypálená Turkami. V roku 1921 mala obec 108 obyvateľov. Obyvatelia sa živili najmä poľnohospodárstvom, v minulosti sa venovali aj vinohradníctvu, tkáčstvu a výrobe drevákov. Škola v Bzinciach vznikla v roku 1924, budovu vystavali v roku 1935. 

V obci je kultúrny dom, dom smútku, rímskokatolícky kostol Narodenia Panny Márie posvätený v roku 1992 a evanjelická zvonica postavená v rokoch 1947-48. Od roku 1976 sú Bzince pričlenené k obci Radošina. V súčasnosti majú 220 obyvateľov.[chýba zdroj]

Literatúra
----------

* BZINCE. In:  *Vlastivedný slovník obcí na Slovensku*. 1. vyd. Zväzok I. Bratislava : Veda, 1977. 526 s. S. 262.
* BZINCE. In:  *Súpis pamiatok na Slovensku*. 1. vyd. Zväzok 1. A – J. Bratislava : Obzor, 1967. 536 s. S. 245.

Súradnice: 48°31′39″S 17°55′30″V﻿ / ﻿48,52742°S 17,9251°V﻿ / 48.52742; 17.9251
**Anatotitan** bol veľmi veľký bylinožravec, až 12 metrov dlhý „vtákopyskatý" dinosaurus. Známy je z viacerých kompletných kostier. Vyskytoval sa pred 68 až 65 miliónmi rokov na území dnešnej Severnej Ameriky.

Opis
----

Anatotitan sa vyznačoval výrazne pretiahnutou, nízkou lebkou, ktorá u niektorých jedincov dosahovala dĺžku až 120 cm. Ďalej disponoval podobnou stavbou tela ako iné hadrosauridy (alebo vtákopyskaté dinosaury). Mal kostený zobák, v jeho prípade výrazne široký, čeľuste s batériami zubov, kratšie predné končatiny, dlhé a silné zadné končatiny a dlhý chvost. Predné končatiny slúžili predovšetkým na chôdzu, pri behu sa však zviera mohlo vztýčiť na zadné končatiny. Patril do skupiny plochohlavých hadrosauridov, nemal teda žiaden dutý kostený hrebeň napojený na dýchacie cesty. Je však možné, že na priestranné nosové otvory sa za života upínala pružná koža, ktorá pri prípadnom nafukovaní mohla slúžiť na vydávanie zvukov alebo na pútanie pozornosti samíc.

Medzi príbuzných rodu Anatotitan patrí obrovský Shantungosaurus z Ázie a po jeho boku žijúci Edmontosaurus, s ktorým bol v minulosti radený do dnes neplatného rodu Anatosaurus.

Druhy
-----

* *Anatotitan copei*
* *Anatotitan longiceps*

Pozri aj
--------

* Edmontosaurus
**Anaxidamos** alebo **Anaxidámos** (starogr. Αναξίδαμος) bol spartský kráľ (podľa Pausania) z kráľovského rodu Eurypontovcov, ktorý možno vládol na konci siedmeho storočia pred Kr.

Dobové doklady o jeho existencii nemáme. Zmienka o Anaxidamovi je od historika a geografa Pausania z druhého storočia v tretej knihe diela *Cesta po Grécku*, kde píše, že bol synom a nástupcom Zeuxidama a vládol so svojim spolukráľom Anaxandrom v dobe ukončenia druhej messénskej vojny. 
Podľa Pausania sa nástupcom Anaxidama stal jeho syn Archidamos.

Historici sa pri zostavovaní zoznamu kráľov Sparty dynastie Eurypontovcov nie všetci prikláňajú k Pausaniovi, lebo historik Herodotos v ôsmej knihe *História* zaznamenal genealógiu Leótychida II. z rodu Eurypontovcov a tam za predpokladu, že sa trón dedil z otca na syna, figuruje počas tohto obdobia iný menoslov kráľov.

*Rodokmeň Leótychida II. po kráľa Theopompa podľa Herodota a zoznam kráľov Sparty rodu Eurypontovcov, zaznamenaný od kráľa Theopompa po Leótychida II. od Pausania:*

|  |  |
| --- | --- |
| Herodotos* *Theopompos*
* *Anaxandridas*
* *Archidamos I.*
* *Anaxilaos*
* *Leótychidas I.*
* *Hippokratidas*
* *Agésilaos*\*
* *Menares*\*
* *Leótychidas II.*
 | Pausanias* *Theopompos*
* *Zeuxidamos*
* *Anaxidamos*
* *Archidamos I.*
* *Agasikles*
* *Aristón*
* *Démaratos*
* *Leótychidas II.*
 |

*Hippokratidov syn Agesilaos a vnuk Menares neboli kráľmi Sparty, lebo sa na panovaní kráľov Sparty Agasikla a Aristóna počas tohto obdobia dejín Sparty vo svojich záznamoch zhodli Herodotos aj Pausanias.*

Zdroje
------

* Herodotos, *História*, I, 65; VI, 61 – 65. VIII, 131.
* Pausanias, Periégésis tés Hellados*, 3,7,4 – 9, 4,15,3.*
* Paul Cartledge, *Sparta and Lakonia: a regional history, 1300 – 362 BC*,

Pozri aj
--------

* Zoznam kráľov Sparty
**Anatolij Vasilievič Ivanov** (\* 26. jún 1934 Leningrad, Sovietsky zväz – † 2. apríl 2012, Viedeň, Rakúsko) bol ruský sólový bubeník, hudobný skladateľ a dirigent.

Bol prednostom Ruského združenia bubeníkov, členom *Percussive Arts Society* a Spoločnosti ruských autorov. Učil na konzervatóriu N. A. Rimski-Korsakova v Petrohrade a bol jedným z najznámejších pedagógov ruskej školy bicích nástrojov.

Život
-----

Študoval hru na klavír a bicie nástroje na Leningradskom konzervatóriu. V roku 1957 absolvoval skúšku u Alexeja Ivanoviča Soboleva (rus. Алексей Иванович Соболев) a Vasilia Jevseviča Osadčuka (rus. Василий Евсеевич Осадчук).

Od roku 1952 pracoval v štátnom ruskom ľudovom orchestri a v džezovom orchestri. Od roku 1964 pracoval pod vedením Jevgenija Mravinského a Juriho Temirkanova ako sólista bubeník a vodca hlasov bicích nástrojov v orchestri Leningradskej filharmónie.

V šesťdesiatych rokoch vytvoril program pre súbor bicích nástrojov. V roku 1996 napísal metodickú prácu ""Играйте в ансамбле ударных инструментов!" ("Hrajte v súbore bicích nástrojov!"). V roku 1989 založil súbor bicích nástrojov "Виват, ударные!"(„Vivat bicie!"), ktorý bol v deväťdesiatych rokoch úspešný s veľkým počtom koncertov Ivanovových vlastných kompozícií a s jeho aranžmánmi klasickej hudby.

Diela
-----

K jeho dielam patria hudobné diela pre ruský ľudový orchester, Jazz orchester, súbor bicích nástroj, diela pre vibrafón, xylofón, celestu, flautu, klavír s orchestrom, bubon, koncert pre súbor túb, sedem hudobných diel pre bubon s klavírom atď. Jedno z jeho najdôležitejších diel je transkripcia "Album pre deti" Pjotra Iljiča Čajkovského pre súbor bicích nástrojov, ktorá bola uverejnená v roku 1995.

Literatúra
----------

Anatolij V. Ivanov: Vzgljad iz orkestra ("Взгляд из Оркестра ", slovensky: Pohľad z orchestra), Svätý Peterohrad, Garmonija, 2004 ISBN 5-9268-0295-4.

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Anatoli Wassiljewitsch Iwanow na nemeckej Wikipédii.*

Autoritné údaje: * GND: 1210903121
* LCCN: n2006088811
* VIAF: 246623008
* WorldCat: lccn-n2006088811
Vyobrazenie Severovskej dynastie - Julia Domna, Septimius Severus, Geta a Caracalla. Portrét Getu vľavo dole bol na príkaz jeho brata odstránený.
**Damnatio memoriae** (slov. Zatratenie pamiatky) je latinská fráza znamenajúca odsúdenie pamiatky na istú osobu.

Bola to forma zneuctenia, ktorú mohol Rímsky senát uvaliť na zradcu alebo inú osobu poškvrňujúcu meno Rímskej ríše. Sochy a busty previnilca boli z verejných aj súkromných výkladov odstránené, jeho meno vymazané z nápisov a akákoľvek obrazová podobizeň zničená. Zámerom bolo odstrániť takého človeka z histórie.

Prvým cisárom, ktorého tento trest zastihol, bol Nero. K ďalším patrili Galba, Domicián, Commodus alebo Geta.

Referencie
----------

1. ↑  VARNER, Eric R.. *Mutilation and Transformation: Damnatio Memoriae and Roman Imperial Portraiture*. Leiden : BRILL, 2004. 340 s. ISBN 9789004135772. Kapitola Developments, Implications, and Precedents, s. 2. (po anglicky)
2. ↑   *Ancient Rome* [online]. Encyclopædia Britannica, Inc. [cit. 2017-08-24]. Dostupné online. (po anglicky)
3. ↑   *Damnatio Memoriae* [online]. Livius.org, [cit. 2017-08-24]. Dostupné online. (po anglicky)
**Damian Vizár** (Vizy) (\* 2. október 1912, Vrútky – † 17. december 1991, Banská Bystrica) bol lekár – fyziater a balneológ.

Jeho brat Jozef Vizár

* manželka Ružena rod. Benedeková

Životopis
---------

Odborný lekár fyziatrie, balneológie a liečebnej rehabilitácie. Sekundárny lekár v Metskej nemocnici v Banskej Bystrici (1937 – 1939), okresný a župný lekár v Banskej Bystrici (1944 – 1945). Zdravotný referent a člen Revolučného ONV, zároveň vedúci lekár Masarykovej ligy proti tuberkulóze (1944 – 1948), obvodný lekár v Robotníckej poisťovni (1944 – 1952) a súkromný lekár v Banskej Bystrici; lekár inšpekcie práce na sociálnom referáte KNV v Banskej Bystrici (1950 – 1952). Zakladateľ a prvý primár fyziatricko-rehabilitačného odd. KÚNZ v Banskej Bystrici (1953 – 1976); primár odd. zdravotnej starostlivosti o telovýchovu a šport (1953 – 1966); zároveň podpredseda Slovenskej spoločnosti liečebnej rehabilitácie (1953), lekár Športového klubu Sokol v Banskej Bystrici (1953) a závodný lekár KÚNZ v Banskej Bystrici (1956 – 1960). Krajský inšpektor pre Stredné zdravotnícke školy na Odbore školstva KNV v Banskej Bystrici (1979 – 1983); samostatne pracujúci lekár NsP KÚNZ v Banskej Bystrici (1983 – 1984). Šéflekár čs. športovej výpravy na Svetovom festivale mládeže a študentstva v Moskve (1957) a okresných športových klubov. Činovník a funkcionár ČSČK, ČSZTV, člen MS, Demokratickej strany (1945 – 1946) a i. Počas SNP šéflekár Leteckého útvaru Tri Duby a Leteckej školy, organizátor Vojenskej školy zdravotníkov. Vedúci lekár, odborný dozor pri exhumácii obetí vojny v masových hroboch v okolí Banskej Bystrice (1945). Autor state "Lekár v Povstaní" a pri oslobodzovaní v knihe "Nezabúdame" (BB, roku 1949). Autor odborných článkov, prednášok, relácií v rozhlase a v televízii, v novinách a v časopisoch. Spoluautor knižných publikácií a zdravotníckych učebníc. Nositeľ viacerých štátnych vyznamenaní.

Literatúra
----------

* Kto bol kto v histórii Banskej Bystrice 1255 – 2000
* 100 rokov Nemocnice FDR v Banskej Bystrici

Externé odkazy
--------------

* Regionálne osobnosti VKMK – zdroj, z ktorého pôvodne čerpal tento článok.
**Ján Čajak ml.**, pseudonymy *Ján Blatňanský*, *Ján Svätojánsky* a i. (\* 18. júl 1897, Selenča, Srbsko – † 3. júl 1982, Bratislava) bol slovenský prozaik, novinár a redaktor, syn prozaika Jána Čajaka a vnuk básnika Janka Čajaka.

Životopis
---------

Vzdelanie získal v Petrovci, Sarvaši, Novom Vrbase a Novom Sade, neskôr študoval evanjelickú teológiu v Bratislave a Prešove, vzdelávanie napokon ukončil v Belehrade na Vysokej škole pedagogickej v roku 1925. Pracoval ako profesor slovenčiny a dejepisu na gymnáziu v Petrovci, v roku 1942 sa presťahoval do Budapešti, kde bol redaktorom. Po vojne pracoval na Ministerstve zahraničia ČSR v Budapešti, neskôr na povereníctve informácií. V roku 1949 sa definitívne usadil v Bratislave, kde pracoval ako redaktor, venoval sa publicistike a prekladom z juhoslovanskej literatúry. V roku 1960 odišiel do dôchodku.
Dokumentárny film Ján Čajak ml. vyrobila v rámci cyklu Osobnosti náboženského života Slovenská televízia Bratislava v roku 1996 /scenár Ondrej Bartko, réžia Fedor Bartko/.

Tvorba
------

Začínal ako redaktor a publicista. Bol redaktorom slovenského časopisu v Juhoslávii Svit a zároveň v ňom uverejňoval svoje recenzie a články o aktuálnych problémoch Slovenska a jeho literatúry. Prvé poviedky mu vyšli v časopise Svit v roku 1934. Do časopisu Náš život prispieval poviedkami aj prekladmi. Vplyv na jeho dielo mali ako jeho otec Ján Čajak, tak i Martin Kukučín, Jozef Gregor Tajovský a ďalší realistickí autori. Okrem románov, poviedok a publicistických diel písal i historické eseje, spomienky a pamäti, často sa venoval i osobám z rodiny či literátom (Janko Čajak, Michal Godra, Janko Kráľ a i.).
(Pozn.: Oprava pamäte na pamäti, lebo slovo pamäť sa od nepamäti skloňuje podľa vzoru kosť. Pamäte môže mať iba počítač.)

Dielo
-----

* 1943 – *Rozprávka o veľkom valachovi*
* 1943 – *Dumný briežok*, zbierka poviedok z obdobia 2. svetovej vojny
* 1943 – *Zuzka Turanová*
* 1947 – *Zypa Cupák*, satirický román
* 1947 – *Po stopách generála Viesta*, esejistické spomienky
* 1968 – *V zajatí na Holíčskom hrade*, historický román
* 1971 – *Miscellanea*, cyklus historických esejí (vychádzalo časopisecky, knižne až v roku 1982)
* *Báťa Ondriš Pazúrik*, humoristická poviedka
* *Matej Hronec Bickoš*, baladická poviedka

Autoritné údaje: * abART: 62315
* ISNI: 0000 0000 6690 7933
* LCCN: n84224786
* NK ČR: mzk2013757134
* SNK: 155634
* VIAF: 93905482
* WorldCat: lccn-n84224786
**Lucius Iunius Moderatus Columella** (Gades, Hispánia, 4 – asi 70) bol rímsky spisovateľ, autor diela o poľnohospodárstve. Podľa nápisu nájdeného v Tarente slúžil ako vojenský tribún roku 35 v Sýrii. Táto funkcia bola bežnou procedúrou, ktorá predchádzala politickej alebo administratívnej kariére v Ríme. Columella s najväčšou pravdepodobnosťou patril k bohatej aristokracii, keďže sa označuje ako vlastník viacerých statkov, mimo iné v Ardei, Carseoli a Albe.

Dielo
-----

Columella, ako sa zdá, písal svoju prácu o poľnohospodárstve nadvakrát. Z prvej, staršej edície sa dochovala jediná kniha, ktorá nesie názov *De arboribus* (O stromoch). Druhá edícia, nesúca názov celého diela, *Res rustica* (O poľnohospodárstve), sa zachovala v plnom znení, teda v dvanástich knihách. Obsahom jednotlivých kníh je pôdohospodárstvo, včelárstvo, sadárstvo, záhradníctvo, ošetrovanie stromov, vinárstvo, chov dobytka a drobného zvieratstva a úlohy hospodára a jeho ženy pri udržiavaní a zveľaďovaní statku.

Desiata kniha nazývaná *De cultu hortorum* (O záhradníctve) je písaná ako básnická skladba v hexamteroch. Je to pocta Vergíliovi, ktorí v svojom diele o roľníctve, *Georgica*, o záhradách nepojednával a uviedol, že túto možnosť ponecháva neskorším autorom.

Columella používa mnohé zdroje z bohatej literatúry o poľnohospodárstve, ktoré považovali Rimania za jednu z tradičných činností svojho národa. Z latinských autorov sú to predovšetkým Marcus Porcius Cato, autor spisu *De agri cultura* (O poľnohospodárstve), a Marcus Terentius Varro, autor diela *De re rustica* (O poľnohospodárstve). Jeho ďalšími prameňmi sú práce, ktoré sa nám nedochovali: pojednania gréckeho spisovateľa Xenofonta, poľnohospodárstvu venované oddiely encyklopédie Aula Cornelia Celsa, práce kartáginského spisovateľa Magona, rímskeho vzdelanca Gnaea Tremellia Scrofa a ďalších.

*De re rustica* je venované istému Publiovi Silvanovi.

Literatúra
----------

* CONTE, Gian Biagio. *Dějiny římské literatury*. Preklad Dagmar Bartoňková et al. Vyd. 1. Praha : KLP, 2003. 790 s. ISBN 80-85917-87-4.

Autoritné údaje: * BnF: 119300323
* GND: 118521675
* ISNI: 0000 0001 2018 6322
* LCCN: n80056875
* NK ČR: jn19981000513
* VIAF: 95243635
* WorldCat: lccn-n80056875
**Ján Zdražil** (\* 14. november 1913, Rychlov – † 21. marec 1990, Banská Bystrica) bol spisovateľ, redaktor, politický pracovník, hospodársky pracovník. Pseudonym: Z. Janko

Rodina
------

* otec Bartolomej Zdražil
* matka Viktória rod. Navrátilová

Životopis
---------

Študoval na Lesníckej technickej škole v Banskej Štiavnici, na Štátnej priemyselnej škole celulózy a papiera v Ružomberku, na Inštitúte riadenia v Prahe. Pôvodne pracoval ako polygrafický pracovník, postupne majster, vedúci výroby a riaditeľ Harmaneckej papierne v Harmanci (1943 – 1951 mimo obdobia účasti na SNP a väznenia 1944 – 1945). Bol riaditeľom Hlavný správy a námestník povereníka, na Poverenictve lesov a drevárskeho priemyslu v Bratislave. Pracoval tiež ako riaditeľ Celulózy v Žiline, v Ružomberku, od 1969 odborový riaditeľ, námestník gen. riaditeľa, od 1978 redaktor Slovcepy v Banskej Bystrici. Ján Zdražil bol účastník protifašistického odboja a SNP, člen partizánskej brigády Žilina, zostavenej z evakuovaných spolupracovníkov z Banskej Bystrice. Väznený v Koncentračný tábor Mauthausene a v Gusene. Redaktor povstaleckého časopisu Útok. Autor poviedok, spomienok a cestopisných riportov, celovečerných estrádnych politicky zameraných pásiem, televíznych scenárov. Spolupracoval na jubilejných pamätniciach slovenských podnikov papierenského priemyslu. Knižne vydal zbierku čŕt s autobiografickými prvkami. Prispieval do rôznych novín, okrem iného do denníka Smer (1958 – 1981). V rokoch 1978 – 1984 predsedal Okresnej mierovej rade v Banskej Bystrici.

Ocenenie
--------

* Roku 1945 vyznamenaný Radom SNP I.triedy, vojenskými vyznameniami Za odvahu, Za zásluhy,
* Roku 1974 mu udelili 2. cenu Slovenského literárneho fondu

Dielo
-----

* *Podrástlo kosodrevie*, Bratislava roku 1976
* *Sedem dní a sedem nocí* (rkp)
* *Papierne v Slavošovciach*, Košice 1967
* *Banská Bystrica 1255 – 1944 – 1945 – 1975*, Banská Bystrica, roku 1975 (spoluautor)
* *Slovenské celulózky a papierne 40 rokov* od SNP, Martin 1984 (vedúci autorského kol.)

Literatúra
----------

* Slovenský biografický slovník

Externé odkazy
--------------

* Regionálne osobnosti VKMK – zdroj, z ktorého pôvodne čerpal tento článok.
**Ján Zibrín** (\* 29. september 1899, Brezno – † 11. august 1974, Brezno) bol advokát a kultúrny pracovník.

Rodina
------

* otec Ján Zibrín
* matka Zuzana rod. Padličková
* manželka Viktória rod. Kusá

Životopis
---------

V roku 1922 absolvoval štúdium práva na Karlovej univerzite v Prahe. Bol dlhoročným funkcionárom mesta Brezna. Vykonával funkciu mestského právnika (1935 – 1938), bol členom Mestského zastupiteľstva. V TJ Sokol bol starostom (1925 – 1938), cvičiteľom celoštátnych sokolských sletov a verejných telovýchovných vystúpení po Slovensku. Bol predsedom Klubu slovenských turistov a pracoval aj v horolezeckom oddiele. Ako demokrat sa stal členom Revolučného národného výboru v Brezne, potom bol zvolený za prvého podpredsedu ONV v Brezne. Pracoval aj v rôznych funkciách v evanjelický cirkvi. Vo svojom povolaní advokáta všetku svoju činnosť smeroval v prospech rodného mesta a Horehronia. Bol organizátorom a riaditeľom 1. zjazdárskych pretekov – Veľkej ceny Nízkych Tatier. (1928). V 2. svetovej vojne pracoval v podzemnom hnutí. Ako funkcionár Miestneho odboru Matice slovenskej (1919) presadzoval vytvorenie Gymnázia a Voj. reálky v Brezne. Predsedom MO MS bol 8 rokov do roku 1948. Jeho funkcionárska práca v MO MS bola ocenená Ústredím Matice slovenskej z Martina ďakovným listom, knižným darom od správcu MS J. C. Hronského.

Literatúra
----------

* Osobnosti matičného života v Brezne

Externé odkazy
--------------

* Regionálne osobnosti VKMK – zdroj, z ktorého pôvodne čerpal tento článok.
Olympijské zlatoOlympijské zlato

**Ján Zachara** (\* 27. august 1928, Kubrá, Trenčín) je bývalý slovenský boxer, olympijský víťaz 1952.

Kariéra
-------

Zachara začal boxovať ako 16-ročný v trenčianskej sokolovni. V roku 1946 získal titul majstra Slovenska v mušej váhe, v tom istom roku obliekol československý reprezentačný dres na Všeslovanských majstrovstvách v Prahe. Z Trenčína prešiel do Partizánskeho, kde vyrastal pod dohľadom Júliusa Tormu. V roku 1950 narukoval na základnú vojenskú službu do Prahy do armádneho klubu ATK Praha. Na OH 1952 zdolal na ceste do finále postupne Švéda Akeho Wärnströma, Kórejca Seo Byeong-rana, Maďara Jánosa Erdeia a v semifinále Johna Leichsinga z JAR. Vo finále ho čakal favorizovaný Talian Sergio Caprari, po vyrovnanom boji získal zlato Zachara. Štartoval aj na OH 1956 v Melbourne, vo štvrťfinále bol nad jeho sily Fín Pentti Hämäläinen. Reprezentoval na troch majstrovstvách Európy 1949, 1955 a 1959. 

Kariéru ukončil v roku 1959, usadil sa v Dubnici nad Váhom. Pôsobil ako tréner, pod jeho vedením získalo družstvo boxerov Spartaka SMZ Dubnica tri tituly majstrov Československa (1969, 1971, 1972).

Úspechy
-------

* olympijský víťaz 1952
* majster Československa 1951, 1954, 1955, 1956

Ocenenia
--------

* Strieborný Olympijský rad MOV
* Športová legenda, 2010

Galéria
-------

* Ján Zachara - výchova mládeže rok 1987Ján Zachara - výchova mládeže rok 1987
* Ján Zachara rok 1985Ján Zachara rok 1985

Referencie
----------

1. ↑  Boxer Zachara dostal za zlato Stalinove spisy
2. ↑  65 rokov boxu v Dubnici nad Váhom
3. ↑  Ján Zachara vyhlásený za prvú slovenskú Športovú legendu

Externé odkazy
--------------

* Ján Zachara na sports-reference.com
**Lucius Coelius Antipater** bol rímsky právnik, učiteľ rečníctva a historik. Pochádzal z plebejskej rodiny, ale vďaka kvalitnému vzdelaniu sa presadil v Ríme.

Coelius Antipater bol autorom niekoľko právnických spisov, ktoré sa nedochovali, a historickej monografii o Druhej púnskej vojne v siedmich knihách. Coelius sa výrazne odklonil od analistickej školy rímskej historiografie, keď sa obmedzil na popis jednej udalosti namiesto uvádzania všetkých udalostí od založenia Ríma.

Ďalším výrazným rozdielom oproti analistom bolo, že Antipater sa nesnažil iba zaznamenať priebeh vojny, ale predostrieť ho svojim čitateľom v čo najnapínavejšej forme. V svojej histórii uvádzal fantastické prvky a spomína podivuhodné udalosti, veľa priestoru venuje snom a znameniam a ich výkladu. Cicero z neho čerpá pre svoj spis *De divinatio* (O veštení).

Coeliovým literárnym vzorom bola grécky písaná história Silenia Calatina.

Literatúra
----------

* CONTE, Gian Biagio. *Dějiny římské literatury*. Preklad Dagmar Bartoňková et al. Vyd. 1. Praha : KLP, 2003. 790 s. ISBN 80-85917-87-4.

Autoritné údaje: * GND: 118521373
* ISNI: 0000 0000 5859 1975
* LCCN: n80129272
* VIAF: 316750488
* WorldCat: lccn-n80129272
**Slovník inojazyčný** je prvý slovník cudzích slov v slovenčine. Jeho autorom je Peter Tvrdý. 

Prvé vydanie vydalo okolo roku 1922 v Bratislave vydavateľstvo Comenius, druhé, značne upravené vydanie vydal v roku 1932 v Žiline O. Trávniček. Prvé vydanie má 125 strán, druhé 218 strán. Slovník je praktického rázu. Zdrojom na zostavenie slovníka bol Riegrov Slovník naučný, Ottův slovník naučný a Kottov Česko-německý slovník. 

Autor slovníka v druhej polovici 19. storočia korigoval Mrázovu mluvnicu, potom odišiel na desaťročia do Ruska, v roku 1920 sa vrátil na Slovensko a zostavil viacero významných slovníkov.

Zdroje
------

* slovník cudzích slov. In: MISTRÍK, Jozef, et al. *Encyklopédia jazykovedy*. 1. vyd. Bratislava : Obzor, 1993. 513 s. ISBN 80-215-0250-9. S. 406.
* JÓNA, Eugen. Slovenský slovnikár Peter Tvrdý. *Slovenská reč*, 1961, roč. 26, čís. 1, s. 18-31. Dostupné online [cit. 2016-09-20].  s. 25
* ANONYM. Poznámky a správy – Slovník inojazyčný. *Slovenská reč*, 1932, roč. I, čís. 7, s. 168. Dostupné online [cit. 2016-09-20].
**Aitólos** (starogr. *Αἰτωλός* – *Aitólos*, lat. *Aetolus*) je v gréckej mytológii syn élidského kráľa Oxyla a jeho manželky Pierie.

Jeho otec Oxylos pochádzal z rodu Heraklovcov a pôvodne bol kráľom v Aitólii. Keď však na hrách v Tébach, nešikovne hodeným diskom zabil svojho brata Thermia (alebo podľa inej verzie Alkidoka, syna Skopia), bol donútený vzdať sa trónu a odísť do vyhnanstva.

Neskôr ho stretol Temenos, jeden z vodcov Heraklovcov, ktorí sa spolu s Dórmi chystali dobyť Peloponéz. Temenovi veštba odporučila, aby si pre úspech vojenskej výpravy našli trojokého vodcu a keďže Oxylos putoval krajinou na koni (alebo oslovi), ktorý mal jedno oko, Temenos usúdil, že sa veštba vzťahuje na neho a preto ho prehovoril, aby sa k nim pridal.

Vojenská výprava sa skončila víťazstvom a Heraklovci preto Oxyla z vďaky korunovali za kráľa Élidy, úrodnej krajiny na severozápade Peloponézu. Oxylos sa následne oženil s Pieriou a mal s ňou dvoch synov, Aitóla a Laia. Starší z bratov Aitólos však umrel mladý a rodičia ho pochovali neďaleko Olympie a Laias tak neskôr prevzal v Élide kráľovské žezlo.

Referencie a bibliografia
-------------------------

1. 1 2  Pausanias, *Periégésis tés Hellados*, 5,4,4.
2. ↑  Pausanias, *Periégésis tés Hellados*, 5,3,7.
3. 1 2  Vojtech Zamarovský. *Bohovia a hrdinovia antických bájí*. Bratislava : Mladé letá, 1980. 66-048-80. S. 347.
4. 1 2  Apollodoros, *Bibliotheca*, 2,8,3.
5. ↑  Pausanias, *Periégésis tés Hellados*, 5,4,5.
**Aitólia** alebo **Ajtólia** (gr. Αιτωλία - novogr. Etolia/starogr. Aitólia) je historické územie v strednom Grécku. Hraničí z krajmi Akarnánia, Lokris, Dóris a Epirus.

*Staroveké územie Aitólie*, Grécko

Dejiny
------

Aitólia bola v staroveku obývaná spočiatku negréckymi kmeňmi Pelasgov, no pomerne skoro sa tu usadzujú Gréci, predovšetkým z kraja Ilia na Peloponéze. Tí sa tu s pôvodným obyvateľstvom pomiešali a helenizovali ho. Významné mestá tu boli Thermos, Kalydon a Naupaktos. Gréci si tu vytvorili Aitólsky spolok, ktorý zahrŕňal miestne mestské štáty, aby sa tak bránili proti Achájskemu spolku a Macedónií. To sa však nepodarilo, pretože si celé južné Grécko podmanil macedónsky kráľ Filip II. Po smrti Alexandra Veľkého sa Aitólsky spolok obnovil, no už v roku 146 ho po viacerých problémoch ovládli Rimania. V 3. a 4. stor. po Kr. kraj vyplienili Góti. Od roku 395 patrí Aitólia do Východorímskej ríše (Byzantskej ríše). Miestne obyvateľstvo bolo čisto kresťanské. V 6. stor. Aitóliu a celé Grécko ničili Slovania. V Aitólii sa pravdepodobne neusadila veľká časť Slovanov, ale iba tadiaľto prechádzali do Peloponézu. Miestne obyvateľstvo tak nemuselo utiecť. V 8. stor. Byzancia postupne stredné Grécko od Slovanov oslobodila. Aitólia nebola nijak významný kraj, preto tu žili pomerne jednoduchí ľudia. Po páde Byzancie v roku 1204 sa Aitólia dostáva do gréckeho Epirského despotátu, no už v 15. stor. územie dobývajú Turci a vzniká tu sandžak Karleli. V 19. stor. sa Grékom podarilo vybojovať nezávislosť, pričom v Aitólii sa do revolúcie angažovalo mesto Messolongi, a tak sa aj Aitólia stáva súčasťou Grécka.

Súčasnosť
---------

Aitólia tvorí spoločný územný celok (nomos) s Akarnániou. Najdôležitejšie mestá sú Messolongi, Naupaktos, Aitoliko, Antirio či Vonitsa. Mestá sú malé, s malým počtom obyvateľov, pretože sa väčšina vysťahovala do Atén.

| * z
* d
* u
Štáty a krajiny vlastného starovekého Grécka |
| --- |
| 
* Abdéra
* Achaia (Achája)
* Ainis
* Ainos
* Aitólia
* Akarnánia
* Ambrakia
* Amfipolis
* Amorgos
* Anafé
* Andros
* Apollónia
* Argolis
* Argos (Peloponéz)
* Argos (Ambrakia)
* Arkádia
* Assos
* Astakos
* Atika
* Atypalaia
* Boiótia (Bojócia)
* Byzantion
* Délos
* Dolopia
* Dóris
* Efez
* Élis
* Epeiros (Epirus)
* Epiknémidská Lokris
* Eretria
* Fleius
* Fókaia
* Fókis
* Fthiótis
* Gortyn
* Halikarnas
* Chalkidiki
* Chalkis
* Chios
* Ialysos
* Ikaros
* Ikos
* Imbros
* Ios
* Itaka
* Itanos
* Kalchedón
* Kalymnos
* Kameiros
* Karpathos
* Karystos
* Kasos
* Kaunos
* Kefalénia
* Keos
* Kios
* Klazomenai
* Knidos
* Knossos
* Kolofón
* Korintia
* Korkyra
* Kos
* Kydónia
* Kymé
* Kythéra
* Kythnos
* Kyzikos
* Lakónia
* Lampsakos
* Lemnos
* Léros
* Lesbos
* Leukas
* Lindos
* Macedónia
* Malis
* Megara
* Mélos
* Messénia
* Methoné
* Milét
* Mykónos
* Naxos
* Nisyros
* Oitália
* Opuntská Lokris
* Óreos
* Ozolská Lokris
* Paparéthos
* Paros
* Patmos
* Perinthos
* Potedaia
* Samos
* Samothraké
* Serifos
* Séstos
* Sikyónia
* Siphnos
* Skaithios
* Skyros
* Syros
* Telos
* Tesália
* Thasos
* Théra
* Troas
* Zakyntos

* **Susedné krajiny:** Ilýria
* Trácia
* Frýgia
* Mýzia
* Lýdia
* Kária

 |
**Archippos** (starogr. *Ἅρχιππος* – *Archippos*) bol olympijský víťaz v boxe v roku 300 pred Kr..

Archippos z Mytilény zvíťazil v Olympii v boxe na 120. hrách v roku 300 pred Kr. Svoje majstrovstvo v tejto disciplíne predviedol aj na ostatných celogéckych hrách, keď si víťazný veniec odniesol i z pýtických, nemejských hier a z isthmických hier. V starovekom Grécku sa víťaz všetkých štyroch hier nazýval *periodonikés* (víťaz obehu). Jednotlivé celogrécke hry sa totiž usporadúvali v rôznych obdobiach štvoročného cyklu, ktoré spolu tvorili *periodos* (pravidelný obeh).

Box sa stal olympijskou disciplínou na 23. hrách v roku 688 pred Kr. V starovekom Grécku mal box (pygmé) voľnejšie pravidlá a bol tvrdší ako dnešný. Dovoľovalo sa všetko okrem chmatov, držania súpera a úderov na pohlavné orgány. Boxer mal päste ovinuté remencami a zápasil vo vyhradenom priestore. Superi bojovali tak dlho, kým sa zápas pre jedného z nich skončil víťazne.

Staroveký grécky cestovateľ a spisovateľ Pausanias zaznamenal, že Archippos dosiahol svoje celogrécke víťazstvá ako sotva dvadsaťročný. Mytilénčania mu z vďaky za preslávenie ich vlasti dali zhotoviť sochu, ktorú umiestnili v posvätnom okrsku olympijskej *Altidy*. Časť podstavca Archippovej sochy s porušeným nápisom objavili južne od Diovho chrámu. Typ písma ukazuje na prelom štvrtého a tretieho stor. pred Kr.

Referencie a bibliografia
-------------------------

1. 1 2 3  Pausanias, *Periégésis tés Hellados*, 6,15,1.
2. 1 2  Walter de Gruyter, *Biographischer Index der Antike*, str. 98.
3. ↑  Lesley Adkins & Roy A. Adkins. *Starověké Řecko*. Praha : Slovart, 2011. ISBN 978-80-7391-580-3. S. 363.
4. ↑  Pausanias. *Pausaniás, cesta po Řecku I.*. Praha : nakladatelství Svoboda, 1973. 25-039-73. S. 378.
5. ↑  Eusebios, *Kronika* 2,193.
6. ↑  Vojtech Zamarovský. *Vzkriesenie Olympie*. Bratislava : Šport, 1986. 77-043-86. S. 247.
7. ↑  Vojtech Zamarovský. *Vzkriesenie Olympie*. Bratislava : Šport, 1986. 77-043-86. S. 145-146.
8. ↑  Pausanias. *Pausaniás, cesta po Řecku I.*. Praha : nakladatelství Svoboda, 1973. 25-039-73. S. 572 vysvětlivky.

Pozri aj
--------

* Zoznam olympijských víťazov staroveku
**Jurij Nikolajevič Glazkov** (rus. Юрий Николаевич Глазков; \* 2. október 1939, Moskva – † 9. december 2008, Moskva) bol sovietsky kozmonaut. Roku 1977 absolvoval let kozmickej lode Sojuz 24 a pobyt v orbitálnej stanici Saľut 5.

Život
-----

Už počas základnej školy sa rozhodol stať sa vojenským pilotom. V štúdiu pokračoval na stavropoľskom Suvorovského vojenskom učilišti a v roku 1957 do vojenského leteckého učilišťa v Charkove. V roku 1965 sa na vlastnú žiadosť a po absolvovaní lekárskych testov dostal do Hviezdneho mestečka na výcvik kozmonautov. Súčasťou výcviku bol parašutizmus a lietanie, trénoval na česko-slovenskom cvičnom lietadle L-29. Po dvoch rokoch tréningu ho vymenovali za kozmonauta. Na svoj let musel čakať 12 rokov. Často pracoval v Jevpatorii, v riadiacom stredisku na Kryme, pri letoch kolegov býval na námorných lodiach zaisťujúcich zázemie letov. Roku 1965 získal hodnosť staršieho inžiniera – veliteľa.

Medzi svoje záľuby uvádzal čítanie kníh, miloval Melvillovu Bielu veľrybu, neskôr už pri výcviku začal s vyrezávaním drevených figúrok.

Vo februári 1977 bol vo funkcii palubného inžiniera v posádke kozmické lode Sojuz 24, ktorá štartovala z Bajkonuru, spolu s ním letel ku stanici Saľut 5 aj Viktor Gorbatko. Let trval 425 hodín. V roku 1990 bol povýšený na generálmajora a v rokoch 1990 – 1996 pôsobil ako zástupca veliteľa Hviezdneho mestečka.

Zdroje
------

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Jurij Glazkov na českej Wikipédii (číslo revízie nebolo určené).*

Autoritné údaje: * GND: 1150734760
* VIAF: 311386825
**Aitólos** (starogr. Αἰτωλός – Aitólos, lat. *Aetolus*) je v gréckej mytológii syn Endymióna a najády, alebo Ifianassy. (Podľa Pausania, jeho matkou bola buď Asterodia, Chromia, alebo Hyperippé.)

Aitólos mal troch súrodencov, bratov Paióna, Epeia a sestru Eurykydu. Keď bratia dospeli, otec rozhodol, že jeho nástupcom sa stane ten z nich, ktorý zvíťazí na olympijských hrách. Zvíťazil Epeios a po svojom otcovi v Élide obsadil trón, ale keď onedlho zomrel bez potomka po meči, jeho nástupcom sa stal Aitólos. Neskôr v Lykosúrii počas pohrebných hier, ktoré sa konali na počesť úmrtia Azana, Aitólos svojím vozom neúmyselne usmrtil Apida, syna Iasóna a musel sa preto vzdať trónu. Na kráľovský trón potom zasadol Éleios, syn jeho sestry Eurykydy.

Aitólos potom svoju krajinu opustil a cesta ho priviedla k rieke Achelous, kde okolitú krajinu pomocou svojich vojakov dobyl a nazval ju po sebe Aitóliou. (Podľa antického autora Konóna po potrestaní Kúrétov) Aitólos sa následne oženil s Pronoé, dcérou Forba a stal sa otcom synov Pleuróna a Kalydóna.

Referencie
----------

1. ↑  Apollodoros, *Bibliotheca*, 1,7,6.
2. 1 2 3  Pausanias, *Periégésis tés Hellados*, 5,1,4.
3. 1 2  Pausanias, *Periégésis tés Hellados*, 5,1,8.
4. ↑  Konón, *Diégéseis*, 14.
5. ↑  Apollodoros, *Bibliotheca*, 1,7,7.
**Architektonická funkcia** je funkcia architektonického diela. Prejav a realizácia súboru vlastností architektonického objektu, ktoré napĺňajú jeho celkové poslanie. Zahŕňa viaceré zložky ako napríklad praktický účel, umeleckú a reprezentatívnu funkciu a podobne. Plnohodnotné architektonické dielo má obvykle širokú škálu funkcií.

Príklad
-------

Napríklad národné divadlo slúži na veľké divadelné predstavenia, má reprezentatívne interiéry s výtvarnými dielami, ktoré odkazujú na národné dejiny, výnimočný vonkajší vzhľad a osobité umiestnenie v metropole.

Architektonická funkcia a funkcionalizmus
-----------------------------------------

Užšie sa pod architektonickou funkciou rozumie praktický účel stavby. Takéto chápanie absolutizoval funkcionalizmus, presadzujúci modernú nezdobenú architektúru, riadiac sa heslom forma je vyjadrením funkcie. Pozornosť ktorú funkcionalizmus venoval funkcii pri plánovaní mesta, našla svoj výraz v Aténskej charte.

Literatúra
----------

* Kol. autorov: *Encyklopedia Beliana - Prvý zväzok A - Belk*, Encyklopedický ústav Slovenskej akadémie vied, Bratislava, 1999, 357 s. ISBN 80-224-0554-X