recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Budova Slovenskej obilnej spoločnosti** je objekt nachádzajúci sa v Bratislave na Hlbokej ceste 2, postavená v rokoch 1941 až 1943 podľa projektu Juraja Tvarožka z roku 1940.

Budova je poslednou veľkou Tvarožkovou realizáciou, na ktorej pracoval na základe prvenstvu v súťaži staviteľa Tatra, stav. úč. spol. Pôvodne slúžila Slovenskej obilnej spoločnosti (SOS), ktorá obchodovala s obilím v rámci Obilnej spoločnosti pre Slovensko (OSS). Budova bola koncipovaná vo funkcionalistickom štýle. Trojkrídlový objekt mal štyri poschodia a dva suterény. Okrem kancelárií sa na horných poschodiach nachádzali byty.

Budove štýlovo uškodili dostavby a prestavby v rokoch 1968, 1985, resp. 1998, kedy bolo postupne dostavané štvrté krídlo s kinom a kuchyňou, nadstavané piate poschodie a klasicizujúci tympanón v atike spolu s mohutnou elipsovitou markízou nad vstupom. Pozoruhodné dielo neskorej moderny tým prišlo o svoj pôvodný charakter.

Samotné obilné obchodovanie na Slovensku realizovala Slovenská obilná účastinná spoločnosť (SOS) ako akciová spoločnosť, pričom akcionármi boli jednotliví obchodníci s obilím. Na SOS bola uvalená dočasná národná správa dňa 20. júna 1939 a potom dňa 24. apríla 1945 aby dňa 17. mája 1946 SOS prešla pod národnú správu. Situácia sa zopakovala aj po februári 1948, keď dňa 20. mája 1948 bola výmerom uvalená na SOS dočasná národná správa až nakoniec bola 30. júna 1949 znárodnená zoštátnením. V roku 1947 budova slúžila SOS a OSS a kedy ju zabralo ÚV KSČ ale v roku 1968 im už patrila.

Počas komunistického režimu slúžil objekt ako sídlo Ústredného výboru KSS (symbol režimu). Po Nežnej bolo najprv sídlom Ministerstva školstva a potom až do súčasnosti Ministerstva zahraničných vecí a európskych záležitostí Slovenskej republiky.

Referencie
----------

1. 1 2 3   *Register modernej architektúry* [online]. Register modernej architektúry, [cit. 2020-10-20]. Dostupné online.
2. ↑   *Vedenie KSS: Treba bezodkladne hovoriť so sovietskymi súdruhmi* [online]. Pravda.sk, 2008-08-16, [cit. 2020-10-21]. Dostupné online.

Literatúra
----------

* KRESÁK, Fedor: Juraj Tvarožek. Projekt 24, 1982, 8, s. 59 – 60.
* DULLA, Matúš – MORAVČÍKOVÁ, Henrieta: Architektúra Slovenska v 20. storočí. Bratislava, Slovart 2002. 512 s. tu s. 402.
Budova Bauhausu
**Budova Bauhausu v Dessau** je budova, ktorú navrhol Walter Gropius v roku 1925 do mesta Dessau. Táto budova bola postavená pri príležitosti sťahovania sa Bauhausu z Weimaru do Dessau kvôli politickým nezhodám. Ochranné krídla mesta Dessau umožňovali vytvoriť jedinečný školský koncept ateliérov, dielní, internátov a domov učiteľov. Podobne ako motto Bauhausu – *spojiť architektúru, umenie, dizajn a remeslo v jeden celok*, tak pôsobí aj táto budova, ktorú možno chápať ako manifest funkcionalizmu.

Koncept
-------

Typografia od Herberta Bayera nad vchodom budovy Bauhausu v Dessau
Walter Gropius dôsledne oddelil časti budovy Bauhausu a navrhol ich podľa ich funkcie. Hmota budovy je rozčlenená do troch krídel zalomených do tvaru L, ktorý spolu zo zeleňou vytvára jedinečný urbanistický koncept. Škola a dielne sú spojené cez dvojpodlažne prebiehajúci most, ktorý sa tiahne ponad prístupovú cestu z Dessau. Na tejto budove sú uplatnené veľkorysé zasklené fasády použité na presvetlenie učební a dielní v kombinácii s bielymi omietkami prechádzajúcimi do bielo-čierno-šedej palety funkcionalizmu. Do tejto kompozície sú vkladané sýte červené a žlté plochy typické pre školu Bauhausu. V tejto budove spolu ladia všetky prvky – osvetlenie, mobiliár, výtvarné umenie.

Dispozícia
----------

Základnou štruktúrou Bauhausu je jasne a dôkladne zvážiť vonkajší systém spájajúci krídla, ktoré zodpovedajú za vnútorný prevádzkový systém školy. Administratíva bola umiestnená na prvom podlaží mosta a v hornom podlaží bol kabinet dvoch architektov Waltera Gropiusa a Adolfa Meyera, ktorý bol prirovnávaný k lodnému mostíku kapitána, výhľadom ku svojej polohe. Ubytovanie a školské budovy sú prepojené cez krídla, kde medzi stupňami nachádzame montážnu halu a jedáleň.

Konštrukcia
-----------

Na budove je použitý nový technologický a konštrukčný systém tých čias a to železobetónový skelet s hríbovými stropmi kombinovaný s murivom na jednotlivých podlažiach, a pochôdznou strechou tvorenou asfaltovými dlaždicami. Jednou z najlepších vlastností skeletovej konštrukcie u tejto budovy bolo zrušenie funkcie nosnej a deliacej steny. Týmto systémom sa dosiahlo to, že tiaž konštrukcie sa preniesla do železobetónových ramien a murivo sa stáva výplňovým materiálom medzi doskami a stĺpmi. Systematické vylepšenia v skeletovej konštrukcii viedli k vytvoreniu subtílnejšej konštrukcie a presvetlenie fasád zasklenými konštrukciami.

Ekonomika stavby
----------------

Budova mala v celkovom dôsledku 42445 metrov kubických a jej celkové náklady predstavovali 905 500 mariek. Táto budova bola postavená za pomoci učiteľov a študentov Bauhausu, pričom mohla byť vnímaná ako ideálny prostriedok výchovy.

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Budova Bauhausu v Dessau**

Externé odkazy
--------------

* Budova Bauhausu na stránkach greatbuildings.com
* Budova Bauhausu na archiwebe
* História Bauhausu
**Bununský jazyk** alebo **Bunun** (čínsky v slovenskom prepise: *Pu-nung-jü*, pchin-jin: *Bùnóng yǔ*, znaky zjednodušené: 布农语, tradičné: 布農語) je jeden z formosanských jazykov, ktorými sa hovorí na Taiwane, geografická skupina Austronézskych jazykov. Je taktiež jednou z primárnych skupín austronézskej jazykovej rodiny alebo jednou z primárnej skupiny. Má tri veľké skupiny dialektov: Severné, Centrálne a Južné dialekty. Severné dialekty sú Takituduh a Takibaka, centrálne sú Takbanuaz a Takivatan a južný dialekt je Isbunkun. Najdominantnejší dialekt je Isbunkun a po ňom nasledujú centrálne dialekty. Bununským jazykom sa hovorí najmä v horách južného Taiwanu a to presnejšie v okrese Nan-tchou (pchin-jin: *Nántóu xiàn*, znaky: 南投縣), okrese Tchaj-tung (pchin-jin: *Táidōng xiàn*, znaky: 臺東縣), okrese Chua-lien (pchin-jin: *Huālián xiàn*, znaky: 花蓮縣) a v meste Kao-siung (pchin-jin: *Gāoxióng shì*, znaky: 高雄市).

Mnohí obyvatelia Taiwanu Bunun používajú pre komunikáciu práve južný dialekt Isbunkun. K roku 2002 je približne 38,000 obyvateľov stále aktívne používajúcich bununský jazyk a taktiež celková populácia Bunun k roku 2009. Počet Bunun ľudí, ktorí používajú bununský jazyk ako svoj popredný jazyk na komunikáciu zásadne klesá, a to kvôli vplyvu čínskej kultúry Chan.

Bununská verzia biblie je práve napísaná v južnom dialekte Isbunkun.

Bununský jazyk je taktiež známy pod názvami ako Bubukun, Bunan, Bunti, Bunum, Vonun, Vunum, Vunun alebo Vunung.

História
--------

Ešte predtým ako Japonci prevzali kontrolu nad Taiwanom, ľudia Bunun žili vysoko v horách spolu s ľuďmi Atayal, v severnej a strednej časti centrálneho pohoria. Žili v prechodných osadách a cestovali vnútrozemím. Predpoklad je, že sa pôvodne celý kmeň Bunun usadil v oblasti Sinji (čínsky: 信義區, oblasť dnešného Tchaj-peju) v okrese Nan-tchou (čínsky: 南投縣). Z hôr postupne ľudia Bunun rozširovali svoje územie na juh a východ od konca 17. storočia.

Tradičný životný štýl ľudí Bunun sa zmenil, keď bol Taiwan prenechaný Japonsku na konci prvej čínsko-japonskej vojny v roku 1895. Japonci ich vnímali ako prekážku, a tak nútili vysokohorské kmene, aby sa čo najrýchlejšie postupne premiestnili do dedín so školami a hlavne s japonskými policajnými základňami. Čoraz väčší počet Taiwanských domorodcov sa počas druhej polovice 20. storočia začalo sťahovať do miest, a taktiež aj ľudia Bunun. Napriek tomu sa aj tak ľudia Bunun cítia byť spojený s horami, a snažia sa zachovávať si svoje tradície a svoj jazyk.

Referencie
----------

1. ↑   *Bunun alphabet, prounciation and language* [online]. omniglot.com, [cit. 2022-05-29]. Dostupné online.
2. ↑   *Bunun alphabet, prounciation and language* [online]. omniglot.com, [cit. 2022-05-29]. Dostupné online.
3. ↑  DE BUSSER, Rik. *Introduction to the Bunun language* [online]. 14. máj 2011, [cit. 2022-05-29]. Dostupné online.
**Rapsódia pre klarinet a orchester** je dielo francúzskeho skladateľa Clauda Debussyho. Skladba je často uvádzaná aj pod názvom *Prvá rapsódia pre klarinet a orchester* alebo jednoducho *Premiere Rapsodie*. 

Skladbu pôvodne Debussy zložil v rokoch 1910 – 1911 ako *Rapsódiu pre klarinet a klavír*. Skladba vznikla na objednávku parížskeho konzervatória, ktoré si želalo vytvoriť dve skladby pre klarinet - jednu prednesovú a jednú určenú pre hru z listu. Debussy tak zložil klarinetovú rapsódiu a ako druhú skladbú útlu *Petite Piece* pre klarinet a klavír. 
Debussy v snahe maximálne využiť zvukové možnosti klarinetu pri komponovaní skladby spolupracoval s popredným francúzskym klarinetistom Mimaetom. Výsledok Debussyho potešil. „Je to jeden z najroztomilejších kúskov, aké som zložil", vyhlásil radostne po vypočutí skladby.[chýba zdroj] Spokojnosť so skladbou viedla k tomu, že ju v roku 1911 zorchestroval. Hoci skladba rozsahom a prácou so sólovým nástrojom pripomína Faunovo popoludnie, jeho melodika je v porovnaní s nadýchanou atmosférou Faunovho popoludnia viac ostrá, s väčšími kontrastami. Napriek tomu, že je skladba krátka, dochádza tu k častému striedaniu tempa a nálady. Zaujímavá je tiež súhra orchestra a klarinetu, ktorý niekedy vystupuje do popredia, a inokedy je rôzne kombinovaný s inými nástrojmi. Vzniká tak typicky debussyovská farebná skladba. 

Dielo má voľnú až variačnú formu. Tvorí jeden celok s častými označeniami zmeny tempa. 
Zloženie orchestra: sólový klarinet/3 flauty, 2 hoboje, anglický roh, 2 klarinety, 3 fagoty, 4 lesné rohy, 2 trúbky, tympany, 2 harfy, sláčikové nástroje (1. a 2. husle, violy, violončelá, kontrabasy). Typická dĺžka skladby je približne 9 minút.

Skladbu otvára krátke spoločné sólo huslí a violy, s tlmeným sprievodom husľovej sekcie a a flauty. Už v druhom takte sa zamyslene ozýva klarinet. Ten po troch krátkych behoch vystupuje do popredia s éterickou pomalou melódiou, ktorú doprevádzajú sláčiky a hlboké tóny harfy. Náhle ale dôjde k zrýchleniu tempa, sólový nástroj sa však cez trioly a dlhé trilky nakrátko vracia späť k pôvodnému tempu a melódií, po ktorej sa znovu odráža v zrýchlenom tempe. Nasleduje kontrastná časť *Modere animé (Scherzando)*. Klarinet tu hrá rozmarný melodický motív, ktorý tvorí základný stavebný prvok skladby, spolu s melódiou z úvodu. Tá je v skladbe na krátky čas pripomenutá znovu. Potom už nasleduje rýchla virtuózna pasáž, ktorá vedie k sebavedomému záveru sólového nástroja doplneného záverečným úderom orchestra. 

Aj keď postavenie Rapsódie pre klarinet a orchester vo svetovej hudbe nie je také významné ako postavenie ťažiskových Debussyho diel (Faunovo popoludnie, More, Nokturná), ide o cenné a zaujímavé dielo, ktoré je dodnes interpretované, či už v klavírnej alebo orchestrálnej podobe. V žánri klarinetových koncertných diel je to novátorské dielo, ktoré znamenalo veľký prínos do klarinetovej literatúry.
**Bunkový cyklus** je cyklický sled udalostí v eukaryotickej bunke medzi dvomi bunkovými deleniami.

Fázy bunkového cyklu
--------------------

Schéma bunkového cyklu. I - Interfáza, M - Mitóza. Trvanie mitózy voči ostatným fázam je v tomto obrázku zveličené.
Cyklus sa skladá z niekoľkých fáz.

Fázy bunkového cyklu sú:

* Interfáza (**I**)
	+ **G0 fáza** je obdobie bunkového cyklu, kedy sú bunky v stave pokoja.
	+ **G1 fáza** je prvá fáza rastu (označuje sa tiež aj *Gap 1*).
	+ **S fáza**, počas tejto fázy dochádza k replikácii DNA, písmeno S znamená „syntézu".
	+ **G2 fáza** je druhá rastová fáza, je to zároveň prípravná fáza pre vstup do mitózy (*Gap 2*).
* **M fáza** alebo mitóza a cytokinéza je rozdelenie buniek na dve dcérske bunky.

V bunke existujú mnohé dohľadové systémy, ktoré napríklad monitorujú poškodenie DNA alebo neschopnosť dokončiť kritické procesy. Tieto „kontrolné stanoviská" môžu zablokovať ďalší postup fázami bunkového cyklu ak nie sú splnené určité podmienky. Napríklad existuje kontrolný mechanizmus, ktorý kontroluje replikáciu DNA a zabraňuje vstupu bunky do fázy mitózy pred tým ako je celá replikácia dokončená. Podobne aj vretienkový kontrolný bod blokuje prechod z metafázy do anafázy v priebehu mitózy ak nie sú všetky chromozómy pripojené k mitotickému (deliacemu) vretienku.

Ak tento systém zachytí problém, tak vyšle množstvo signálnych molekúl, ktoré dávajú povel na zastavenie delenia. Tieto signály rozhodujú aj o tom, či bunka poškodenie opraví alebo začne proces programovanej bunkovej smrti inak tiež apoptózy. Programovaná smrť bunky zaisťuje, že sa poškodená bunka ďalej nemnoží a nerozširuje sa. Napríklad proteín p53 dostáva signály zapríčinené poškodením DNA, stimuluje tvorbu inhibičných proteínov, ktoré zastavia replikačný proces. Bez správnej funkcie p53, by sa hromadili poruchy DNA. Priamym dôsledkom je progresia poškodeného génu do štádia nádoru. Dnes je známe množstvo nádorového bujnenia vrátane niektorých nádorov prsníka a hrubého čreva, ktoré sú združené s defektom v p53.

Niektoré bunky ako napríklad neuróny, sa nikdy nedelia a ostávajú v **G0 fáze**. Aj keď posledné výskumy ukazujú, že neuróny, v ktorých prebieha bunková smrť sa môžu vrátiť do bunkového cyklu. Pridanie inhibítorov bunkového cyklu môže zabrániť apoptóze.

Regulácia bunkového cyklu
-------------------------

Bunkový cyklus regulujú cyklíny a cyklín-dependentné kinázy. Leland H. Hartwell, R. Timothy Hunt a Paul M. Nurse dostali v roku 2001 Nobelovu cenu za objav týchto regulačných molekúl.

Externé odkazy
--------------

* Bunkový cyklus - The Virtual Library of Biochemistry and Cell Biology (en)
**Galina Rodionovna Lukašenková** (rus. Галина Родионовна Лукашенко ; biel. Halina Radzivonaŭna Lukašenka - Галіна Радзівонаўна Лукашэнка; rod. **Želnerovičová/Žaŭňarovičová** (rus. Желнерович, biel. Жаўняровіч) ; \* 1955, Ryžkoviči, dnes súčasť Šklova) je manželka bieloruského prezidenta Alexandra Lukašenka.

Životopis
---------

S manželom Alexandrom sa zoznámila počas štúdia na gymnáziu. Galina sa vydala za Alexandra v roku 1977. Vyštudovala fakultu histórie na Mahiľovskom pedagogickom inštitúte. V súčasnosti býva v Šklove. Dom Lukašenkovcov je jediná nehnuteľnosť, ktorú bieloruský prezident vlastní. Má psa, nemeckého ovčiaka Balu.

### Deti

S manželom má dve deti: Dmitrija a Viktora.

Referencie
----------

1. ↑  Лукашенко даже не заехал к жене и теще
2. 1 2  Супруга президента Белоруссии Галина Лукашенко: Саша ходил ко мне на свидания за четыре километра
3. ↑  Сведения о доходах за 2000 год и об имуществе кандидата в Президенты Республики Беларусь
**Svadobný pochod** v C dur od Felixa Mendelssohna-Bartholdyho, ktorý napísal v roku 1842, je jednou z jeho najznámejších skladieb z jeho hudby pre Shakespearovu hru *Sen noci svätojánskej*. Je to jeden z najčastejšie používaných svadobných pochodov, obvykle sa hrá na kostolnom organe.

Používanie pri svadbách
-----------------------

Aj keď sa tento pochod používa pri svadbách najčastejšie, rímskokatolícka cirkev silne odrádza od používania tohto diela počas svadby v katolíckej tradícii. Najčastejšie je nahrádzaný skladbou *Bridal Chorus* z opery Richarda Wagnera *Lohengrin*, alebo skladbou Jeremiaha Clarkea *Pochod princa dánskeho*, z ktorých obe sú často hrávané pri vstupe nevesty.

Prvýkrát bol svadobný pochod Mendelssohna-Bartholdyho použitý na svadbe Dorothy Carew a Toma Daniela v Anglicku dňa 2. júna 1847, kedy tento pochod hral organista Samuel Reay. Pochod sa však stal populárnym až potom, čo si ho vybrala princezná Viktória pre svoju svadbu s korunným princom Friedrichom Pruským dňa 25. januára 1858. Princezná Viktória bola dcérou kráľovnej Viktórie, ktorá hudbu Mendelssohna-Bartholdyho zbožňovala.

Prepis skladby
--------------

Franz Liszt prepísal pochod na virtuózne dielo *Svadobný pochod a Tanec Elfov* v roku 1849 – 1850. Vladimir Horowitz prepísal Lisztov prepis a hral ho ako prídavok na svojich koncertoch.

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Wedding March (Mendelssohn) na anglickej Wikipédii.*
Matthias Jakob Schleiden (1804–1881)
Theodor Schwann (1810–1882)
**Bunková teória** je vedecká teória, ktorá je jedným zo základných kameňov biológie. Rozvoj tejto teórie bol umožnený vďaka pokrokom v mikroskopii. Odkazuje sa na myšlienku, že bunky sú základnou jednotkou štruktúry každej živej bytosti. Hovorí, že nové bunky sú tvorené inými existujúcimi bunkami a že bunka je základnou jednotkou štruktúry, funkcie a organizácie vo všetkých živých organizmoch

Podľa bunkovej teórie:

1. základom každého organizmu rastlín a živočíchov je bunka, ktorá je nositeľom všetkých životných funkcií
2. každá bunka vzniká len delením z už existujúcej materskej bunky (Omnis cellula e cellula - Každá bunka z bunky)
3. Každá bunka má cytoplazmu a jadro aspoň v jednom vývinovom štádiu života

História
--------

Bunkovú teóriu formulovali v roku 1838 nezávisle od seba nemecký botanik Matthias Jakob Schleiden, objaviteľ jadierka a nemecký zoológ Theodor Schwann. Obidvaja prírodovedci tak dali vedecký základ rozvoju cytológie.
***TopPop*** je prvá pravidelná televízna relácia o populárnej hudbe v holandskom jazyku. Holandský vysielateľ AVRO vysielal program týždenne od 22. septembra 1970 do 27. júna 1988. Prvých pätnásť rokov ho moderoval Ad Visser. Tvorcom a pôvodným režisérom *TopPop* bol Rien van Wijk. Nasledovali mnohí ďalší režiséri: Egbert van Hees, Geert Popma, Henk Renou, Chris Berger, Jessy Winkelma, Wim van der Linden, Bert van der Veer a Charly Noise. Hoci bol *TopPop* inšpirovaný britským hudobným programom *Top of the Pops*, mal svoj vlastný charakter.

Moderátor Ad Visser s tanecníčkou Penney de Jagerovou

Galéria
-------

* Middle of the Road (1972)Middle of the Road (1972)
* Fairport Convention (1972)Fairport Convention (1972)
* ABBA (1974)ABBA (1974)
* David Bowie (1974)David Bowie (1974)
* Golden Earring (1974)Golden Earring (1974)
* Thin Lizzy (1974)Thin Lizzy (1974)

Zdroj
-----

* *Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku TopPop na anglickej Wikipédii (číslo revízie nebolo určené).*
**Johann Kuhnau** (\* 6. apríl 1660, Geising, Svätá rímska ríša nemeckého národa – † 5. jún 1722, Lipsko) bol nemecký právnik, prekladateľ, hudobný skladateľ, organista a čembalista. Je považovaný za jedného z najvýznamnejších nemeckých klavírnych hudobných skladateľov z obdobia pred Johannom Sebastianom Bachom. Je pokladaný za zakladateľa a autora prvej hudobnej sonáty pre klávesové nástroje.

Pôvodne na Univerzite v Lipsku vyštudoval právo a po štúdiách aj ako právnik pracoval vo funkcii obhajcu. Venoval sa aj literárnej tvorbe, písal básne, okrem rodnej nemčiny plynule hovoril aj francúzsky a taliansky, prekladal aj z gréčtiny, latinčiny a hebrejčiny. V rokoch 1701 až 1722 pôsobil ako kantor a organista v Lipsku v kostole sv. Tomáša.

Na klavichord hral od útleho detstva a svoje prvé skladby zložil na rôzne témy pochádzajúce z Biblie.

Skladal cirkevnú hudbu i svetskú. Jeho *Eine Sonata aus dem B* je najstaršou známou zachovanou sonátou. Väčšina jeho vokálnej hudby sa ale do dnešných dní nezachovala, zachovali sa len niektoré kantáty, motetá a štyri cykly skladieb pre klávesové nástroje.

Externé odkazy
--------------

* Johann Kuhnau

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Johann Kuhnau na českej Wikipédii.*

Autoritné údaje: * BnF: 124261786
* GND: 118567934
* ISNI: 0000 0001 0881 9836
* LCCN: n81133929
* NK ČR: xx0012790
* VIAF: 27156178
* WorldCat: lccn-n81133929
***HoboSapiens*** je štúdiový album waleského hudobníka Johna Calea z 2003; v poradí trinásty, ktorý vyšiel výhradne pod jeho menom. Ide o jeho prvý radový album po siedmich rokoch; posledný s názvom *Walking on Locusts* vyšiel v septembri 1996. Ide tiež o jeho prvý radový album, ktorý vyšiel vo vydavateľstve EMI Records. Jeho vydanie predchádzalo 5-piesňové EP nazvané jednoducho *5 Tracks*. Album ostro kontrastuje ako s predchádzajúcim radovým albumom, ktoré je o veľa prístupnejšie, tak aj s nasledujúcim albumom *blackAcetate*, ktoré je viac rockové ako toto.

Cale často vo svojich textoch používa mená iných osobností alebo názvov svetových miest. Na tomto album ich použil oproti predchádzajúcim albumom ešte viac, medzi miesta patrí Zanzibar („Look Horizon"), Afganistan („Letter from Abroad") alebo Canterbury („Twilight Zone") a medzi osobnosti potom Pablo Picasso („Zen"), Piet Mondrian („Zen") alebo René Magritte („Magritte"). Posledného menovaného (Magritte) sám Cale označuje za svojho najobľúbenejšieho maliara.

Vedľa hudby sú na albume počuť rôzne rušivé elementy. Je to napríklad hovorené slovo v taliančine („Reading My Mind") alebo zvonček („Bicycle"). Na albume sa podieľalo viacero hudobníkov, napríklad Brian Eno s ktorým Cale v minulosti niekoľkokrát spolupracoval. Album produkoval John Cale a Nick Franglen. Výkonným producentom bola Nita Scott a autorom fotografie na obale albumu Jon Shard. Názov „Hobo Sapiens" vznikol ako jazyková hračka z homo sapiens.

Skladby
-------

1. „Zen" − 6:03
2. „Reading My Mind" − 4:11
3. „Things" − 3:36
4. „Look Horizon" − 5:40
5. „Magritte" − 4:58
6. „Archimedes" − 4:40
7. „Caravan" − 6:43
8. „Bicycle" − 5:05
9. „Twilight Zone" − 3:49
10. „Letter from Abroad" − 5:10
11. „Things X" − 4:50
12. „Over Her Head" − 5:22

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku HoboSapiens na českej Wikipédii.*

| * z
* d
* u
John Cale |
| --- |
| Štúdiové albumy | 
* *Vintage Violence*
* *The Academy in Peril*
* *Paris 1919*
* *Fear*
* *Slow Dazzle*
* *Helen of Troy*
* *Honi Soit*
* *Music for a New Society*
* *Caribbean Sunset*
* *Artificial Intelligence*
* *Words for the Dying*
* *Walking on Locusts*
* *HoboSapiens*
* *blackAcetate*
* *Shifty Adventures in Nookie Wood*
* *M:FANS*
* *Mercy*

 |
| Spoluprácie | 
* *Church of Anthrax*
* *June 1, 1974*
* *Songs for Drella*
* *Wrong Way Up*
* *Last Day on Earth*
* *Le Bataclan '72*

 |
| EP | 
* *Animal Justice*
* *5 Tracks*
* *Extra Playful*

 |
| Koncertné albumy | 
* *Sabotage/Live*
* *John Cale Comes Alive*
* *Even Cowgirls Get the Blues*
* *Fragments of a Rainy Season*
* *Circus Live*
* *Live at Rockpalast*

 |
| Kompilácie | 
* *Guts*
* *Seducing Down the Door*
* *Close Watch: An Introduction to John Cale*
* *The Island Years*
* *Gold*
* *Conflict & Catalysis: Productions & Arrangements 1966-2006*

 |
| Súvisiace články | 
* The Velvet Underground
* Nico

 |
Ľudová škola v Skalici, historická fotografia
Ľudová škola v Skalici v súčasnosti
**Budova Ľudovej školy v Skalici** sa nachádza na Jatočnej ulici č.4 v Skalici. V čase svojho vzniku na začiatku 20. storočia bola školou ľudovou, neskôr bola špeciálnou a umeleckou základnou školou a v súčasnosti je v budove už iba prevádzka špeciálnej základnej školy.

Dispozícia
----------

Objekt školy sa skladá z dvoch častí – prízemnej časti, v ktorej bol pôvodne byt a vyššej dvojpodlažnej časti s pôdorysom tvaru písmena L, v ktorej sú umiestnené učebne. Za strmým štítom je schodisko, pod ním hlavný vstup s dvojicou zalomených oblúkov, podopretých masívnym kruhovým stĺpom s hlavicou. Vnútorné členenie objektu je jednoduché: Z ústrednej haly je prístupné bočné učiteľské krídlo, učebne a schodiskový masív, ktorý spája prízemie s rovnakými priestormi na poschodí. V miestnosti riaditeľa je zachovaný pôvodný drevený trámový strop.

Dejiny
------

Škola bola postavaná v roku 1913 podľa projektu maďarského architekta Józsefa Bábolnaya a vznikla v čase intenzívnej maďarizácie v rámci rozsiahlej výstavby nových škôl na území Horného Uhorska, do ktorej sa zapájali architekti hľadajúci výraz Maďarskej národnej architektúry. Preto sa týmto dielam neskôr venovalo len málo pozornosti. Budova má veľa typických znakov maďarskej secesie, ako napríklad veľká plocha strechy kvôli veľkému sklonu strešných rovín, keramický obklad ako aj použité prvky historickej a ľudovej architektúry. A práve týmto sa stáva najpôsobivejším reprezentantom tohto architektonického štýlu v regióne.

Zdroj
-----

* Dulla, M.: *Slovenská architektúra od Jurkoviča po dnešok*, vydavateľstvo Perfekt, Bratislava 2007
* Dulla, M. Moravčíková, H.: *Architektúra Slovenska v 20. storočí*, vydavateľstvo Slovart, spol. s.r.o. Bratislava 2002

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Budova Ľudovej školy v Skalici**

Súradnice: 48°50′47″S 17°13′38″V﻿ / ﻿48,846456°S 17,227206°V﻿ / 48.846456; 17.227206

| * z
* d
* u
Skalica |
| --- |
| Samospráva | 
* *Primátor:* Oľga Luptáková (od 2022)
* *Čestní občania*
* *Osobnosti*

 |
| Geografia | 
* Biele Karpaty
* Zlatnícka dolina
* *Vodstvo:* Morava
* Skalické rybníky
* Sudomerický potok
* Zlatnícky potok
* *Chránené územia:* CHKO Biele Karpaty
* Ivanské rameno
* Šmatlavé uhlisko
* Štepnické rameno
* Veterník
* Záhorské Pomoravie

 |
| Pamiatky a stavby | 
* Budova Ľudovej školy
* Rotunda svätého Juraja
* Spolkový dom
* *Zoznam kultúrnych pamiatok*
* *K:Stavby*

 |
| Doprava | 
* *Mestská:* MHD
* *Cestná:*
* II/426
* *Železničná:* Železničná stanica
* Železničná trať Kúty – Sudoměřice
* *K:Doprava*

 |
| Námestia a ulice | 
* *Námestia:* Námestie slobody
* *Ulice:*
* *Zoznam*

 |
| Kultúra | 
* Skalický trdelník
* Záhorské múzeum
* *K:Kultúra*

 |
| Školy | Gymnázium F. V. Sasinka Skalica
* *K:Školy*
 |
| Šport | 
* HBK Hokejmarket Skalica
* HK Skalica
* MFK Skalica
* *K:Šport*

 |
**Johann Karl Ehrenfried Kegel** (\* 3. október 1784, Mansfeld, Nemecko – † 25. jún 1863, Odesa) bol nemecký agronóm v ruských službách. V rokoch 1841 – 1847 cestoval na Kamčatku.

Študoval na Hohe Domschule v Halberstadte a potom na Handelshochschule v Kodani. Bol inšpirovaný strýkom svojej manželky, Melchiorom Adamom von Merz, ktorý pôsobil ako lekár a stal sa aj ruským poslancom, aby sa vybral na cestu do Ruska v zime 1826/27.

V roku 1841 ho ruské ministerstvo poverilo bádať na Kamčatke a hľadať možnosti poľnohospodárenia a baníctva. Potom, čo prešiel Sibírou, sa plavil do Ochotska a nakoniec sa dostal ako stroskotanec na Kamčatku. Usadil sa v Petropavlovsku, odkiaľ uskutočnil niekoľko výprav do rôznych častí Kamčatky. Vo svojich záznamoch sa zmieňoval o flóre, faune, geológii pôdy a taktiež o životných podmienkach domorodých obyvateľov Kamčatky. Navrhol odporúčania pre zlepšenie životných obyvateľov a zabráneniu ich vykorisťovaniu byrokraciou. Skorumpovaní úradníci sa o rozvoj krajiny nezaujímali, len o svoj vlastný prospech a bohatstvo, ktoré získavali obchodom s kožušinou. Kegelovi stáli mnohokrát v ceste jeho úsilí a bránili mu vo svojich výskumoch. V skutočnosti sa ho obávali, pretože mal akúsi autonómiu a nezávislosť. V roku 1847 mu zdravie už tak dobre neslúžilo, len o vlások unikol smrti, až sa napokon vrátil do Sankt Peterburgu.

Jeho záznamy sa považujú za najpresnejšie z tohto obdobia, avšak nemohli byť publikované až do jeho smrti, pretože by to mohlo ohroziť jeho slobodu ale aj život. Mnohí sa čudujú ako sa mu vôbec odtiaľ podarilo vrátiť živému. Johann Karl Ehrenfried Kegel zomrel v roku 1863 v Odesse.

Autoritné údaje: * GND: 172551684
* ISNI: 0000 0000 8382 6721
* LCCN: n94081772
* VIAF: 52361407
* WorldCat: lccn-n94081772
**Hérakleides** (starogr. *Ἡρακλείδης*) bol olympijský víťaz v behu na jedno stadion v roku 204 pred Kr.

Hérakleides z cyperskej Salamíny si na 144. olympijských hrách vydobyl víťazstvo v behu na jedno stadion. Pre Hérakleida to mohol byť vrcholný okamih života a možno aj začiatok nového života. Slávu olympijského víťazstva krásne vystihuje spev prvej Pindarovej *Olympijskej ódy*, ktorá znie: „*Do ďaleka žiari sláva vydobytá na olympijských hrách, kde bojuje rýchlosť a sila spojená s odvahou o najvýššiu cenu. Kto tam zvíťazí, teší sa po celý život úcte sladkej ako med, ktorá odmieňa úspech. Veď stále a každodenné šťastie je to najlepšie, čo si môže človek priať."*

Menom Hérakleida bola navyše 144. olympiáda (štvorročné obdobie) nazvaná, lebo menom víťazov tejto disciplíny sa olympiády označovali. V starovekom Grécku bol zoznam týchto olympiád spoločne s ich víťazmi zostavený koncom 5. stor. pred Kr. a od 4. stor. pred Kr. ho grécki historici používali pri datovaní. Olympijské víťazstvo Hérakleida je zaznamenané v Eusebiovom diele Kronika (starogr. *Παντοδαπὴ Ἱστορία* – *Pantodapé Historia*), a to v zozname olympijských víťazov, ktorý vyhotovoval z písomnosti Iulia Africana, autora diel, zachovaných prevažne len vo fragmentoch.

Referencie a bibliografia
-------------------------

1. 1 2 3  Eusebios, *Kronika* 2,193.
2. 1 2  Vojtech Zamarovský. *Vzkriesenie Olympie*. Bratislava : Šport, 1986. 77-043-86. S. 169.
3. ↑  Mark Golden. *Sport in the ancient world from A to Z*. London : Taylor & Francis, 2004. ISBN 0-203-49732-5. S. 158.
4. ↑  Vojtech Zamarovský. *Vzkriesenie Olympie*. Bratislava : Šport, 1986. 77-043-86. S. 140.
5. ↑  Lesley Adkins & Roy A. Adkins. *Starověké Řecko*. Praha : Slovart, 2011. ISBN 978-80-7391-580-3. S. 425.
6. ↑  Josef Šusta. *Dějepisectví*. Praha : Nákl. Historického klubu, 1933. S. 9.

Pozri aj
--------

* Zoznam olympijských víťazov staroveku
**Georges Brassens** (\* 22. október 1921, Sète, Francúzsko - † 29. október 1981, Saint-Gély-du-Fesc) bol francúzsky spevák a básnik.

Dielo
-----

Georges Brassens napísal viac ako 200 piesní. Asi 130 z nich je zaznamenaných v jeho vlastnom prevedení na sérii 14 dlhohrajúcich albumov. Ďalej zhudobňoval a interpretoval aj starších francúzskych básnikov (napr. François Villon, Paul Verlaine, Victor Hugo, alebo Louis Aragon), za ktorých priameho pokračovateľa je považovaný. 

Svojimi textami napadal pokrytectvo, upätosť a spiatočníctvo francúzskej spoločnosti. Ako človek so sklonom k anarchistickému hnutiu zvlášť s obľubou mieril proti násiliu, inštitucionalizácii a vykonávateľom moci všetkého druhu (cirkev, byrokracia, súd, tlač). Jeho kritika je však nepriama, často využíva kontrast, kvetnatý jazyk a čierny humor, takže aj piesne zaoberajúce sa pochmúrnymi témami vyznievajú nakoniec veselo.
Tomu napomáha tiež jednoduchý, celkovú harmóniu podopierajúce hudobný sprievod (väčšinou len sprievodná gitara a kontrabas), prevažne durové melódie a jeho vlastný prednes.

Brassensovo dielo sa dodnes teší výnimočnej popularite. Už počas svojej aktívnej kariéry (50. - 70. roky) priamo inšpiroval celú generáciu pesničkárov a šansoniérov. Roku 1967 bol vyznamenaný Veľkou cenou Francúzskej akadémie za poéziu.

Sú mu venované desiatky dizertačných prác, po celom svete sa dobre predávajú jeho nahrávky, stále sa objavujú nové a nové interpretácie a - aj napriek mimoriadnej obtiažnosti - existujú preklady jeho piesní do viac ako 20 jazykov.

V roku 2005 sa umiestnil na 12. mieste v ankete o najväčšieho Francúza všetkých čias.

Literatúra
----------

* BRASSENS. *Klejme píseň dokola*. Praha : Panton, 1988. 165 s. Přeložil, životopisem a předmluvou doplnil Jiří Dědeček. Obsahuje 50 vybraných textů v českém překladu..
* KOPTA, Pavel. *Lov motýlů. Francouzské šansony ve výběru, přebásnění a parafrázích Pavla Kopty*. Praha : Odeon, 1980.

Referencie
----------

1. ↑

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Georges Brassens**

Externé odkazy
--------------

* Oficiálna stránka
* Stránka venovaná laickej analýze Brassensových textov

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Georges Brassens na českej Wikipédii.*

Autoritné údaje: * abART: 32373
* BnF: 11893806j
* GND: 118514520
* ISNI: 0000 0000 8348 9112
* LCCN: n50043234
* NK ČR: js20020218010
* VIAF: 8148
* WorldCat: lccn-n50043234
**Borievka čínska** (*Juniperus chinensis*) je kríkovitá až stromovitá ihličnatá drevina z čeľade cyprusovitých.

Pôvod
-----

Borievka čínska pôvodné pochádza z juhovýchodnej Ázie, rastie v Číne, Mongolsku, Japonsku, Kórei a na juhovýchode Ruska.

Opis
----

Borievka čínska je vždyzelená drevina, ker alebo malý strom, podľa podmienok býva 1 – 20 m vysoká. Máva dva druhy ihličia. Juvenilné ihličie je ihlicovité, spojené v trojčetných praslenov 5 – 10 mm dlhé, a dospelé guľaté ihličie 1,5 – 3 mm dlhé. Aj dospelé dreviny mávajú juvenilné ihličie. Borievka čínska, je často dvojdomá rastlina, teda jedinec má kvety buď samčie a samičie, ale niektoré rastliny môžu tvoriť kvety oboch pohlaví. Rastliny sú opeľovanie vetrom. Samčie kvetenstvo je žlté, zatiaľ čo samičie zelenofialové. Plodom je modrá okrúhla, čučoriedke podobná suchá, čierno-modrá bobulovitá šiška (semeno v dužinatom obale), zrejúce 18 mesiacov. Má priemer 2 – 4 mm. Kvitne v apríli až máji.

Pestovanie
----------

Borievka čínska vyžaduje slnečné alebo svetlé stanovište, zatienené časti dreviny hynú. Pomerne dobre znáša sucho a chudobnú pôdu, ale preferuje vlhké priepustné, mierne kyslé živné pôdy. Množenie je možné semenami, ale používané je aj pomocou odrezkov. Stĺpovité kultivary je vhodné na zimu zväzovať, kvôli snehu, alebo sneh striasať. Borievky sa často pod váhou námrazy alebo pokrývky snehu lámu alebo rozklesávaju.

Je pestované mnoho kultivarov a krížencov, borievky čínskej.

Choroby a škodcovia
-------------------

Borievka čínska býva často napádaná hrdzou hruškovou.

Galéria
-------

* Vetvička s dvoma druhmi ihličia.Vetvička s dvoma druhmi ihličia.
* Starší voľne rastúci exemplár.Starší voľne rastúci exemplár.

Referencie
----------

1. ↑   *ARBORETUM Karlovice* [online]. [Cit. 2016-02-20]. Dostupné online. (po česky)
2. ↑   *Juniperus chinensis (Jalovec čínský)* [online]. [Cit. 2016-02-20]. Dostupné online. (po česky)

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Jalovec čínský na českej Wikipédii.*
*Héliady sa menia na topole*, autor:Santi di Tito (1536–1603)
**Héliady** (iné názvy: **Heliady, Héliovny** ;starogr. Ἡλιάδες – *Héliades*, latinsky *Heliades*) sú v gréckej mytológii dcéry boha boha slnka Hélia a Klymené, dcéry Titana Ókeana.

Podľa niektorých antických písomných zdrojov boli Héliady tri: Aigialé, Aegle a Aithra. Rímsky elegický básnik Ovidius sa vo svojom diele *Premeny* tiež zmieňuje o troch sestrách, meno najmladšej neuvádza, ale píše, že najstaršia sa volala Faethusa a mladšia Lampetia.
Iný zdroj uvádza, že ich bolo až sedem: Meropé, Hélia, Aegle, Lampetia, Foibé, Aitherie a Dioxippé.

Keď ich brat Faethón raz požiadal svojho otca Hélia, aby sa smel prejsť so slnečným vozom po nebeskej klenbe, otec ho varoval a zámer mu vyhováral. Nakoniec ale súhlasil. Faethón nezvládol nebeský záprah, kone vyleteli až ku hviezdam, potom zase zleteli nízko nad zem, takže spálili veľké územia na púšte, spálili pleť obyvateľov až do čierna, žiara vysušila rieky a jazerá, krajina praskala až do hĺbky podsvetia.

Najhoršiemu zabránil najvyšší boh Zeus a drzého odvážneho mladíka zrazil svojim bleskom do hlbín. Jeho sestry Héliady potom štyri mesiace oplakávali brata a ich slzy padajúce do vôd Éridanu sa menili na jantár. Plakali, až sa zo žiaľu nakoniec zmenili na topole.

Referencie
----------

1. ↑  Ovidius, *Metamorphoses* , II, 340
2. ↑  Hyginus Mythographus, *Fabulae*, 154
3. 1 2  Ovidius, *Metamorphoses* , II,1 – 394.
4. ↑  Pausanias, *Periégésis tés Hellados*, 1,4,1.

Zdroje
------

* ZAMAROVSKÝ, Vojtech. *Bohovia a hrdinovia antických bájí*. [s.l.] : Perfekt, 2007. ISBN 80-8046-203-8. (slovenský jazyk)
* *Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Héliovny na českej Wikipédii.*
*Príbeh Nastagia degli Onesti* (prvá epizóda), 1483, tempera na dreve, 83 x 138 cm, Museo del Prado, Madrid
*Príbeh Nastagia degli Onesti* (druhá epizóda), 1483, tempera na dreve, 82 x 138 cm, Museo del Prado, Madrid
*Príbeh Nastagia degli Onesti* (tretia epizóda), 1483, tempera na dreve, 83 x 142 cm, Museo del Prado, Madrid
*Príbeh Nastagia degli Onesti* (štvrtá epizóda), 1483, tempera na dreve, 83 x 142 cm, Palazzo Pucci, Florencia
**Príbeh Nastagia degli Onesti** je spoločný názov štyroch obrazov talianskeho renesančného maliara Sandra Botticelliho, namaľovaných v roku 1483.

Ide o obrazy rozprávajúce príbeh dvorskej lásky podľa námetu diela renesančného spisovateľa Giovanniho Boccaccia *Dekameron*.

Hlavným hrdinom príbehu je rytier Nastagio degli Onesti z Ravenny sklamaný zo stratenej lásky svojej milej. Aby utíšil žiaľ hľadá samotu v píniovom lese. Tu vidí utekajúcu mladú ženu prenasledovanú rytierom na koni a jeho psom. Pes už mladú ženu dostihol a zahryzol sa do nej.

Na druhom obraze príbeh pokračuje zabitím bezmocnej ženy a vytrhnutím srdca z jej tela. Potom rytier jej srdce pohodí svojim psom (na obraze vpravo). Napodiv, žena nezranená vstáva a strašný kolobeh udalostí pokračuje.

Na treťom obraze Nastagio pozve svoju milú, ktorá ho opustila, na hostinu uprostred lesa. Počas hodovania náhle pribieha mladá žena prenasledovaná rytierom. Prekvapeným účastníkom hostiny Nastagio vysvetľuje príbeh s mladou ženou. Jeho milá, spoznajúc na príbehu neznámej ženy peklo, ktorým musela prejsť, uvedomí si vlastné správanie, vráti sa k Nastagiovi a súhlasí so sobášom. Svadba, zachytená ako štvrtá epizóda, sa odohráva pod víťazným oblúkom symbolizujúcim víťazstvo lásky.

Obrazy vznikli na objednávku florentského obchodníka Antonia Pucciho pri príležitosti svadby jeho syna Gianozza. Pucciovci, spriaznení s vládnucimi Mediciovcami, patrili k významným florentským rodom. Obrazy pôvodne viseli v jednej z miestností rodového paláca a plnili fukciu nástennej dekorácie. Botticelli pri maľovaní kolekcie pribral k spolupráci dvoch umelcov svojej dielne - Bartolomea di Giovanni a Jacopa del Sellaio.

V epizódach zachytených na treťom a štvrtom obraze splýva fikcia a realita. Okrem vymysleného príbehu tu nachádzame prvky skutočného sveta - erby Pucciovcov a Mediciovcov ako aj portréty niekoľkých príslušníkov oboch rodov.

Dnes je kolekcia obrazov umiestnená vo výstavných expozíciách madridského Prada (prvé tri obrazy); štvrtý je v súkromnej zbierke.

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Príbeh Nastagia degli Onesti**

Zdroje
------

* B. Deimlingová, *Sandro Botticelli*, Taschen/Nakladateľstvo Slovart, 2004, ISBN 80-7209-515-3
* B. Wadiová, *Botticelli*, Odeon, Praha, 1971
Limbický systém ľudského mozgu - schéma.
**Limbický systém** je funkčná sústava v centrálnej nervovej sústave, ktorú tvoria niektoré oblasti mozgovej kôry a podkôrových centier. Majú ho všetky cicavce, ale vyššie cicavce, ktoré majú (*rhinencefalon*) značne redukovaný čuchový mozog, ho majú vyvinutý lepšie. 

Z anatomického hľadiska sa delí na tri zložky:

* kôrová a podkôrová sivá hmota (hippokampus, opaskový závit (*gyrus cinguli*), mandľa alebo amygdala (*corpus amygdaloideum*);
* intramurálne spojenia limbického systému (pletenec (*cingulum*), svorové teleso (*corpus callosum*), spojenia hipokampu s inými časťami kôry a spojenia mandlí a opaskového závitu);
* extramurálne spojenia limbického systému s diencefalom (thalamus, hypotalamus), mezencefalom, sieťkovitým útvarom (retikulárnou formáciou).

Limbický systém sa zúčastňuje na riadení vegetatívnych a somatických funkcií pri emotívnom správaní: ovplyvňuje správanie. Uplatňuje sa aj pri riadení sexuálneho správania. Dráždenie určitých častí limbického systému vyvoláva príjemné alebo nepríjemné pocity. Hippokampus má dôležitú úlohu aj pri zapamätaní si nových informácií (nemá vplyv na informácie v pamäti už fixované). Z limbického sytému je vyvolávaný pocit strachu a celkového správania človeka. Hoci limbický systém podlieha tlmivému pôsobeniu mozgovej kôry, nemožno vôľou spustiť alebo zastaviť afektívne prejavy a city. Spoločne s podlôžkom (hypotalamom) vytvára integrovaný systém, ktorý reguluje reakcie organizmu na vonkajšie podnety. Tento systém má význam pre celý rad vyšších funkcií mozgu, ako sú emócie, motivácia, učenie a pamäť. Najmä prvé dve funkcie sú výrazne prepojené s negatívnymi reakciami organizmu a prebiehajú cez hypotalamus ako centrálu integrovaných vegetatívnych štruktúr. Okrem toho je hypotalamus riadiacim centrom na reguláciu telesnej teploty a hladiny vody v tele, pričom ale regulačné mechanizmy nemajú ešte vegetatívnu povahu, ale pôsobia spoločne so senzorickou a motorickou zložkou. Príkladom môže byť prenos informácie senzitívnymi dráhami k hypotalamu o nízkej teplote kože, zvýši sa svalový tonus a chvenie. Naopak pri senzitívnej informácii o vysokej teplote kože ide o regulačný povel cez vegetatívnu nervovú sústavu (roztiahnutie ciev a potenie). Podobné zameniteľné vzťahy medzi somatickou a vegetatívnou nervovou sústavou sú aj na úrovni miechy. Realizujú sa pomocou reflexov, ktorých jedna zložka je somatická, druha vegetatívna. Príkladom môže byť zápal slepého čreva (apendicitída). Impulz o bolesti sa prenáša z vnímajúcich receptorov v črevnej stene k vegetatívnym centrám a ďalej do vyšších centier CNS, čo vo vegetatívnej sfére spôsobuje nevoľnosť a reflexne cez motorické eferentné vlákna sa zvýši napätie svalov brušnej steny.
***Príbehy Koženej pančuchy*** (angl. Leatherstocking Tales) je románová pentalógia amerického spisovateľa Jamesa Fenimora Coopera, opisujúca život na americkom stredozápade približne v rokoch 1740 – 1805.

Pentalógia nevznikla v poradí, v akom nasleduje dej. Prvý román, ktorý James Fenimore Cooper napísal, je vlastne 4. dielom pentalógie (*Priekopníci*), ďalšie diely postupne pribúdali postupne, keď sa prvý román dočkal nečakaného úspechu, až vytvorili pentalógiu v tomto poradí:

* 1841 – *The Deerslayer (Lovec jeleňov)*
* 1826 – *The Last of the Mohicans (Posledný Mohykán)*
* 1840 – *The Pathfinder (Stopár)*
* 1823 – *The Pioneers (Priekopníci)*
* 1827 – *The Prairie (Préria)*

Hlavnou postavou pentalógie je, v duchu doznievajúceho romantizmu, trochu zidealizovaný, ale rázovitý zálesák Natty Bumppo, nazývaný podľa svojich jelenicových gamaší *Kožená pančucha*. V jednotlivých románoch James Fenimore Cooper zachytil prakticky celý jeho život s jeho láskou k divokej prírode a čestným správaním sa voči Indiánom. Cooperovo opisovanie vzťahu belochov a Indiánov bolo síce značne vzdialené krutej realite, avšak postava Nattyho Bumppa mala významnú mravnú funkciu. Vo svojom hrdinovi zdôraznil vlastnosti, ktoré podľa jeho predstáv mal mať každý americký pionier: čestnosť, morálnu pevnosť, spoliehanie na seba samého, lásku k prírode a ochotu pomôcť blížnemu. Tým celá pentalógia zohrala významnú úlohu vo vytváraní amerického národného hrdinského mýtu a tým i pri konštituovaní amerického národa.

Externé odkazy
--------------

* Webová stránka Spoločnosti Jamesa Fenimorea Coopera (po anglicky)
* Profil Jamesa Fenimorea Coopera (po anglicky)
* Knihy odvahy a dobrodružstiev (po česky)
Súradnice: 48°12′37″S 16°58′22″V﻿ / ﻿48,210213°S 16,972906°V﻿ / 48.210213; 16.972906

**Bývalá radnica mestskej časti Devínska Nová Ves v Bratislave** je historická budova, v ktorej donedávna sídlil miestny úrad. Dnes v nej sídlia rôzne súkromné firmy a Turistická informačná kancelária Devínskej Novej Vsi.

Dejiny výstavby
---------------

Bola postavená v klasicistickom štýle v začiatkoch 18. storočia.

Poloha
------

Nachádza sa na Istrijskej ulici č. 49 v pamiatkovej zóne Devínskej Novej Vsi.

Využitie
--------

Pôvodne slúžila ako tridsiatková stanica, kde sídlil colný úrad na pomedzí medzi Uhorskom a Rakúskom. Z prevážaného tovaru sa vyberal v naturáliách tzv. tridsiatok. Takýto tovar sa potom načas skladoval v pivniciach, následne predával a výnos bol plánovaným príjmom kráľovskej pokladnice.

Do roku 2004 v budove sídlil miestny úrad v Devínskej Novej Vsi. V súčasnosti sú kancelárske priestory prenajaté a okrem iného tu sídli aj Turistická informačná kancelária.

Referencie
----------

1. ↑  Portál TIK Devínska Nová Ves
2. ↑  Webový portál mestskej časti Devínska Nová Ves odsek Pozoruhodné objekty
3. ↑   Archív mestskej časti Devínska Nová Ves

Externé odkazy
--------------

Pamiatkový úrad SR
**Mikrofyziometria** je in vitro meranie funkcií a činností života alebo živej hmoty (ako orgánov, tkanív alebo buniek) a príslušných fyzikálnych a chemických javov vo veľmi malom (mikrometrovom) meradle. Pojem mikrofyziometria sa objavil vo vedeckej literatúre koncom 80. rokov 20. storočia.

Medzi základné parametre hodnotené v rámci mikrofyziometrie patria pH a koncentrácia rozpusteného kyslíka, glukózy a kyseliny mliečnej, pričom dôraz sa kladie na prvé dva. Experimentálne meranie týchto parametrov v kombinácii s fluidným systémom na udržiavanie bunkovej kultúry a definovanou aplikáciou liečiv alebo toxínov poskytuje kvantitatívne výstupné parametre rýchlosti extracelulárnej acidifikácie (EAR), rýchlosti spotreby kyslíka (OUR) a rýchlosti spotreby glukózy alebo uvoľňovania laktátu na charakterizovanie metabolickej situácie.

Vďaka bezznačkovej povahe meraní založených na senzoroch je možné dynamické monitorovanie buniek alebo tkanív počas niekoľkých dní alebo dokonca dlhšie. V dlhšom časovom horizonte môže dynamická analýza metabolickej reakcie bunky na experimentálnu liečbu rozlíšiť akútne účinky (napr. hodinu po liečbe), skoré účinky (napr. o 24 hodín) a oneskorené, chronické reakcie (napr. o 96 hodín). Ako uvádza Alajoki a kol. "Koncept spočíva v tom, že je možné zistiť aktiváciu receptorov a iné fyziologické zmeny v živých bunkách monitorovaním aktivity energetického metabolizmu".

Referencie
----------

1. ↑  McConnel HM, Owicki JC, Parce JW, Miller DL, Baxter GT, Wada HG, Pitchford S (1992). "The Cytosensor Microphysiometer: Biological Applications of Silicon Technology", *Science*, 257, 1906-1912
2. ↑  BRISCHWEIN, M.; WIEST, J.. Microphysiometry. *Bioanalytical Reviews* (Springer), 2018. DOI: 10.1007/11663\_2018\_2.
3. ↑  Hafeman DG, Parce JW, McConnell H (1988). "Light-addressable potentiometric sensor for biochemical systems", *Science* 240, 1182–1185
4. ↑  Owicki JC, Parce JW (1990). "Bioassays with a microphysiometer". *Nature* 344, 271–272
5. ↑  Alajoki ML, Bayter GT, Bemiss WR, Blau D, Bousse LJ, Chan SDH, Dawes TD, Hahnenberger KM, Hamilton JM, Lam P, McReynolds RJ, Modlin DN, Owicki C, Parce JW, Redington D, Stevenson K, Wada HG, Williams J (1997). "High-performance microphysiometry in drug discovery", Devlin JP (ed) *High Throughput Screening: The Discovery of Bioactive Substances*. Marcel Dekker, New York, 427–442.
Súradnice: 48°44′00″S 19°08′44″V﻿ / ﻿48,733325°S 19,145549°V﻿ / 48.733325; 19.145549

Priečelie budovy v roku 2019
**Budova Národnej banky** v Banskej Bystrici je objekt, ktorý navrhol architekt Ladislav Skřivánek.

Budova sa nachádza na Národnej ulici č. 10. Bola postavená v rokoch 1930 až 1932 v novorenesančom štýle. Jej pôdorys je v tvare L, má jedno podzemné a tri nadzemné podlažia. Od roku 1989 patrí medzi národné kultúrne pamiatky.

Vstup s dvoma pilastrami sa nachádza v oblej časti objektu, nad ktorým sú dve plastiky ženských postáv. Vysoká atika je zakončená cimburím. V čase dokončenia išlo o ojedinelé dielo pripomínajúce talianske renesančné stavby.

Referencie
----------

1. ↑   *Ladislav Skřivánek: podivín české architektury, který nesledoval trendy | Design* [online]. Lidovky.cz, 2017-11-09, [cit. 2022-12-07]. Dostupné online. (po česky)
2. ↑   *Pamiatkový objekt detail* [online]. Bratislava: Pamiatkový úrad SR, [cit. 2023-01-11]. Dostupné online.
3. ↑   *Register modernej architektúry oA HÚ SAV* [online]. register-architektury.sk, [cit. 2023-01-11]. Dostupné online.

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Budova Národnej banky Slovenska v Banskej Bystrici**