**Paj-chua** (iné názvy: **paj-chua-wen**, **nová literárna čínština**, **(nová) spisovná čínština**, **(písaná) hovorová čínština**; po čínsky čín. 白话(文) - pchin-jin: *báihuà(wèn)* - paj-chua(-wen) - "paj-chua" znamená „hovorová reč" či „reč zrozumiteľná na počúvanie"; paj-chua wen znamená „zápisy v hovorovej reči") je čínsky literárny (teda písaný) jazyk spočívajúci v jazyku (resp. štýle, registri) blízkom hovorovému jazyku. Paj-chua-wen začal vznikať zhruba v 7./10. stor. po Kr. dotvorený bol v 15. storočí. Používal sa paralelne k druhému čínskemu literárnemu jazyku nazývanému dnes klasická čínština. Význam paj-chua vzrástol v 20. storočí (presnejšie po Májovom hnutí 1919), pretože od dvadsiatych rokov 20. storočia je najpoužívanejším písaným jazykom (či štýlom) v Číne (úplne vytlačil a nahradil klasickú čínštinu) a dnes oficiálne tvorí gramatickú a idiomatickú časť súčasnej spisovnej čínštiny (=moderná štandardná čínština, pchu-tchung-chua). Jazyk paj-chua (a teda aj gramatika a idiómy súčasnej spisovnej čínštiny) je dnes založený prevažne (ale nie výlučne) na severných (čiže mandarínskych) dialektoch čínštiny.

Slovo paj-chua
--------------

Slovo paj-chua (bez wen) ako také má v čínštine aj iné významy - všeobecne označuje hovorový jazyk či reč zrozumiteľnú na počúvanie a napr. najmä do 19. stor. sa ním v podstate označovali niektoré konkrétne nadregionálne čínske dialekty, napr. štandardná kantončina.

Dejiny
------

Za vlády dynastie Čou (vládla do 221 pred Kr.) bola klasická čínština hovoreným aj písaným jazykom. Od obdobia dynastie Čchin (221-206 pred Kr.) sa však hovorový jazyk vyvíjal a začal sa odlišovať od písaného. Od obdobia dynastií Tchang (618-907 po Kr.) a Sung (960-1279 po Kr.) sa na písanie niektorých textov začal používať jazyk blízky hovorovej reči. Takéto texty dnes označujeme ako paj-chua(-wen), vtedy sa označovali ako pien-wen (變文) a blízkosť hovorovému jazyku mala zabezpečiť ich väčšie rozšírenie medzi obyčajnými ľuďmi, ktorí klasickému jazyku nerozumeli. V období dynastií Ming (1368-1644) a Čching (1644-1911) sa rozšírilo používanie hovorového jazyka do rôznych typov písomníctva, klasický jazyk však ostal úradným písomným jazykom. 

Skutočný význam získal jazyk paj-chua až po vypuknutí Hnutia štvrtého mája (=Májového hnutia) v roku 1919, keď ho začali presadzovať poprední intelektuáli, učenci a reformátori, najmä Chu Š’ a Lu Sün. Klasická čínština bola vnímaná ako brzda vzdelania, literatúry a hospodárskeho a sociálneho pokroku. Paj-chua sa stal mainstreamovou záležitosťou a zo západných jazykov prebral interpunkciu a arabské číslice. Od konca 20. rokov 20. storočia sú takmer všetky knihy, noviny, časopisy a dokumenty písané v paj-chua.

Zdroj
-----

* *Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Baihua na francúzskej Wikipédii.*

Ďalšie zdroje
-------------

1. ↑  GENZOR: Jazyky světa
2. 1 2 3  KRUPA, Viktor; GENZOR, Jozef. *Jazyky sveta v priestore a čase*. 2. dopl. a preprac. vyd. Bratislava : Veda, 1996. 356 s. ISBN 80-224-0459-4. S. 208-209.
3. 1 2  SEHNAL, D. Čínský jazyk nebo čínské jazyky? 2006
4. 1 2  Зограф И.Т.. *Байхуа* [online]. synologia.ru, [cit. 2021-06-02]. Dostupné online.
5. ↑  Baihuawen: Its Origins and Significance Fifth Annual Conference of European Association of Taiwan Studies Táňa Dluhošová Institute of East Asian Studies, Charles University  Archivované 2020-12-11 na Wayback Machine
6. 1 2  GOLDMAN, Merle. *Modern Chinese Literature in the May Fourth Era*. [s.l.] : Harvard University Press, 1977. 464 s. ISBN 978-0-674-57911-8. S. 19-20.
7. ↑  FAIRBANK, John King. *Dějiny Číny*. Preklad Martin Hála, Jana Hollanová, Olga Lomová. Praha : NLN, Nakladatelství Lidové noviny, 1998. 656 s. (Dějiny států.) ISBN 80-7106-249-9. S. 307, 313, 314, 316.