**Gaius Plinius Caecilius Secundus** (61/63 – asi 113), pôvodným menom **Gaius Caecilius Secundus**, označovaný aj ako **Plínius Mladší**, bol rímsky štátnik a spisovateľ, blízky priateľ cisára Trajána. Jeho strýkom bol prírodovedec a encyklopedista Plínius Starší, ktorý svojho synovca adoptoval a vzdelal podľa vlastných zásad. Plínius Mladší bol spolu s ním svedkom výbuchu Vezuvu 24. augusta 79, pri ktorom starší z Plíniov zahynul.

Život
-----

Rovnako ako jeho slávny strýko, Plínius Mladší sa narodil v meste Comum Novum ako syn buď istého Lucia alebo Gaia Caecilia a jeho manželky Plinie Marcelly, sestry Plínia Staršieho. Jeho predok z otcovskej strany bol slávny politik a vojvodca Quintus Caecilius Metellius Pius Scipio Nasica (100 – 46 pred Kr.), ktorý bojoval v občianskej vojne na strane Pompeia.

Otec Plínia Mladšieho zomrel v jeho útlom veku, takže o jeho výchovu sa starala matka a jej príbuzní. Jeho poručníkom bol v dobe jeho detstva význačný vojvodca Lucius Verginius Rufus. Podľa štandardov jeho doby bol Plínius poslaný za ďalším vzdelaním do Ríma, kde sa jeho učiteľmi stali Marcus Fabius Quintilianus a Nicetes Sacerdos zo Smyrny. Práve v tejto dobe sa mladý Plínius zblížil so svojim strýkom. Sprevádzal ho pri koordinácii evakuácie Pompejí počas výbuchu Vezuvu (79), pri ktorom prišiel Plínius Starší o život. Erupciu, jej dôsledky i strýkovu smrť neskôr popísal Plínius Mladší v svojej korešpondencii. V svojom závete odkázal Plínius Starší celý svoj majetok svojmu synovci a zároveň ho adoptoval za svojho dediča (tým si podľa rímskeho zvyku pridal Gaius Caecilius do svojho mena strýkovo *nomen gentile* Plinius).

Po absolvovaní vyššieho vzdelania začal Plínius tradičnú kariéru verejného činiteľa (*cursus honorum*) v politickej aj právnej sfére. Presadil sa ako právnik na centumvirálnom súde, ktorý sa zaoberal otázkami dedičstva. Pôsobil ako žalobca aj obhajca v niekoľkých procesoch so správcami provincií – Baebiom Massom, správcom Baetiky, Mariom Priscom, správcom Afriky (viedol obžalobu spolu so svojim priateľom, budúcim cisárom Trajánom), Gaiom Caeciliom Classicom, ďalším správcom Baetiky, a dvoma správcami provincie Bitýnie, ktorú, ironicky, sám neskôr spravoval, Gaiom Iuliom Bassom a Varenom Rufom. Plínius dokázal prežiť všetky nástrahy aktívneho politického života počas cisárstva, obzvlášť počas vlády cisára Domitiana (81 – 96), a prejsť všetkými významnými úradnými funkciami. Roku 88 alebo 89 zastával úrad kvestora, roku 91 tribúna ľudu, roku 93 prétora a roku 100 najvyšší úrad cursu, konzulát. Roku 98 bol navyše zvolený za dozorcu nad štátnou pokladňou (*praefectus aerarii Saturni*), akéhosi rímskeho ministra financií. Po svojom konzuláte získal správu provincie Bitýnia na rok 103. V rokoch 104 – 107 mu bola zverená funkcia dozerateľa nad brehmi Tiberu (*curator alvei Tiberi*). Ako poslednú funkciu zastával úrad cisárskeho vyslanca (*legatus Augusti*) v Bitýnii od roku 110.

Medzi blízkych priateľov tohto štátnika a spisovateľa patrili historik Tacitus, básnik Martialis a životopisec Suetonius. Plínius sa stýkal aj s mnohými ďalšími významnými osobnosťami svojej doby vrátane filozofov Artemidora a Eufrata. Oženil sa celkom tri razy – po prvýkrát vo veľmi mladom vekom, kedy sa jeho manželkou stala nevlastná dcéra Veccia Procula, po druhýkrát po jej smrti, vo veku 37 rokov, kedy si vzal dcéru Pompeia Celerina a po tretí raz s Calpurniou, vnučkou Calpurnia Fabata z Coma. 

Predpokladá sa, že Plínius zomrel náhle počas svojej funkcie legáta v Bytýnii asi roku 113, pretože jeho korešpondencia neobsahuje zmienky o udalostiach, ku ktorým došlo po tomto dátume.

Dielo
-----

Prvým Plíniovým literárnym počinom bol pokus o grécku tragédiu už vo veku 14 rokov. Počas neskoršieho života napísal Plínius veľké množstvo básní, žiaľ, z týchto sa, podobne ako z jeho početných rečí, nič nedochovalo, s výnimkou jedinej – *Panegerycus Traiani* (Chváloreč na Trajána). Išlo o prejav, ktorý predniesol Plínius pri príležitosti svojho zvolenia za konzula roku 100, a nelíšil sa od v jeho dobe bežných oslavných prednesov na osobu cisára. Napriek nutnej neobjektívnosti je ale táto reč prameňom dôležitých informácii o Trajánovej vláde, obzvlášť o jeho administratíve, súdnictve, daňovom systéme a stave armády.

### *Epistulae*

Najvýznamnejším Plíniovým dielom je jeho zozbieraná korešpondencia dochovaná pod názvom *Epistulae* (Listy). Listy ponúkajú zaujímavý pohľad na každodenný život v starovekom Ríme v 1. storočí. Ide pritom o nový žáner – list určený na uverejnenie. Plínius sám síce tvrdí, že jeho korešpondencia je autentická, ale každý z listov je do detailu štylisticky prepracovaný a venovaný iba jedinej téme. Plíniovu korešpondenciu možno len ťažko porovnávať s korešpondenciou Ciceronovou vydanou po jeho smrti, kde sú mnohé listy krátke, rozoberajú viacero tém a ich jazyk nie je vytríbený rečnícky prejav.

Najväčšiu pozornosť si vyslúžili tri z Plíniových listov: dva pojednávajúce o erupcií Vezuvu a jeden o kresťanoch v Bitýnii. Vysoko cenený býva i list, v ktorom Plínius Mladší opisuje život a prácu svojho strýka na jeho najväčšom diele, encyklopédii *Naturalis Historia*.

*Epistulae* sa členia na dve časti. Prvých deväť kníh vyšlo už počas Plíniovho života a obsahuje jeho korešpondenciu z rokov 97 – 108. Desiata kniha pozostáva zo súkromnej korešpondencie Plínia a jeho dobrého priateľa, cisára Trajána, a bola vydaná až posmrtne, obsahuje teda listy, ktoré neboli určené na publikáciu.

#### Kniha X

Posledná kniha Listov obsahuje s veľkou pravdepodobnosťou, na rozdiel od ostatných kníh, ktorých obsah je ovplyvnený účelovým didaktickým rázom takejto publikačnej korešpondencie, autentický, a to pokiaľ ide o Plíniove listy aj o Trajánove odpovede na ne. Máme tak významný prameň týkajúci sa provinciálnej administratívy počas cisárstva, jej vzťahov s cisárskym dvorom ale aj rozpadajúcich sa vzťahov medzi klientmi a patrónmi a následných spoločenských zmien v ríši.

Osobitnú pozornosť si zasluhujú zmienky o kresťanoch. Cisársky postoj voči týmto poddaným ako ho predkladá Plínius je dnes považovaný historikmi za všeobecnú politiku pohanského Ríma voči kresťanstvu. Z Listov vyplýva, že kresťania neboli masovo prenasledovaní alebo znevýhodňovaní. Procesy s nimi boli vedené na základe obvyklých obvinení, ktoré nesmeli byť anonymnými udaniami, a pri ktorých bolo umožnené kresťanom obhajovať sa.

Rukopis
-------

Rukopis obsahujúci Plíniovu korešpondenciu bol objavený na konci 15. storočia humanistom Giovannim Giocondom vo Francúzsku. Giocondo vytvoril dve vydania Plínia – jedno v Bologni (1498) a druhé v tlačiarenskej dielni Alda Manutia (1508).

Referencie
----------

1. ↑  Plin. Ep. VI 16 a VI 20
2. ↑  Ep. X 96

Literatúra
----------

* CONTE, Gian Biagio. *Dějiny římské literatury*. Preklad Dagmar Bartoňková et al. Vyd. 1. Praha : KLP, 2003. 790 s. ISBN 80-85917-87-4.

Iné projekty
------------

WikicitátyCommons
* Spolupracuj na Wikicitátoch Wikicitáty ponúkajú citáty od alebo o **Plínius Mladší**
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Plínius Mladší**

Externé odkazy
--------------

* Dielo (latinsky)
* životopis (anglicky)

Autoritné údaje: * abART: 81837
* BnF: 11920050t
* GND: 118595091
* ISNI: 0000 0001 2099 0775
* LCCN: n79075182
* NK ČR: jn19981001999
* SNK: 162409
* ULAN: 500293708
* VIAF: 10638270
* WorldCat: lccn-n79075182