recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Štát** alebo (staršie) **Ústava** (starogr. Πολιτεία – Politeia = štát, ústava) je Platónov najvýznamnejší spis (sokratovský dialóg), v ktorom podáva náčrt najlepšieho spoločenského zriadenia, ktoré považoval za uskutočnenie dokonalej spravodlivosti. 

Ideálny štát má byť dokonale jednotný, pričom však stavovsky rozvrstvený. Skladá sa, analogicky podľa štruktúry duše, z troch nerovných stavov. Najnižším stavom sú producenti materiálnych statkov (roľníci, remeselníci, obchodníci), na druhom mieste sú bojovníci, ktorí zabezpečujú vonkajšiu bezpečnosť a vnútorný poriadok, a vládnuci stav tvoria strážcovia-filozofi, ktorí sú spôsobilí riadiť spoločnosť so znalosťou idey dobra. Vo filozofoch je zosobnená múdrosť obce, v bojovníkoch jej statočnosť a v uznaní vládnuceho postavenia filozofov spočíva umiernenosť, spoločná cnosť všetkých stavov. Ak každý stav vykonáva činnosť, ku ktorej je od prírody určený, je obec ako celok spravodlivá. Prechod jednotlivcov z jedného stavu do druhého je v zásade možný, avšak nie je žiadúci. Pre zabezpečenie obecného prospechu ruší Platón v stave bojovníkov a filozofov vlastníctvo a rodinu, pretože v nich vidí neprekonateľnú prekážku pre občiansku svornosť a kolektívne cítenie.

Referencie
----------

1. ↑  Platón. In:  *Encyklopedie antiky*. Ed. Ludvík Svoboda. Vyd. 1. Praha : Academia, 1973. 744 s. S. 474 – 475.

Literatúra
----------

* Platon. *Dialógy*. Preklad Július Špaňár. Vyd. v tomto výbere 1. Zväzok II. Bratislava : Tatran, 1990. 704 s. (Zlatý fond svetovej literatúry; zv. 108.) ISBN 80-222-0126-X. S. 7 – 356.  (úvod a preklad)

Iné projekty
------------

WikizdrojeCommons
* Spolupracuj na Wikizdrojoch Wikizdroje ponúkajú pôvodné diela od alebo o **Štát (dialóg)**
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Štát (dialóg)**

Externé odkazy
--------------

* FILIT – zdroj, z ktorého pôvodne čerpal tento článok.

  


| * z
* d
* u
Platónove dialógy |
| --- |
| Skoré dialógy | 
* Obrana Sokratova
* Charmides
* Eutyfron
* Alkibiades prvý
* Kriton
* Hippias väčší
* Hippias menší
* Ion
* Laches
* Lysis
* Protagoras

 |
| Prechodné a stredné dialógy | 
* Kratylos
* Eutydemos
* Gorgias
* Menexenos
* Menon
* Faidon
* Symposion
* Štát
* Faidros
* Parmenides
* Teaitetos

 |
| Neskoré dialógy | 
* Timaios
* Kritias
* Sofista
* Štátnik
* Filebos
* Zákony

 |
| Autenticita je sporná | 
* Klitofon
* Epinomis
* Theages
* Epistles
* Súperiaci milenci
* Minos
* Alkibiades druhý

 |
**Stomios** (starogr. *Στόμιος* – *Stomios*) bol olympijský víťaz v päťboji v roku 376 pred Kr.

Stomios z Élidy zvíťazil v pentathlone na 101. olympijských hrách v roku 376 pred Kr. a v tejto disciplíne dosiahol aj tri víťazstvá na nemejských hrách. Pentathlon sa v Olympii zaviedol na 18. hrách v roku 708 pred Kr. a jeho prvým víťazom bol Lampis zo Sparty. Pentathlon pozostával zo skoku do diaľky, z behu na jedno stadion, hodu diskom, hodu oštepom a zo zápasenia. V starovekom Grécku bol pentathlon veľmi obľúbený.

Staroveký autor Pausanias zaznamenal, že Stomios mal v olympijskej *Altide* sochu. Ako to hlásal nápis na podstavci, Stomios si zo súťaží v penthatlone odniesol jeden víťazný veniec z Olympie a tri z Nemeie. Pausanias ďalej uvádza: „*Nápis hovorí ešte to, že Stomios ako veliteľ élidskej jazdy postavil víťazné znamenia a usmrtil nepriateľského náčelníka, po výzve na súboj. Éliďania vyhlasujú, že pochádzal zo Sikyónu, a že bol náčelníkom Sikyónčanov, a oni sami tiahli proti Sikyónu z priateľstva k Tébanom, spolu s vojskom z Boiótie. Zdá sa, že k výprave Éliďanov a Tébanov došlo po porážke Lakedaimončanov v bitke pri Leuktre."* Sikyón bol Tébanmi dobytý v roku 369 pred Kr. t. j. niekoľko rokov po olympijskom víťazstve Stomia.

Referencie a bibliografia
-------------------------

1. ↑  Pausanias. *Pausaniás, cesta po Řecku I.*. Praha : nakladatelství Svoboda, 1973. 25-039-73. S. 433.
2. 1 2  Frank Zarnowski, *The Pentathlon of the Ancient World*, str.97
3. ↑  Pausanias, *Periégésis tés Hellados*, 6,3,2.
4. ↑  Pausanias. *Pausaniás, cesta po Řecku I.*. Praha : nakladatelství Svoboda, 1973. 25-039-73. S. 378.
5. ↑  Eusebios, *Kronika* 2,193.
6. 1 2  Vojtech Zamarovský. *Vzkriesenie Olympie*. Bratislava : Šport, 1986. 77-043-86. S. 113.
7. ↑  Pausanias, *Periégésis tés Hellados*, 6,3,2-3.
8. ↑  Pausanias. *Pausaniás, cesta po Řecku I.*. Praha : nakladatelství Svoboda, 1973. 25-039-73. S. 566 vysvětlivky.

Pozri aj
--------

* Zoznam olympijských víťazov staroveku
Súradnice: 18°46′00″S 145°40′00″V﻿ / ﻿18,76667°S 145,66667°V﻿ / 18.76667; 145.66667

**Agrigan** (alebo **Agrihan**) je elipsový (predĺžená os má 8 km) ostrov vulkanického pôvodu, nachádzajúci sa v súostroví Severné Mariány v Tichom oceáne. Ostrov je najvyšší v celom súostroví (965 m). V roku 1990 kvôli nárastu indícií o blížiacej sa erupcii bolo obyvateľstvo evakuované, no žiadna erupcia nenastala. Následný pokus o znovuosídlenie sa neskončil úspešne, v roku 2005 žilo na ostrove deväť obyvateľov.

Ostrov je masívny stratovulkán, ktorého základňa je v hĺbke 4 000 m. Jeho vrchol je ukončený kalderou s rozmermi 1 × 2 km a stenami vysokými až 500 m. Posledná erupcia sa odohrala v roku 1917, jej pozostatky sú 3 m hrubé depozity tufov na juhovýchodnom pobreží.

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Agrigan**.

Externé odkazy
--------------

* www.volcano.si.edu - ostrov Agrigan na Global Volcanism Program (po anglicky)
Małe Morskie Oko
Żabie Oko
Małe Żabie Oko
**Rybie Stawki** (slov. Rybie plieska) sú skupinou malých jazierok nachádzajúcich sa na Rybim Potoku v poľských Vysokých Tatrách, približne 200 metrov severne od jeho vtoku do Morského oka.

Popis
-----

Sú to:

* Małe Morskie Oko – 1 391,7 m n. m. 0,22 ha (91,5 × 44 m), 3,3 m, 1 980 m³ – dobre viditeľné z Drogi Oswalda Balzera, podlhovasté jazierko s kamenisto – bahnitým dnom, dlhé 100 m, široké 10–12 m takmer 1 m hlboké.
* Żabie Oko – 1 390,4 m n. m. 0,11 ha (46,5 × 39,5 m), 2,3 m, 1 060 m³ – je asi 20 m za zúženou plochou Małego Morskiego Oka s kamenisto – štrkovým dnom
* Małe Żabie Oko – 1 390,3 m n. m. 0,02 ha (28 × 12 m), 2,3 m – oddelené od Żabiego Oka krátkym sedielkom, ktoré je zavalené kameňmi. Je najmenšie z Rybich Stawków.

Plieska obklopuje rašelinová vegetácia. Rastie tu napríklad ostrica zobáčikatá (*Carex rostrata*), páperník úzkolistý (*Eriophorum angustifolium*), páperec alpínsky (*Trichophorum alpinum*) a rašelina. Jazierka obkolesuje kosodrevina, vŕby, jarabiny a borovice. V brehovom poraste žijú vodné živočíchy. Liahne sa tu napríklad vážka *Somatochlora alpestris* a iné. Na mnohých mapách je Małe Morskie Oko uvádzané ako Żabie Oko, Żabie Oko alebo Małe Żabie Oko a správny názov Małe Żabie Oko je nepovšimnutý.

Turistika
---------

K jazierkam Rybie Stawki nevedú špeciálne turistické chodníky. Najväčšie z nich je dobre viditeľné z Drogy Oswalda Balzera.

* z parkoviska na Palenicy Białczańskiej alebo z Toporowej Cyrhli okolo Vodopádov Mickiewicza na Morske oko.
	+ Čas túry: od Vodopádov Mickiewicza ku Małemu Morskiemu Oku: 1:40 h, ↓ 1:25 h
	+ Čas túry z Małego Morskiego Oka na Morske oko: necelých 5 min.
* od Morskeho oka cez Świstówkę Roztocką ku Chate PTTK v Doline Pięciu Stawów Polskich (2 h, ↓ 1:40 h)

Externé odkazy
--------------

* Poloha na turistickej mape

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Rybie Stawki na poľskej Wikipédii.*
**Rybnícky potok** je potok v Tekov, v severnej časti okresu Levice. Je to pravostranný prítok Podlužianky, má dĺžku 9,2 km a je tokom V. rádu.

Prameň
------

Pramení na južnom okraji Štiavnických vrchov, v podcelku Hodrušská hornatina, na juhovýchodnom svahu Starej hory (474,3 m n. m.) v nadmorskej výške približne 380 m n. m.

Opis toku
---------

Najprv tečie na juh, v oblasti vinohradov vteká do Podunajskej pahorkatiny, do podcelku Ipeľská pahorkatina, stáča sa na juhozápad a sprava priberá dva krátke prítoky spod kóty 244,9 m. Následne výraznejšie rozširuje svoje koryto, pokračuje viac juhojuhozápadným smerom a z pravej strany priberá Tepličku (168,1 m n. m.). Opätovne mení smer toku, tečie juhovýchodným smerom, na dolnom toku súbežne s korytom Čajkovského potoka na ľavom brehu. Do Podlužianky ústi severne od mesta Levice, pod Kusou horou (225,5 m n. m.), v nadmorskej výške cca 164 m n. m.

| * z
* d
* u
Vodné toky v povodí Podlužianky |
| --- |
| *Podlužianka* → *Hron* → *Dunaj* |
| (*Stará Podlužianka* → *Sikenica* → *Hron* → *Dunaj*) |
| 
* Čajkovský potok
* Deberča
* Gondovský potok
* Hájny potok
* Jarok
* Osičí jarok
* **Podlužianka**
* Rybnícky potok
* Sádovský potok
* Starotekovský kanál
* Starý potok
* Teplička

 |
**Cladistia** (iné názvy: **Cladistei**, **Cladistioidea**, **Brachiopterygii**, **Polypterei**, staršie: **Polypterini**) je taxón (podtrieda, infratrieda, staršie: podrad) lúčoplutvovcov v najnovších systémoch spravidla s jediným radom **plutváňotvaré** (iné názvy: **plutváne**, **bichirotvaré**, **bichiry**, **bichire**, **mnohoplútniky**, zastarano: *mnohopľutvé*; lat. Polypteriformes alebo Brachiopterygii).

Charakteristika plutváňotvarých
-------------------------------

Niektorými znakmi (ich vývoj cez larvu s vonkajšími žiabrami, lalokovité plutvy, existencia pľúcnych vakov) sa podobajú na dvojdyšníky (čo je skupiny násadcoplutvovcov), ale zrejme ide len o nezávisle vzniknutú analogickú podobnosť. 

Majú ganoidné šupiny, na chrbáte 5 - 18 drobných plutvičiek. Dokážu žiť vo vodách s nízkym obsahom kyslíka aj zarastených rastlinstvom. Dnes žije minimálne 16 druhov. Dnešné aj vyhynuté druhy žili/žijú len v Afrike.

Systematika
-----------

Cladistia sa zaraďujú aj do taxónu chrupkokostnaté (Chondrostei) v širšom zmysle alebo ojedinele do taxónu násadcoplutvovce, celkovo je ich pozícia stále neistá. 

V niektorých systémoch sa sem zaraďuje aj rad Guildaychthiformes, ktorý je v tomto systéme zaradený v taxóne Actinopteri.

Systém vyzerá takto:

Cladistia:

* rad plutváňotvaré (slovenské synonymá pozri vyššie; lat. Polypteriformes, Brachiopterygii)
	+ ?rod †*Dagetella*
	+ ?rod †*Latinopollia*
	+ ?rod †*Serenoichthys*
	+ ?rod †*Sudania*
	+ ?rod †*Saharaichthys*
	+ ?rod †*Sainthilaria*
	+ ?rod †*Inbecetemia*
	+ ?rod †*Nagaia*
	+ čeľaď plutváňovité/bichirovité (Polypteridae)

Zdroje
------

1. ↑  BURNIE, D. Zviera. Bratislava: Ikar. 2002. S. 22, 481
2. ↑  MATOUŠEK, Branislav; TRNKA, A. Prehľad systému chordátov. Acta Facultatis paedagogicae Universitatis Tyrnaviensis : Series B - rerum naturalium (Trnava: Trnavská univerzita), 1997, čís. 1, s. 41-54. ISBN 80-88774-29-2.
3. ↑  FRANK, S. Veľký obrazový atlas rýb. 1976. S. 15
4. ↑   *Bichir ornamentový - Národná zoo Bojnice* [online]. zoobojnice.sk, 2020-05-28, [cit. 2023-06-20]. Dostupné online.
5. ↑  SAMUEL, O et al. Geologický slovník - zoopaleontológia. 2000. S. 16
6. ↑  STANĚK, Veľký obrazový atlas zviera. 1965. S. 238
7. ↑  Rízner, Ľ. Živočíchopis. Uh. Skalica 1875. S. 148
Bohyňa Aténa odetá v dlhom po zem splývajúcom peplose, cca 460 pred Kr.
**Peplos** (starogr. *πέπλος*) bol grécky ženský odev, nosený hlavne pred rokom 500 pred Kr.

Peplos bol bežný grécky ženský odev nosený zrejme už v staršom archaickom období. Bol zhotovený z jednofarebnej alebo z pestrofarebnej vlnenej alebo ľanovej tkaniny (často zdobenej farebnými okrajmi a pestrými výšivkami) obdĺžnikového strihu, vyššieho ako bola žena, ktorá ho nosila, a viac než dvakrát tak širokého ako ona.

Ženy si svoj peplos zhotovovali tak, že látku si na hornom okraji bohato nariasili, vo výške jednej tretiny tkaninu raz preložili, takže tvorila akoby golier, vpredu ju dvakrát zvisle preložili (zadná, prehnutá časť peplosu sa dala natiahnuť na hlavu ako kapucňa.). Látku si ovinuli okolo tela a jej časť (*epómis*) omotali okolo dvoch ramien a vpredu upevnili sponami (alebo ihlicami). Svoj peplos si ženy zvyčajne stiahli v drieku pásom, ktorým upevnili záhyby tak, aby sa pri chôdzi neodhaľovala pravá noha (ako sa to stávalo obyčajne mužom, čo nosili chitón). Keď tkanina nebola na prsiach nariasená, opasok zatiahli tak, aby nad ním vznikol akýsi vak zvaný *kolpos*.

Niektoré druhy peplu boli na otvorenej strane zošité (do tvaru rúry s dvoma otvormi pre ruky), ale väčšinou sa len prekrývali a držali sa na svojom mieste pomocou opasku. Aj uzavretý peplos však mohol byť veľmi dôstojný a symetrický a nosieval sa i s opaskom, ktorý pridržiaval riasenie, často obohatené špeciálnymi záhybmi. Ženy nižšieho pôvodu a otrokyne nosili odev z vlnenej priadze, kým ľanové tkaniny nosili hlavne ženy zo zámožných tried a elegantné ženy (ktoré sa zdobili klenotmi a nosili i slnečníky alebo vejáre). Cez peplos sa mohol nosiť ľanový plášť, neskôr nazvaný himatión. V klasickom období grécke ženy pomaly prestali nosiť peplos (nosili ho už len vidiecke ženy a otrokyne) a nahradili ho tunikou zvanou chitón.

Referencie a bibliografia
-------------------------

1. ↑  PhDr. Mária Ivanová-Šalingová a Ing. Zuzana Mníková. *Slovník cudzích slov*. Bratislava : Slovenské pedagogické nakladateľstvo, 1983. 67-001-83. S. 668.
2. 1 2 3 4 5  Lesley Adkins & Roy A. Adkins. *Starověké Řecko*. Praha : Slovart, 2011. ISBN 978-80-7391-580-3. S. 433-434.
3. 1 2 3  Martino Menghi. *Encyklopédia starovekého Grécka*. Bratislava : Perfekt, 2003. ISBN 80-8046-328 X. S. 206.
4. 1 2 3 4 5   *Klasické Atény*. Bratislava : Tatran, 1970. 61-057-70. S. 57-59.
5. ↑   *Klasické Atény*. Bratislava : Tatran, 1970. 61-057-70. S. 61.
Štátny znak Ruskej republiky.
**Štátny znak Ruskej republiky** bol jedným z oficiálnych symbolov Ruskej republiky, ktorého návrh zaslal ruský heraldista V. P. Lukomskij dňa 8. marca 1917 ministrovi zahraničných vecí Ruskej republiky. Zo znaku boli odstránené všetky atribúty, ktoré by pripomínali predchádzajúci znak Ruského impéria. Po úprave štátneho znaku Ruského impéria znak nadobudol podobu dvojhlavého orla z pečate cára Ivana III.. Otázkou zavedenia nového štátneho znaku sa zaoberal aj výkonný výbor Sovietu a pracujúcich poslancov pre otázky umenia v päťčlennom zložení. Skic znaku dotvorený Ivanom Bilibinom bol dňa 21. marca 1917 ministerským predsedom Dočasnej vlády a ministrom zahraničných vecí schválený.

Dňa 7. apríla 1917 na základe rozhodnutia ministra zahraničných vecí bola kresba novej pečate Ruskej republiky, ktorá zároveň určovala podobu štátneho znaku Ruskej republiky, uverejnená v Zbierke zákonov a nariadení vlády.

Počas revolučných dní vo februári 1917 sa okrem štátneho znaku Ruskej republiky veľmi často používala aj vlajka Ruskej republiky a taktiež aj odznaky, zobrazujúce dvojhlavého orla, ktorý v nohách drží štátne vlajky Ruskej republiky.

Poznámky
--------

1. **^**  Na pečati Dočasnej vlády Ruskej republiky bol vyobrazený taký istý dvojhlavý orol ako na štátnom znaku. Pod ňou bol na nálepke zobrazený Gruzínsky palác. Po obvode pečate bolo napísaný názov vládnej inštitúcie - *RUSKÁ DOČASNÁ VLÁDA* (po rusky: *РОССIЙСКОЕ ВРЕМЕННОЕ ПРАВИТЕЛЬСТВО*).
2. **^**  Existencia samotného štátneho znaku Ruskej republiky sa nijako nepotvrdzovala! Len čo bola schválená pečať (7. apríl 1917), začal oficiálne platiť aj štátny znak Ruskej republiky.
Súradnice: 49°30′08″S 18°16′28″V﻿ / ﻿49,5021°S 18,2745°V﻿ / 49.5021; 18.2745

**Zmrzlý vrch** (1 043 m n. m.) je vrch v Moravsko-sliezskych Beskydách. Leží na severnej Morave nad Trojanovicami, približne 6 km juhovýchodne od Frenštátu pod Radhoštěm. Patrí do CHKO Beskydy.

Poloha
------

Nachádza sa v strednej časti pohoria, v geomorfologickom podcelku Radhošťská hornatina a jej časti Pustevenský hřbet. Leží v Moravsko-sliezskom kraji, v okrese Nový Jičín a na katastrálnom území obce Trojanovice. Najbližším sídlom sú severozápadne situované Trojanovice, severne ležia Kunčice pod Ondřejníkem, severovýchodne Čeladná a južným smerom Prostřední a Horní Bečva.

Opis
----

Zmrzlý vrch sa nachádza v rázsoche, vedúcej z Tanečnice (1 084 m n. m.), ležiacej v hlavnom hrebeni medzi vrchom Čertův mlýn (1 205 m n. m.) a Radhošťom (1 129 m n. m.). Severne susedí plytkým sedlom oddelená Nořičí hora (1 047 m n. m.), západne vrch Okrouhlý (986 m n. m.) a Radhošť, južne Radegast (1 106 m n. m.) a nevýrazným sedlom oddelená Tanečnice (1 084 m n. m.) a východne Čertův mlýn (1 205 m n. m.), Kněhyně (1 257 m n. m.), Malá (1 009 m n. m.) a Velká Stolová (1 046 m n. m.). Hrebeň je súčasťou povodia Odry, kde vodu z východných svahov odvádza Bystrý potok a zo západných Malá Ráztoka, čoby prítok Lomnej, smerujúcej do rieky Lubiny. Na vrchol nevedie značený chodník.

### Výhľady

Hustý lesný porast vrcholovej časti neumožňuje rozhľad. Z lokalít s riedkou vegetáciou možno pozorovať najmä okolité vrchy Moravsko-sliezskych Beskýd a okolité údolia.

Prístup
-------

Na vrchol nevedie značený turistický chodník, preto prístup je možný lesom z Trojanovic, príp. po hrebeni z blízkej Tanečnice, ľahko dostupnej z Pusteven. Hlavným hrebeňom prechádza  červeno značený chodník zo sedla Pustevny na vrch Čertův mlýn a východne vedie údolím potoka Bystrá  zeleno značený chodník z rázc. Na Pekliskách do sedla Tanečnice.

Referencie
----------

1. 1 2   *Mapy.cz* [online]. sk.mapy.cz, [cit. 2023-04-02]. Dostupné online.
2. 1 2 3 4   *Mapový portál HIKING.SK* [online]. Denník N, [cit. 2023-04-02]. Dostupné online.
3. ↑  Zeměměřický úřad. *Geoprohlížeč* [online]. ags.cuzk.cz, [cit. 2023-04-02]. Dostupné online.
4. ↑   *Mapy.cz* [online]. sk.mapy.cz, [cit. 2023-04-02]. Dostupné online.
5. ↑   *Peakfinder* [online]. peakfinder.org, [cit. 2023-04-02]. Dostupné online.

Pozri aj
--------

* Moravsko-sliezske Beskydy
* Zoznam vrcholov v Moravsko-sliezskych Beskydách

Externé odkazy
--------------

* Poloha na turistickej trase
**Bayesova veta** je veta teórie pravdepodobnosti, ktorá udáva, ako podmienená pravdepodobnosť nejakého javu súvisí s *opačnou* podmienenou pravdepodobnosťou. Prvýkrát na túto súvislosť upozornil anglický kňaz Thomas Bayes (1702–1761) v posmrtne vydanom článku *An Essay towards solving a Problem in the Doctrine of Chances* (1763). Roku 1774 vetu znovu objavil francúzsky matematik a fyzik Pierre-Simon Laplace. Postupne však upadla do zabudnutia a rozšírila sa až v 2. polovici 20. storočia.

Bayesovu vetu možno v Bayesovskej (epistemologickej) interpretácii pravdepodobnosti formulovať takto:

Majme dva náhodné javy {\displaystyle A} a {\displaystyle B} s pravdepodobnosťami {\displaystyle P(A)} a {\displaystyle P(B)}, pričom {\displaystyle P(B)>0}. Potom platí:
{\displaystyle P(A|B)={\frac {P(B|A)\,P(A)}{P(B)}}}
{\displaystyle P(A|B)} je podmienená pravdepodobnosť javu {\displaystyle A} za predpokladu, že nastal jav {\displaystyle B}, a naopak {\displaystyle P(B|A)} je pravdepodobnosť javu {\displaystyle B} podmienená výskytom javu {\displaystyle A}.

Referencie
----------

1. ↑   - A History of Bayes' Theorem

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Bayesova věta na českej Wikipédii.*
**Juraj Láni** (tiež **Lányi**, **Lány**) (\* 30. máj 1646, Trenčianska Teplá – † 24. január 1701, Lipsko, Nemecko) bol slovenský evanjelický kňaz, univerzitný profesor v Lipsku a spisovateľ, autor memoárových próz, kázní a školských hier.

Životopis
---------

Pochádzal z uhorského šľachtického rodu Lányovcov. Jeho osud sa veľmi podobal na život Jána Simonidesa. Študoval v Skalici, Trenčíne, Spišských Vlachoch, v Sabinove a Levoči, a napokon na univezite vo Wittenbergu (rovnako ako Simonides) a v Rostocku. Po ukončení štúdia pracoval ako vychovávateľ, evanjelický rektor a farár. Podobne ako Simonides bol po odhalení Wesselényiho sprisahania väznený a odsúdený na neapolské galeje, odkiaľ sa mu podarilo ujsť. Chvíľu pobýval v Branči, no potom odišiel do Lipska, kde sa venoval štúdiu a získal viacero akademických hodností. Pracoval tu ako univerzitný profesor a učiteľ.

Tvorba
------

Písal v latinčine a nemčine a zameriaval sa najmä na memoárové prózy a cestopisy, ale písal tiež príležitostnú poéziu. Počas svojho pôsobenia na školách sa venoval aj tvorbe školských divadelných hier, písaniu dišpút, polemických listov a kázní. Vo svojich dielach využíva ľudové vyjadrovacie prostriedky, dialógy, no taktiež vkladá do svojich diel nielen dobrodružné prvky, ale aj silné emocionálne vzrušenie.

Dielo
-----

* 1675 – *Dávidov prak proti Goliášovi (Funda Davidis contra Goliath)*
* 1676 – *Krátke a pravdivé historické vyrozprávanie ukrutného a takmer neslýchaného pápeženeckého väzenia (Kurze und wahrhafte historische Erzählung von der grausamen und fast unerhörten papistischen Gefängnis)*
* 1677 – *Pápeženecko-jezuitská bezočivosť (Thraso papaeo-jesuiticus)*
* 1682 – *Hermes a Aténa alebo Oslavné reči rozličného druhu (Hermathena sive Orationes panegyricae diversi argumenti)*
* 1685 – *Školský Agapetus, zvedený a naspäť privedený (Agapetus scholasticus seductus et reductus)*

Autoritné údaje: * GND: 100180477
* ISNI: 0000 0000 7973 1420
* LCCN: nb2003021201
* NK ČR: xx0056037
* SNK: 147703
* VIAF: 33966356
* WorldCat: lccn-nb2003021201
Súradnice: 48°30′25″S 21°56′35″V﻿ / ﻿48,507°S 21,943°V﻿ / 48.507; 21.943

**Latorická rovina** je geomorfologický podcelok Východoslovenskej roviny. Tvorí ju územie v širšom okolí rieky Latorica.

Vymedzenie
----------

Podcelok zaberá rovinaté územie v južnej polovici strednej časti Východoslovenskej roviny. Východný okraj vymedzuje štátna hranica s Ukrajinou, severným smerom ležia Kapušianske pláňavy, Laborecká rovina, Malčická tabuľa a Ondavská rovina. Západným smerom leží Trebišovská tabuľa a južne nadväzuje Bodrocká rovina a Medzibodrocké pláňavy.

Chránené územia
---------------

Veľká plocha tejto časti Východoslovenskej roviny leží v Chránenej krajinnej oblasti Latorica, z maloplošných chránených území sa tu nachádza prírodná rezervácia Zatínsky luh a národné prírodné rezervácie Botiansky a Latorický luh.

Osídlenie
---------

Zátopové územie Latorickej nivy je celoplošne chráneným územím a mimo osídlenia na západnom okraji je neobývané. Nachádza sa tu niekoľko horární.

Doprava
-------

Severozápadným okrajom cesta II/552, z Veľkých Kapušian do Kráľovského Chlmca vedie Latorickou rovinou cesta II/555.

Referencie
----------

1. ↑  KOČICKÝ, Dušan; IVANIČ, Boris. *Geomorfologické členenie Slovenska* [online]. Bratislava: Štátny geologický ústav Dionýza Štúra, 2011, [cit. 2018-09-02]. Dostupné online.
2. ↑   *mapový portál HIKING.SK* [online]. mapy.hiking.sk, [cit. 2018-09-23]. Dostupné online.
**Ríša Veľkých Mughalov** (roku 1700)
**Mughali** alebo **Moguli** (**moguli**) alebo **Veľkí Mughali** alebo **Veľkí Moguli** bola moslimská dynastia, ktorá v rokoch 1526 až 1858 (s prerušením) vládla štátu dnes nazývanému **Ríša (Veľkých) Mughalov/Mogulov** alebo **Ríša mogulov** alebo **Mughalská/Mogulská ríša**. Ríša sa nachádzala v dnešnom Afganistane, Pakistane a severnej (neskôr celej) Indii a patrila medzi najvýznamnejšie svetové mocnosti 17. storočia. O jej rozvoj sa zaslúžil najmä Akbar Veľký (1556 - 1605).

Mughalskú ríšu založil stredoázijský dobrodruh Bábur, ktorý ako trinásťročný prišiel o rodné panstvo v oblasti Samarkandu. Po viac ako desiatich rokoch potuliek a neúspešných pokusoch získať si nové kráľovstvo sa v roku 1504 podnikavý mladík zmocnil afganského Kábulu a jeho okolia.

Stredoázijských kočovníkov vždy lákala susedná bohatá a ľudnatá India. Bábur nebol výnimkou. V roku 1526 porazil najvýznamnejšieho panovníka oblasti, dillíjskeho sultána a založil si tu vlastný štát. Bábur bol po otcovi priamy potomok dobyvateľa Tímúra, po matke dokonca odvodzoval svoj pôvod od legendárneho Džingischána. Sám sa považoval za Turka. Meno ním založenej dynastie však pochádza od perzského označenia pre Mongolov.

Akbar bol Báburovým vnukom. Keď sa v roku 1542 narodil, jeho otec dočasne prišiel o moc a bol práve na úteku. Akbar tak bol vlastne druhým zakladateľom ríše. Po nástupe na trón v roku 1556 ju postavil na pevné mocenské aj ekonomické základy.

Zoznam vládnucich Mughalov
--------------------------

Pozri Zoznam vládcov Mughalskej ríše
**(Muhammad ibn) Abd al-Karím al-Chattábí** (presnejší prepis: **(Muhammad ibn) Abdu 'l-Karím al-Chattábí**, iný prepis: **(Muhammad ibn) Abdalkarím al-Chattábí**, meno v prepise podľa miestneho nárečia: *Abd el-Karím/Abdelkarím*; \* 1881 alebo 1882, Ahdir, Maroko – 6. alebo 7. február 1963, Káhira, Egypt) bol marocký emir a bojovník za nezávislosť. Stál na čele berberského povstania proti španielskym a francúzskym kolonizátorom. V roku 1921 porazil Španielov (čo viedlo v tejto krajine k následným politickým otrasom a vzniku vojenskej diktatúry) a stal sa prezidentom Rífskej republiky, no v roku 1926 ho zajali Francúzi a deportovali na ostrov Réunion. Prepustený bol až v roku 1947 a následne sa mu podarilo získať azyl v Egypte, kde v rokoch 1948 – 1956 stál na čele Výboru pre oslobodenie arabského Magribu.

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Muhammad ibn Abd al-Karím al-Chattábí**

Zdroj
-----

* Abdalkarím al-Chattábí, Muhammad. In:  *Encyclopaedia Beliana*. 1. vyd. Bratislava : Encyklopedický ústav SAV; Veda, 1999. 696 s. ISBN 80-224-0554-X. Zväzok 1. (A – Belk), s. 19.

Autoritné údaje: * BnF: 12651376t
* GND: 11864646X
* ISNI: 0000 0001 1918 4514
* LCCN: n50057528
* NK ČR: jn19990000008
* VIAF: 5052928
* WorldCat: lccn-n50057528
**Ngô Đình Diệm** (hán nôm 吳廷琰), prezývaný **(prezident) Diem**, (\* 3. január 1901, Hue – † 2. november 1963, Saigon) bol vietnamský katolícky vodca, v rokoch 1955-63 prvý prezident Južného Vietnamu. V roku 1955 urobil z Južného Vietnamu republiku, kde vládol ako diktátor. Nedokázal sa vysporiadať s narastajúcim komunistickým partizánskym hnutím (NFOJV). V krajine prideľoval vysoké funkcie svojim obľúbencom a členom svojej rodiny. Významnú úlohu v chode krajiny získal jeho brat Ngo Dinh Nhu, ktorý viedol tajnú políciu. Nhuove zásahy proti budhistom na jar a v lete 1963 spôsobili nárast počtu Diemových odporcov. Po tom, čo Diem pokračoval v odmietaní potrebných reforiem došlo s tichým súhlasom predstaviteľov USA k vojenskému prevratu. Generáli 1. novembra 1963 zvrhli Diemovu vládu. Diem bol zavraždený spolu so svojim bratom 2. novembra 1963.

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Ngô Đình Diệm**

Autoritné údaje: * BnF: 12393046v
* GND: 123423775
* ISNI: 0000 0000 8115 6779
* LCCN: n50005588
* NK ČR: jo2016898946
* VIAF: 37001694
* WorldCat: lccn-n50005588
Súradnice: 46°12′S 6°6′V﻿ / ﻿46,200°S 6,100°V﻿ / 46.200; 6.100

**Vernier** je mesto, ktoré sa nachádza na krajnom juhozápade Švajčiarska vo frankofónnom kantóne Ženeva.

Geografia
---------

Vernier sa nachádza na sever od rieky Rhôna. Susedí s obcami Satigny, Meyrin, Grand-Saconnex ako aj so Ženevou. 

V mestskej časti *Le Lignon* stojí najvyššia budova kantónu a najdlhšia budova v Európe, ktorá je dlhá 1060 metrov. Pôvodne bola naprojektovaná a postavená pre 10-tisíc ľudí, dnes v nej býva okolo 5 500 ľudí.

Obyvateľstvo
------------

Vernier je druhým najväčším mestom ženevského kantónu. 45 percent obyvateľov je cudzích štátnych príslušníkov. 61 % všetkých obyvateľov má zahraničný pas (47 % cudzinci plus 14 % má dvojité občianstvo). Medzi cudzincami prevládajú talianskeho a portugalského pôvodu.

Dejiny
------

Až do roku 1815 bol Vernier súčasťou Francúzska.

Pozri aj
--------

* Zoznam miest vo Švajčiarsku

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Vernier**

Externé odkazy
--------------

* *Vernier* po nemecky, francúzsky a taliansky v *Historickom slovníku o Švajčiarsku*

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Vernier na nemeckej Wikipédii.*
**Magnos** (starogr. *Μᾶγνος*) bol olympijský víťaz v behu na jedno stadion v 2. storočí.

Magnos z Kyrény bol na 242. olympijských hrách v roku 189 korunovaný olivovým vencom za víťazstvo v behu na jedno stadion. Podľa talianskeho historika Luigiho Morettiho je možné, že Magnos bol totožný s niektorým rovnomenným Kyrénčanom (v cisárskom období častým menom v Kyréne) uvedeným na epigrafických nálezoch z tomto obdobia. Jedným z nich bol napr. Apolónov kňaz.

Z antických autorov olympijské víťazstvo Magna uvádza historik Eusebios z Kaisareie, a to v zozname olympijských víťazov (hlavne víťazov stadiodromu od 1. v roku 776 pred Kr. až po 249. olympiádu), ktorý je súčasťou diela Kronika (starogr. *Παντοδαπὴ Ἱστορία* – *Pantodapé Historia*). Tento zoznam vyhotovoval hlavne z písomností Iulia Africana, autora diel, zachovaných prevažne vo fragmentoch.

Referencie a bibliografia
-------------------------

1. 1 2 3  Eusebios, *Kronika* 2,193.
2. 1 2  Luigi Moretti; Maria Elisa Garcia Barraco; Ilaria Soda. *Luigi Moretti e il catalogo degli Olympionikai : testimonianze epigrafiche, letterarie, papirologiche e numismatiche sui vincitori degli agoni olimpici panellenici (Ellade e Magna Grecia: 776 a.C. - 393 d.C)*. Roma : Arbor sapientiae, 2014. ISBN 978-88-97805-32-8. S. 136 (889).
3. ↑  Supplementum epigraphicum Graecum, *SEG 9:161*
4. ↑  Supplementum epigraphicum Graecum, *SEG 9:172*
5. ↑  Josef Šusta. *Dějepisectví*. Praha : Nákl. Historického klubu, 1933. S. 9.
6. ↑  Luigi Moretti; Maria Elisa Garcia Barraco; Ilaria Soda. *Luigi Moretti e il catalogo degli Olympionikai : testimonianze epigrafiche, letterarie, papirologiche e numismatiche sui vincitori degli agoni olimpici panellenici (Ellade e Magna Grecia: 776 a.C. - 393 d.C)*. Roma : Arbor sapientiae, 2014. ISBN 978-88-97805-32-8. S. 25.

Pozri aj
--------

* Zoznam olympijských víťazov staroveku
**Timasitheos** (starogr. *Τιμασίθεος* – *Timasitheos*) bol olympijský víťaz v pankratiu v rokoch 516 a 512 pred Kr.

Timasitheos z Delf bol ovenčený olivovou ratolesťou po víťazstve v pankratiu na 66. a na 67. olympijských hrách v rokoch 516 a 512 pred Kr. a v tejto disciplíne zvíťazil trikrát aj na pythijských hrách. Pankration, ktorý zaviedli v Olympii na 33. hrách v roku 648 pred Kr. bol pästiarský zápas, pri ktorom boli dovolené všetky zápasnícke chmaty, údery päsťou, kopanie a vykrúcanie údov.

Staroveký autor Pausanias uvádza, že v olympijskej *Altide* videl sochu Timasithea, ktorého autorom bol argejský sochár Ageladas. Poznamenal aj, že sa Timasitheos vyznamenal odvahou vo vojnách a šťastie mu pri tom nechýbalo. Šťastena ho však nakoniec opustila. Keď podporil vojenský puč Aténčana Isagora, ktorý sa chcel stať tyranom, zajali ho spolu s ostatnými povstalcami na aténskej Akropole a popravili ho.

Referencie a bibliografia
-------------------------

1. ↑  Mark Golden, *Sport in the Ancient World from A to Z* str. 166.
2. 1 2  Pausanias. *Pausaniás, cesta po Řecku I.*. Praha : nakladatelství Svoboda, 1973. 25-039-73. S. 447.
3. ↑  Vojtech Zamarovský. *Vzkriesenie Olympie*. Bratislava : Šport, 1986. 77-043-86. S. 114.
4. ↑  Vojtech Zamarovský. *Vzkriesenie Olympie*. Bratislava : Šport, 1986. 77-043-86. S. 250.
5. ↑  Herodotos, *História*, 5,72.

Pozri aj
--------

* Zoznam olympijských víťazov staroveku
**Črevo** (*intestinum*, *enteron*) je najdlhší úsek tráviacej trubice. Nadväzuje na vrátnik žalúdka (lat. *pylorus*) a končí ritným otvorom (lat. *anus*). Je to orgán prispôsobený tráveniu a vstrebávaniu potravy. U niektorých rýb slúži črevo aj k dýchaniu vzdušného kyslíka.

Pri cicavcoch, vrátane človeka, sa črevo rozdeľuje na dve časti:

* Tenké črevo (lat. *intestinum tenue*)
* Hrubé črevo (lat. *intestinum crassum*)

V tenkom čreve je žalúdkom natrávená potrava ďalej štepená enzýmami slinivky brušnej (pankreasu), zmiešaná so žlčou a vstrebávaná sliznicou. V hrubom čreve sa vstrebáva predovšetkým voda a trávenina sa tu zahusťuje; vzniknuté výkaly sú potom vylučované z tela. Tu tiež žijú symbiotické baktérie, ktoré rozkladajú inak nestráviteľné zvyšky.

Dĺžka čreva človeka je asi 7 m, z toho asi 5 metrov pripadá na tenké črevo. Vo všeobecnosti platí, že relatívna dĺžka čreva závisí od potravy; pri mäsožravcoch dosahuje troj- až päťnásobok dĺžky tela, pri koňoch desaťnásobok, pri svini pätnásťnásobok a pri malých prežúvavcoch až dvadsaťpäťnásobok dĺžky tela.

V črevách niektorých druhov rýb, často pri dravcoch, sa vyskytujú tzv. pylorické výbežky, ktorých funkciou je vylučovanie tráviacich enzýmov.

Črevo vtákov
------------

Aj pri vtákoch sa rozlišuje tenké a hrubé črevo. Hrubé črevo ústi do kloaky, spoločného vyústenia tráviacej, močovej a pohlavnej sústavy.

Črevo nižších živočíchov
------------------------

Tráviacu trubicu prakticky všetkých živočíchov, ktoré majú oddelený prijímací aj vyvrhovací otvor, môžeme nazývať črevom. Funkcia takéhoto čreva je rovnaká ako čreva cicavcov – tráviť a prijímať živiny z prijatej potravy.

Iné projekty
------------

CommonsWikislovník
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Črevo**
* Spolupracuj na Wikislovníku Wikislovník ponúka heslo ****Črevo****

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Střevo na českej Wikipédii.*


|  |  |
| --- | --- |
| Portal | Biologický portál |
Boubín od Šumavských Hoštíc
**Boubínská hornatina** je geomorfologický podcelok na severovýchodnom okraji Šumavy. Rozprestiera sa na ploche 126 km² a má priemernú nadmorskú výšku 993 m, čo je najviac zo všetkých podcelkov Šumavy. Na juhu susedí s Vltavickou brázdou, na východe s Libínskou hornatinou a Husineckou vrchovinou, na severe s Bělečskou vrchovinou a na západe s Knížecími pláňami. Na okrajoch je tento vrásnozlomový masív rozčlenený hlbokými údoliami (Pravětínský potok, Cikánský potok, Boubínský potok, Milešický potok, Křemenný potok)

Geologická stavba
-----------------

Boubínská hornatina je tvorená z biotitických granitizovaných rúl moldanubika.

Geomorfologické okrsky
----------------------

Hornatina sa člení na dva geomorfologické okrsky:

* Boubínský chrbát - južná, hlavná časť
* Včelenská hornatina - severná nižšia časť

Najvyššie vrcholy
-----------------

* Boubín (1 362 m)
* Basumský hrebeň (1 288 m)
* Pažení (1 281 m)
* Bobík (1 264 m)
* Červený vrch (1 201 m)
* Větřín (1 178 m)
* Solovec (1 154 m)
* Jedlová (1 088 m)
* Včelenský vrch (1 057 m)
* Kupa (1 044 m)
* Malý Bobík (1 037 m)
* Zátoňská hora (1 034 m)
* V oboře (1 006 m)

Pozri aj
--------

* Boubínský prales
* Prírodná pamiatka Poušť
* CHKO Šumava

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Boubínská hornatina na českej Wikipédii.*
**Otakar Krivánek** (\* 18. september 1931 – † 1. október 1997) bol slovenský režisér dokumentárnych a hraných filmov.

Štúdium a začiatky
------------------

Počas štúdií na strednej škole v Prešove hrával v divadelnom krúžku. Po maturite sa prihlásil na FAMU v Prahe. Neprijali ho, preto nakoniec nastúpil na štúdium architektúry v Bratislave. Ako absolvent však skončil divadelnú réžiu na VŠMU v roku 1955. V tom čase začal pôsobiť v Krajovom divadle v Nitre, no po troch sezónach nastúpil ako režisér do Spravodajského filmu. O dva roky neskôr v 1960 prestúpil do Štúdia dokumentárnych filmov a v 1971 do Štúdia hraných filmov.

Tvorba
------

V dielach rozvíja postupy cinéma-verité a usiluje sa vytvoriť výraznú mieru autentickosti. V nonfiction tvorbe vyzdvihuje interpretačnú rolu autora, je pozorovateľom. V hranom filme debutoval snímkou *Deň náš každodenný*, ktorý kombinuje postupy hraného a dokumentárneho filmu. Predstavuje nám rodinu Ravingerovcov, jej všedné, no nie nepodstatné problémy. Dielo je reakciou na francúzsku novú vlnu, je rekonštrukciou. Okrem bezprostredných reakcií postáv vidíme aj štylizované scény. Rodina a medziľudské vzťahy sú motívom aj v ďalšom režisérovom filme *Srdce na lane*, podľa námetu Paľa Gajdoša. Jedným z najvýznamnejších diel je taktiež hraný film *Otec ma zderie tak či tak*, nakrúteného podľa scenára Igora Rusnáka. Snímka získala ocenenie v Moskve, Gijone i Cenu Čs. filmu na Festivale českých a slovenských filmov v Kladne. Podľa námetu Krivánkovej manželky Evy vzniklo jeho posledné dielo pre kiná *Predčasné leto*. Ide o psychologickú štúdiu predčasného materstva. Film po uvedení vyvolal kontroverzné diskusie. 
  
Okrem filmov pre kiná vytvoril Krivánek aj niekoľko seriálov pre Slovenskú televíziu. Najskôr *Džarkov* podľa námetu Jána Tomaščíka, neskôr Čenkovej deti. Trojdielny seriál *Štipku soli* nakrútil podľa námetu a scenára Evy Krivánkovej. V roku 1982 realizoval svoj najväčší a najúspešnejší televízny projekt - trinásťdielny seriál *Kúzelné mestečko*.

Filmografia
-----------

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 1963 |  | *Rozhovor* |
| 1965 |  | *Fotografia* |
| 1966 |  | *Cesta* |
| 1968 |  | *Čas, ktorý žijeme* |
| 1969 |  | *Deň náš každodenný* |
| 1973 |  | *Srdce na lane* |
| 1975 |  | *Milosrdný čas* |
| 1975 |  | *Vojaci slobody* |
| 1979 |  | *Blízke diaľavy* |
| 1980 |  | *Otec ma zderie tak či tak* |
| 1982 |  | *Predčasné leto* |

Pre televíziu
-------------

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 1973 |  | *Džarkovia* |
| 1975 |  | *Čenkovej deti* |
| 1976 |  | *Štipku soli* |
| 1981 |  | *Kúzelné mestečko* |

Literatúra
----------

* Václav Macek, Jelena Paštéková, *Dejiny slovenskej kinematografie*, (Martin: Osveta, 1997). 599 s. ISBN 80-217-0400-4

Autoritné údaje: * abART: 40138
* ISNI: 0000 0001 2349 1672
* LCCN: no2012067036
* NK ČR: jcu2011650632
* SNK: 160440
* VIAF: 173307708
* WorldCat: lccn-no2012067036
**Otakar Krámský** (\* 1. júl 1959, Jilemnice, Česko – † 25. apríl 2015, Rechberg, Rakúsko) bol český automobilový pretekár, majster Európy z rokov 1995, 1997 a 1998, vicemajster Európy 1996 a 2002 a druhý vicemajster Európy 2001 a takisto mnohonásobný majster Česka. Zomrel potom, ako jeho monopost počas tréningovej jazdy po technickej poruche vyletel z trate a čelne narazil do stromu.

Životopis
---------

Ako žiak sa pretekársky venoval bežeckému lyžovaniu. Bol druhým v Česko-Slovensku medzi dorastencami a dostal sa aj do dorasteneckej reprezentácie. Už ako vysokoškolák (Vysoká škola strojná a textilná v Liberci) sa kvalifikoval na univerziádu. V tom čase už ale pomaly začínal aj s automobilovým športom - motokros, preteky automobilov do vrchu. Najprv jazdil na Škode 130L, s ktorou sa zúčastnil Majstrovstiev Európy v pretekoch automobilov do vrchu. Od roku 1989 jazdil na Škodu Favorit 136L. Počas sezóny 1990 začal jazdiť s Fordom Sierra Cosworth skupiny N, neskôr jazdil na monoposte Reynard 99L.

Reynard 99L
-----------

Otakar Krámsky v monoposte Reynard 99L počas pretekov do vrchu Dobšinský kopec 2014
* Model: Reynard 99
* Rok výroby: 1998
* Skupina: E2-SS
* Motor: Cosworth
* Zdvihový objem: 3000 cm³
* Výkon: 353 kW/480 koní
* Zrýchlenie 0–100: 2,1 s / 0–200: 6,4 s
* Maximálna rýchlosť: 360 km/h

Úspechy
-------

* 1995: Majster Európy v kategórii I na BMW M3 E30
* 1996: Vicemajster Európy v kategórii I na BMW M3 E36
* 1996: Víťaz FIA Trophy
* 1997, 1998: Majster Európy v kategórii I na BMW M3 E36
* 2002: Vicemajster Európy v kategórii II na Osella-BMW PA20S
* 2001–2005: Český národný majster

Referencie
----------

1. ↑   *Automobilový šampion Krámský zahynul při tréninku v Rakousku* [online]. iDnes.cz, 25. apríl 2015, [cit. 2015-04-29]. Dostupné online.

Externé odkazy
--------------

* Webstránka Otakara Krámskeho

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Otakar Krámský na nemeckej Wikipédii.*

Autoritné údaje: * NK ČR: pna2012700870
* VIAF: 249822910
doc. RNDr. **Pavol Šoltés**, CSc. (\* 1. január 1941, Hažlín – † 1. júl 1986, Košice) bol slovenský matematik a pedagóg.

Narodil sa 1. januára 1941 v Hažlíne, okr. Bardejov. Stredoškolské štúdium absolvoval v Bardejove, Prírodovedeckú fakultu UK v Bratislave, odbor aplikovaná matematika. Po skončení štúdia odchádza pracovať na práve založenú Prírodovedeckú fakultu UPJŠ v Košiciach. Vedeckú hodnosť kandidáta fyzikálno-matematických vied získal roku 1970 na PFUK v Bratislave. Docentom PF UPJŠ v odbore matematická analýza bol menovaný v roku 1973. V rokoch 1972 – 1985 vykonáva funkciu prodekana pre výchovnovzdelávaciu činnosť, v r. 1985 – 1986 funkciu dekana PF UPJŠ. Ako vysokoškolský učiteľ viedol cvičenia a prednášky z matematickej analýzy a z teórie rovníc. Jeho vedeckovýskumná činnosť bola zameraná na teóriu diferenciálnych rovníc. Publikačná činnosť zahrňuje viac ako 25 pôvodných vedeckých prác, ktoré sú často citované v prácach domácich i zahraničných matematikov. Na jeho podnet vznikol v Košiciach seminár z teórie diferenciálnych rovníc. V tomto odbore bol zároveň školiteľom a svojou činnosťou podstatne prispel k výchove mladých odborníkov na východnom Slovensku. S viacerými z nich publikoval spoločné vedecké práce. Bol členom komisií pre rigorózne skúšky, pre štátne záverečné skúšky a iných s celoštátnou pôsobnosťou. Významne sa angažoval pri obsahovej prestavbe štúdia prírodovedných predmetov. Zomrel 1. júla 1986 v Košiciach.

Externé odkazy
--------------

* Matematický ústav SAV – zdroj, z ktorého pôvodne čerpal tento článok. Vzhľadom na to, že tento zdroj ešte nemá vyriešené autorské práva podľa licencie CC-BY-SA 3.0, nie je zatiaľ vhodné preberať články označené touto šablónou.

Autoritné údaje: * ISNI: 0000 0000 5722 7741
* NK ČR: mzk2002113596
* SNK: 148929
* VIAF: 84517554
**Gilbert Ryle** (\* 19. august 1900, Brighton, Spojené kráľovstvo – † 6. október 1976, Oxford) bol anglický filozof, predstaviteľ analytickej filozofie.

V roku 1919 začal študovať filozofiu, klasickú filológiu a grécke a rímske dejiny na Queen's College v Oxforde. Prednášať začal na Christ College v Oxforde už v roku 1924 a postupne sa začal orientovať na logickú problematiku a otázky teórie významu, hoci Oxford na rozdiel od Cambridge bol v tomto období ešte izolovaný od diania v európskej kontinentálnej filozofii.

Počas vojny pracoval v spravodajskej službe.

V povojnovom období sa stal najvplyvnejšou postavou filozofie prirodzeného jazyka v Oxforde.

Dielo
-----

* *The Concept of Mind* (*Pojem mysle*), 1949
* *Dilemmas* (*Dilemy*), 1954
* *Plato's Progress* (*Platónov vývin*), 1966

Externé odkazy
--------------

* FILIT – zdroj, z ktorého pôvodne čerpal tento článok.

Autoritné údaje: * BnF: 11923174t
* GND: 118793845
* ISNI: 0000 0001 0866 5160
* LCCN: n50022046
* NK ČR: mzk2002148213
* VIAF: 7396707
* WorldCat: lccn-n50022046
**Čemník** (staršie **Čemník**) je potok na strednom Liptove, v okrese Liptovský Mikuláš. Je to pravostranný prítok Dúbravky, má dĺžku 7 km a je tokom IV. rádu.

Opis toku
---------

Oddeľuje sa od koryta Dúbravky z pravej strany v nadmorskej výške cca 740 m n. m. na podhorí Nízkych Tatier, pričom sa ďalej rozvetvuje a tečie na sever cez Liptovskú kotlinu, časť Ľubeľská pahorkatina. Západne od obce Svätý Kríž sa stáča na severozápad, preteká obcou Gôtovany a vytvára niekoľko meandrov. Pokračuje cez susedné Fiačice a preteká územím tzv. Galovianskych hájov, kde sa v nadmorskej výške okolo 570 m n. m. opätovne pripája ku korytu Dúbravky.

| * z
* d
* u
Vodné toky v medzipovodí Liptovskej Mary |
| --- |
| 
* Andický potok
* Annin potok
* Benický jarok
* Beňušovský potok
* Borovský potok
* Črmník
* Črvník
* Dúbravka
* Chabenec
* ***Jalovčanka***
* ***Kvačianka***
* Lazištiansky potok
* Mošnica
* **Palúdžanka**
* Petruška
* Prosiečanka
* Sestrč
* Stará voda
* Škufa
* Vitáliš

 |
**Talós** (starogr. *Τάλως* – *Talós*, lat. *Talus, Talas*) je v gréckej mytológii synovec slávneho umelca a vynálezcu Daidala.

Podľa starších gréckych verzií tohto mýtu dala Perdix svojho syna Talóa bratovi Daidalovi za učňa. Daidalos bol slávny umelec a vynálezca. (neskôr bol Talós uvádzaný ako Kalos alebo Perdix). Ale Talós bol tiež veľmi nadaný, už v dvanástich rokoch vraj vynašiel pílu, hrnčiarsky kruh a sústruh. Po krátkom čase Daidalos nezniesol, že jeho žiak je nadanejší než on a chlapca zákerne zhodil z aténskej Akropoly. Grécke mýty uvádzajú, že sa Talós pádom z výšky zabil, ale podľa rímskej verzie ho zachránila bohyňa Athéna. Bohyňa ho ako padal z výšky premenila na prepelicu. Pretože sa prepelica povie po grécky *perdix* dostal toto meno aj on.

Daidalos bol za tento čin odsúdený na trest smrti. Utiekol preto na Krétu, kde pracoval pre kráľa Minóa, postavil mu palác s presláveným labyrintom, ktorý ukrýval obludného Minotaura. Po rokoch však musel Daidalos aj so svojim synom Ikarom pre nezhody s kráľom Minóom z Kréty utiecť a pomocou zostrojených krídel z peria odleteli. Pri lete nad morom však Ikaros vyletel vysoko, slnko roztopilo vosk na jeho krídlach a on sa utopil v mori. Daidalos ten nakoniec doletel na Sicíliu, kde získal azyl u kráľa Kókala. Keď ho aj tam dostihol kráľ Minos, Daidalos ho ľstivo pri jeho návšteve u kráľa Kókala zavraždil. To mu vynieslo vďaku Aténčanov, ktorým bol Minos úhlavným nepriateľom a zrušili preto nad ním rozsudok smrti a Daidalos sa po dlhom čase mohol konečne vrátiť do rodných Atén.

Referencie a bibliografia
-------------------------

1. 1 2 3 4 5  Vojtech Zamarovský. *Bohovia a hrdinovia antických bájí*. Bratislava : Mladé letá, 1980. 66-048-80. S. 436.
2. 1 2 3 4 5  Vojtech Zamarovský. *Bohovia a hrdinovia antických bájí*. Bratislava : Mladé letá, 1980. 66-048-80. S. 100.
3. 1 2 3  Ovidius, *Metamorphoses*, 8,236.
4. 1 2  Hyginus, *Fabulae* 39.
5. 1 2  Apollodoros, *Kronika*, 3,15,8.

* *Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Talós na českej Wikipédii.*
**Gašpar Janáč** (Janacs, Janach) (\* 21. marec 1683, Žilina - † 29. júl 1748, Košice) bol rímskokatolícky kňaz, náboženský spisovateľ, pedagóg, jezuita.

Životopis
---------

Roku 1701 vstúpil v Trenčíne do jezuitskej rehole. Študoval na gymnáziu v Trenčíne a na univerzite v Trnave. Tretiu probáciu si urobil v Banskej Bystrici (1713). Prof. rehoľných škôl, 1716 kazateľ, od 1722 prof. morálky na univerzite v Trnave, kazateľ v Banskej Bystrici (1727), neskôr pôsobil prevažne v Košiciach. Vydal publikáciu o tzv. košických mučeníkoch-jezuitoch popravených počas Rákociho stavovského povstania.

Dielo
-----

* Imago primi saeculy martyrum Cassoviensium, Trnava, roku 1719

Literatúra
----------

* *Slovenský biografický slovník*
* JANÁČ, Gašpar, SJ. In:  *Lexikón katolíckych kňazských osobností Slovenska*. 1. vyd. Bratislava : Lúč, 2000. 852 s. ISBN 80-7114-300-6. S. 584.

Externé odkazy
--------------

* Regionálne osobnosti VKMK – zdroj, z ktorého pôvodne čerpal tento článok.
Hasdrubal Barkas na minci.
**Hasdrubal Barkas** (\* 245 – † 207 pred Kr.) bol druhý syn vojvodcu a štátnika Kartága – Hamilkara Barkasa. Rok narodenia nie je istý. Mal dvoch bratov – staršieho Hannibala a mladšieho Magona. Všetci traja bratia sa zapojili do druhej púnskej vojny.

Správca Hispánie, boje s Rimanmi
--------------------------------

Keď jeho starší brat Hannibal opustil so stotisícovým vojskom Hispániu, tiahol Hasdrubal najskôr s ním. Po prekročení rieky Ebro si Hannibal uvedomil, že Hispánia potrebuje obranu a poslal tam Hasdrubala s takmer polovicou vojska. Na Hispániu plánoval rímsky vojvodca Publius Cornelius Scipio, otec slávneho Scipia Africana, útok. Scipionov otec bol však pred útokom povolaný do Talianska, aby bránil rímske územie pred Hannibalom, ktorý medzitým prekročil Alpy.

V roku 211 pred Kr. porazil a zabil v Hispánii Publia Cornelia Scipia a následne aj jeho brata Lucia. Teraz bol povolaný syn Publia Scipia, ktorý sa volal rovnako ako jeho otec. Mladému Scipiovi sa v Hispánii nečakane podarilo obsadiť a dobyť Nové Kartágo a získal tým kontrolu nad celou oporou púnskej Hispánie. Tamojším hispánskym silám velili Hannibalovi bratia Mago a Hasdrubal spolu s vojvodcom Hasdrubalom Giskonom. Hasdrubal bol už v tom čase povolaný svojím bratom Hannibalom do Talianska.

V roku 209 pred Kr. sa stretol Hasdrubal so Scipiom Africanom v bitke pri Baecule. Tam Scipio pomocou dobrej taktiky a stratégie Hasdrubala porazil, avšak ten mu s ešte veľkou časťou vojska a s niekoľkými vycvičenými vojnovými slonmi dokázal utiecť. Hasdrubal z južnej Hispánie utekal ďalej na sever.

Hasdrubal v Taliansku, porážka a smrť
-------------------------------------

Rímsky senát si zvolil dvoch konzulov – Marka Livia a Gaia Claudia Nera, ktorí mali s vojskom zabrániť spojeniu armád Hasdrubala a Hannibala. Keby k tomu došlo, Hannibal by bol v presile a konečne by mohol zahájiť pochod na Rím. Kým Nero sa zameral na juhu Talianska na Hannibala, Livius vyrazil s vojskom do severného Talianska čeliť Hasdrubalovi. Hasdrubal vyslal posla k bratovi, aby mu oznámil miesto stretnutia. Posla však zachytili Rimania a začali konať. Hasdrubalova hispánska armáda bola v bitke pri Metaure rozprášená a sám Hasdrubal tam v roku 207 pred Kr. padol.

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Hasdrubal Barkas na českej Wikipédii.*

  

Autoritné údaje: * GND: 11854652X
* VIAF: 62340381