recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
logo
**Immaculata** (lat. *Nepoškvrnená*) je český katolícky časopis vydávaný Minoritmi pre Rytierstvo Nepoškvrnenej, vychádzajúci z ideí sv. Maximiliána Kolbeho a jeho *Rycerza Niepokalanej*. Časopis vychádza v roku 1992. Od roku 1994 je vydávaný s cirkevným povolením bp. Vojtěcha Cikrleho.

História
--------

S myšlienkou vydávať mariánsky orientovaný časopis prišiel MUDr. Bogdan Sikora v roku 1991. V tom čase pracoval ako lekár v Karlovej Studánke. Pri realizácii projektu mu pomáhal P. Josef Petrák, horlivý člen Rytierstva Nepoškvrnenej. Po získaní príslušných povolení od ministerstva, od arcibiskupa Graubnera a od provinciála českých minoritov, P. Hyacinta Skupienia OFM Conv. Prvé vydanie vyšlo v máji 1992 v náklade 5 000 výtlačkov. Prvé čísla vychádzali v Českom Těšíne a náklad sa čoskoro zvýšil na 10 000. Bogdan Sikora kontaktoval predstaveného minoritského kláštora v Brne, P. Josefa Goryla OFM Conv. a dohodli sa na spolupráci - odvtedy časopis vydáva kláštor. Sikora sa rozhodol vstúpiť do rehole a P. Goryl sa postaral o časopis. V prvých rokoch svojej činnosti pôsobila redakcia bez oficiálne vymenovaných šéfredaktorov a iných asistentov. Prvým šéfredaktorom menovaným kapitulou bratov v roku 2002 bol br. Bohdan Heczko OFM Conv. ktorý už predtým pracoval v redakcii a ktorý je v tejto funkcii dodnes (2020).

Charakteristika
---------------

Je to evanjelizačný časopis zameraný na Pannu Máriu, ktorý nadväzuje na poľského *Rycerza Niepokalanej*, vydávaného od roku 1922.

Časopis obsahuje množstvo článkov zameraných na rôzne oblasti z teológie, biblistiky, mariológie a dejín Cirkvi. Obsahuje tiež svedectvá, rozhovory alebo správy z celého sveta. To všetko má pomáhať čitateľom prehĺbiť svoju vieru, zasvätiť sa Bohu prostredníctvom Nepoškvrnenej Panny Márie a obnoviť morálku.

Od roku 2005 sa ukazujú aj články v slovenčine.

Dosah
-----

Časopis odoberajú ľudia nielen z Česka a Slovenska, ale aj z Poľska, Nemecka, Talianska a dokonca aj Kanady či Austrálie.

Referencie
----------

1. ↑

Externé odkazy
--------------

* Oficiálna web stránka
* ŠTAMPACH, Ivan O. Katolická polarizace podle náboženských periodik. *Religio: revue pro religionistiku.* 1999, vol. 7, n-ro 2, pp 199 - 202.
* VONDRÁK, Jan. *Mediální mapa křesťanského periodického tisku v České republice (Bakalářská diplomová práce).* Masarykova univerzita, Fakulta sociálních studií, 2010.
**Imperializmus** je snaha veľmocí o rozšírenie sféry vplyvu a moci nad okolitými krajinami, či národmi kde mocnejší štát využíva svoju prevahu na vykorisťovanie zdrojov slabšieho. Cieľom je vytvoriť veľmoc alebo získať dominantný vplyv na území, na ktoré si imperialistický štát robí nárok. Najdoslovnejšiou verziou imperializmu je zaberanie cudzích území, ako sa dialo najmä v období kolonializmu, kde silnejšie krajiny plne ovládli viacero slabších a to politicky aj ekonomicky. Ako príklad možno uviesť britské, čínske, španielske, portugalské a ďalšie impériá, ktoré nadobudli obrovskú rozlohu. S tým súvisel zrod merkantilizmu, na základe ktorého si kolonizátori vynucovali exkluzívne právo obchodu so svojimi kolóniami, čo narážalo na výraznú nevôľu.

Obsah pojmu imperializmus rozšíril nastupujúci marxizmus-leninizmus tým ,že medzi imperialistické zaradil všetky kapitalistické štáty, ktoré udržiavajú menej vyvinuté krajiny v chudobe, hoci sa ich priamo nezmocnili. Podľa tejto interpretácie sa za imperializmus považuje už sama hegemónia, čiže stav, keď je jeden štát podstatne mocnejší než iné. V obidvoch prípadoch sa silnejší štát zmocňuje riadenia politického a ekonomického mechanizmu iných, často aj veľmi vzdialených krajín, čo sa môže prejaviť aj formou kultúrneho imperializmu - stavu, keď sa domáca kultúra slabšieho štátu dostane do područia krajiny silnejšieho štátu.

V minulosti imperializmus žal veľký úspech predovšetkým v Európe a na jeho ospravedlnenie sa uvádzal aj údajný civilizačný vplyv na zaostalejšie národy. Po vlne dekolonizácie po Druhej svetovej vojne však túto argumentáciu obhajuje málokto.

Referencie
----------

1. ↑   L. TAYLOR, Steven. *30 sekúnd politiky*. Prvé. vyd. Bratislava : Fortuna Libri, 2012. ISBN 978-80-8142-013-9. Kapitola Medzinárodné vzťahy, s. 142.

Externé odkazy
--------------

* FILIT – zdroj, z ktorého pôvodne čerpal tento článok.
**Impaktná zima** je predpokladané obdobie dlhotrvajúceho chladného počasia v dôsledku dopadu veľkého asteroidu alebo kométy na zemský povrch. Ak by asteroid narazil do pevniny alebo plytkej vodnej plochy, vyvrhol by do atmosféry obrovské množstvo prachu, popola a iného materiálu, ktorý by blokoval žiarenie zo Slnka. To by spôsobilo drastické zníženie globálnej teploty. Ak by asteroid alebo kométa s priemerom asi 5 km alebo viac dopadla do hlbokej vodnej nádrže alebo by explodovala pred dopadom na povrch, do atmosféry by sa aj tak vyvrhlo obrovské množstvo úlomkov. Predpokladá sa, že impaktná zima by mohla viesť k masovému vyhynutiu a vyhubeniu mnohých existujúcich druhov na svete. Kriedovo-paleogénne vymieranie pravdepodobne zahŕňalo impaktnú zimu a viedlo k masovému vyhynutiu väčšiny tetrapodov s hmotnosťou nad 25 kg.

Historické príklady
-------------------

V roku 2016 sa v rámci vedeckého projektu vŕtalo hlboko do vrcholového prstenca impaktného krátera Chicxulub, aby sa získali vzorky horninového jadra zo samotného impaktu. Tento kráter je jedným z najznámejších impaktných kráterov. Momentálne je všeobecne akceptovaná teória o tom, že práve impakt planétky o veľkosti zhruba 10km v blízkosti Yukatánskeho polostrova spôsobil vyhynutie dinosaurov.

Dopad na život
--------------

Impaktná zima by mala ničivý vplyv na ľudí, ako aj na ostatné druhy na Zemi. Pri výraznom znížení intenzity slnečného žiarenia by ako prvé vymreli rastliny a živočíchy, ktoré prežívajú vďaka procesu fotosyntézy. Tento nedostatok potravy by v konečnom dôsledku viedol k masovému vymieraniu ďalších živočíchov, ktoré sú v potravinovom reťazci vyššie.

Pozri aj
--------

* Vulkanická zima
* Nukleárna zima

Referencie
----------

1. ↑   *Updated: Drilling of dinosaur-killing impact crater explains buried circular hills* [online]. www.science.org, [cit. 2023-01-20]. Dostupné online. (po anglicky)

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Impact winter na anglickej Wikipédii (číslo revízie nebolo určené).*
**Mária Laskarisová** (\* asi 1206 – † 24. jún alebo 16. júl 1270) bola dcérou nikájského cisára Theodora I. Laskarida a jeho prvej ženy Anny Komnény Angelovej. V roku 1218 sa vydala za uhorského kráľa Bela IV. a v roku 1235 sa stala uhorskou kráľovnou.

Život
-----

Mária bola mladšou sestrou Ireny Laskaridovej, ktorú v roku 1212 cisár Theodor nechal vydať za ním vybraného dediča nikájskeho trónu - Jána III. Duka Vatatza. V tom istom roku Theodor ovdovel a i napriek tomu, že sa neskôr ešte dvakrát oženil, najprv s Filipou Arménskou a potom s Máriou z Courtenay, nového dediča ríši nedal.

Ako mladšia dcéra si preto Mária nemohla vziať manžela, ktorý by si voči Jánovi mohol uplatňovať nárok na nikajský trón. Namiesto toho Theodor dohodol zväzok s uhorským princom Belom IV. najstarším synom Ondreja II. a Gertrúdy Meranskej. K svadbe došlo v roku 1218,keď obaja snúbenci mali v tej dobe len 12 rokov.

Ondrej II. zomrel v roku 1235 a na uhorskom tróne ho vystriedal Belo IV. ktorý vládol 35 rokov.Počas mongolského vpádu do Uhorska bola Mária a jej deti poslané kráľom Belom IV. do pevnosti Klis v Splite, spolu s mnohými ďalšími príslušníkmi uhorskej šľachty.

Belo IV. zomrel 3. mája 1270 a jeho manželka ho prežila len o dva mesiace. Spolu mali 10 detí, medzi nimi i budúceho uhorského kráľa Štefana V. svätú Margitu Uhorskú, svätú Kingu (Kunegundu) Poľskú, či blahoslavenú Helenu (Jolantu).

Referencie
----------

1. ↑  SWEENEY, James Ross. *‘Spurred on by the Fear of Death’: Refugees and Displaced Populations during the Mongol Invasion of Hungary » De Re Militari* [online]. [Cit. 2019-08-27]. Dostupné online. (po anglicky)
2. ↑  SCHWENNICKE, Detlev. *Die Kaiser von Byzanz in Nikaia 1208–1261 aus den Häusern Laskaris und Batatzes.*. 2. vyd. Marburg/Berlin : Verlag Dashöfer, 1984. Kapitola Europäische Stammtafeln: Stammtafeln zur Geschichte der Europäischen Staaten, Neue Folge, s. 182.

Pozri aj
--------

* Arpádovci
* Laskarisovci
* Nikajské cisárstvo

  


|  |
| --- |
| Mária Laskarisová**Laskarisovci** |
| Vladárske tituly |
|
| Predchodca**Beatrix d'Este** | **uhorská kráľovná (manželka)**1235 – 1270 | Nástupca**Alžbeta Kumánska** |
**Sociálna adaptácia** alebo **adjustácia** alebo zriedkavo **adjustment** je interakčný proces odohrávajúci sa medzi subjektom adaptácie (jedinec, sociálny útvar) a sociálnym prostredím, ktorým sa subjekt adaptácie vyrovnáva s novými alebo zmenenými faktormi sociálneho prostredia, a do tohto prostredia sa začleňuje. Jedinec alebo skupina upravuje svoje správanie tak, aby zapadol do zmeneného kultúrneho či sociálneho prostredia. Adaptácia môže viesť až k asimilácii.

Najvýznamnejšou a prvou sociálnou skupinou, v ktorej sa človek adaptuje na život v spoločnosti, je rodina. Tá jedincovi vštepuje jazyk, normy správania sa, morálne hodnoty, poskytuje vzory. Samotná adaptácia prebieha pasívne (preberaním) ale i aktívne, keď sám jedinec vo väčšej či menšej miere ovplyvňuje sociálnu skupinu a samotnú spoločnosť. Sociálna adaptácia je trvalý, celoživotný proces. Jej stupeň je do značnej miery individuálny: niektoré zložky sociálneho prostredia môže jedinec či skupina prijať, iné môže odmietať, a to na vedomej i podvedomej úrovni. Samotná zmena sociálneho prostredia môže byť skutočná, alebo len zdanlivá, takisto objektívny stupeň jej zmeny môže jednotlivec či sociálna skupina vnímať rôzne. Významný vplyv v tejto oblasti majú dnes predovšetkým masmédiá.

Názory na sociálnu adaptáciu
----------------------------

Podľa T. Parsonsa je adaptácia základná funkcia sociálnych systémov zameraná na dosiahnutie konformity konania, myslenia, výkladu sveta, mravných postojov a podobne jednotlivcov a skupín v rámci prirodzených i kultúrnych daností.

Pozri aj
--------

* adaptabilita
* maladaptácia
* adaptácia (psychológia)

Zdroje
------

* *Adaptácia sociálna* [online]. FILIT, [cit. 2012-12-06]. Dostupné online.
* *Adaptácia (parsons, t.)* [online]. FILIT, [cit. 2012-12-06]. Dostupné online.
* ZVARIKOVÁ, Mária. *Texty z psychológie* [online]. [Cit. 2012-12-06]. Dostupné online.
* adaptácia. In:  *Encyclopaedia Beliana*. 1. vyd. Bratislava : Encyklopedický ústav SAV; Veda, 1999. 696 s. ISBN 80-224-0554-X. Zväzok 1. (A – Belk), s. 47.
**Listerióza** je bakteriálne ochorenie zvierat a človeka, ktoré spôsobuje baktéria *Listeria monocytogenes*. V niektorých prípadoch môžu ochorenie vyvolať aj *Listeria ivanovii* a *Listeria grayi*. Najmä u slabších jedincov, ako sú tehotné ženy, deti, starí ľudia a osoby s oslabenou imunitou môže vyvolať smrteľný zápal mozgových blán (meningitídu) alebo mozgových blán a mozgu (meningoencefalitídu).

Nákaza
------

K nákaze dochádza najčastejšie perorálne, požitím potraviny, ktorá obsahovala infekčnú dávku listérií. Ak sa listériami nakazí zdravý jedinec, choroba prebieha bezpríznakovo, alebo sa objavia mierne, chrípku pripomínajúce symptómy. 

Listérie, ktoré sa dostali až do črevného traktu, prechádzajú cez mikroklky hrubého čreva do krvného obehu, kadiaľ prechádzajú do pečene, kde sa rozmnožujú vo vnútri pečeňových buniek. Po dostatočnom rozmnožení dôjde k ich uvoľneniu do krvi a k prenosu do orgánov hostiteľského organizmu. Hlavným cieľom býva mozgové tkanivo. V tehotných ženách napadajú listérie plod v maternici a spôsobujú potraty alebo pôrody mŕtvych a chorých novorodencov. Potrat plodu je spôsobený silnou inváziou listérií do organizmu s takmer nulovou imunitnou odozvou a jeho celkovú septikémiu.

*Listeria monocytogenes* je patogénna vďaka schopnosti produkcie rôznych látok peptidového charakteru, ktoré umožňujú listériám priechod do pečeňových buniek a ich šírenie. Medzi látky zodpovedné za patogenitu patria sem najmä hemolyzín (listériolyzín), proteín P60, fosfolipázy, internalíny a ďalšie.

Dlhú inkubačnú dobu ochorenia spôsobujú najmä nízke infekčné dávky listérii. Počas cesty do pečene ich inaktivuje aj imunitný systém, čo inkubačnú dobu tiež predlžuje. V pečeňových bunkách sú baktérie chránené pred imunitným systémom infikovaného organizmu a môžu sa množiť.

Pozri aj
--------

* Listéria

Zdroje
------

* *Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článkov Listeriosis na anglickej Wikipédii a Listérie na českej Wikipédii.*
**Pavol Lukáč** (\* 14. júl 1970 – † 2004) bol slovenský historik, politológ a publicista.

Životopis
---------

Vyštudoval históriu a politológiu na Filozofickej fakulte UK v Bratislave. Pôsobil v Politologickom kabinete Slovenskej akadémie vied (SAV), Slovenskom inštitúte medzinárodných štúdií pri Ministerstve zahraničných vecí Slovenskej republiky a od roku 1995 vo Výskumnom centre Slovenskej spoločnosti pre zahraničnú politiku (SFPA), ktoré spoluzakladal.

Od roku 2000 bol zakladateľom a prvým šéfredaktorom prvej slovenskej odbornej revue v oblasti medzinárodných vzťahov publikovanej v angličtine *Slovak Foreign Policy Affairs*. Venoval sa najmä moderným dejinám strednej Európy a stredoeurópskym integračným úsiliam, nemeckej zahraničnej politike voči krajinám strednej Európy, zahraničnej politike Slovenska voči krajinám Balkánu a vzťahom Slovenska so susednými krajinami. Veľké úsilie venoval výskumu života a diela Milana Hodžu, významného politika a v rokoch 1935-1938 premiéra 1. ČSR. Bol členom redakčných rád viacerých časopisov doma aj v zahraničí. Externe prednášal na Katedre politológie FF UK. 

V roku 2002 sa výraznou mierou zaslúžil o prevoz pozostatkov Milana Hodžu z USA na Slovensko. 

Vo veku 34 rokov tragicky zahynul. V roku 2011 mu bola vtedajším rektorom Univerzity Komenského v Bratislave Františkom Gahérom udelená Pamätná medaila UK in memoriam.

Diela
-----

Publikoval v mnohých periodikách i zborníkoch, viaceré jeho štúdie vyšli aj cudzojazyčne. V roku 1997 edične pripravil slovenské vydanie knihy Milana Hodžu *Federácia v strednej Európe*, ktoré pôvodne vyšlo roku 1942 v Londýne len v anglickom jazyku. Začiatkom roka 2004 vydal zborník esejí *Dejiny a zahraničná politika v strednej Európe*.

Bibliografia
------------

* Pavol Lukáč, Milan Hodža: Federation in Central Europe (Federácia v Strednej Európe) Jarrolds Publishers, London 1942. In: *Medzinárodné otázky,* roč. 2, 1993, č. 3, s. 66–80.
* Pavol Lukáč, K osudom Hodžovho memoranda In: *Střední Evropa*, roč. 62, 1996, s. 81–91.
* Pavol Lukáč, Stredoeurópanstvo Milana Hodžu In: *Milan Hodža, Federácia v Strednej Európe.* Bratislava: Kalligram, 1997, s. 11–36.
* Pavol Lukáč, Neznámy stredoeurópsky federalista: Bratislavský rodák v hre diplomacie. In: *Historická revue,* roč. 11, 2000, č. 4, s. 14–15.
* Pavol Lukáč, Politická činnosť Milana Hodžu v emigrácii v USA a reakcie na jeho federalistické plány. In: *Historický časopis,* roč. 51, 2003, č. 4, s. 605–625.
* Pavol Lukáč, Historická a politická identita Slovenska na prahu jeho integrácie do EÚ (Os č. 06/2003) s. 59–65.

Autoritné údaje: * BnF: 161974046
* GND: 1197330976
* ISNI: 0000 0001 1615 3675
* LCCN: no99084822
* NK ČR: jn19990210393
* VIAF: 31637039
* WorldCat: lccn-no99084822
**Pavol Korpeľ** (\* 7. február 1904, Brezno  –  † 11. január 1966, Zvolen) bol lesný hospodár a historik.

Rodina
------

* otec: Jozef Korpeľ
* matka: Zuzana rod. Lučanská
* manželka: Jozefína rod. Foukalová

Životopis
---------

Študoval na gymnáziu v Banskej Bystrici, lesníctvo na VŠZ v Brne (1922-1928), inžinierom sa stal v roku 1934. V roku 1935-1939 úradník Riaditeľstva štátnych lesov a majetkov v Banskej Bystrici, lesný správca na Starých Horách (1933-1935), od roku 1939 pracovník Ústredného riaditeľstva štátnych lesov v Bratislave, Zvolene (1944-1948), hospodársky pracovník lesných závodov vo Vigľaši (1948-1856), Kriváni a v Banskej Bystrici, pracovník Lesoprojektu vo Zvolene (1956-1964), od 1964 na dôchodku.

Zaoberal sa lesnícko-historickým výskumom Banskej Štiavnice, Krupiny, Kriváňa, Banskej Bystrice, Predajnej, Hrabušíc a Smolníckej Huty. Autor obsiahlych historických štúdií v zborníkoch a článkov o lesohospodárstve.

Dielo
-----

* *Lesnícky adresár*, Bratislava, 1942

Literatúra
----------

* *Slovenský biografický slovník*

Externé odkazy
--------------

* Regionálne osobnosti VKMK – zdroj, z ktorého pôvodne čerpal tento článok.
* Záznam o narodení a krste v matrike záznam číslo 11
Saimiri vevericovitý (Zoo Phoenix)
**Saimiri vevericovitý** alebo **kotúl vevericový** (*Saimiri sciureus*) je malá opica z rodu saimiri (*Saimiri*) z čeľade malpovité (*Cebidae*).

Saimiri vevericovité sú vysoko spoločenské zvieratá. Pri označovaní teritória používajú vlastný moč, ktorý chytajú labkami a parfumujú si nimi aj dlhé chvosty. Okrem toho nadriadení jedinci natierajú svojím močom jedinca podriadeného. Samica po gravidite necelé tri mesiace rodí 1 mláďa. Najprv ho nosí na hrudi, neskôr na chrbte.

Nie je ohrozený. Obýva oblasti Kolumbie, Ekvádoru, Guyany, stredné poschodie dažďového lesa Bolívie, severného Peru a severnej Brazílie. Žije v riedkych dažďových lesoch a na brehoch riek. Živí sa ovocím, púčikmi, semenami a hmyzom. Váži 0,6 – 1,4 kg a meria 25 – 32 cm, chvost 37 – 44 cm. Dĺžka gravidity je 150 – 170 dní. Dĺžka života je 25 rokov.

Zaujímavosti
------------

* mozog saimiri vevericovitého je v pomere k telesnej hmotnosti zhruba 2x väčší ako u človeka. Najvyvinutejšie sú však tie časti, ktoré zodpovedajú za koordináciu pohybu.
* nemajú radi príliš šťavnatú potravu, pokiaľ ju dostanú, vysušujú ju špičkou chvosta
* boli prvými primátmi v kozme

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Saimiri vevericovitý**

Externé odkazy
--------------

* kotúl vevericový – Zoo Spišská Nová Ves

Zdroje
------

1. ↑  LUPTÁK, P. Slovenské mená cicavcov sveta. 2003. S. 56
2. ↑  Zoo Spišská Nová Ves - lexikon
**Preparátor** - je vysoko odborne kvalifikovaný pracovník, ktorý zabezpečuje zložité preparátorské činnosti. Podobné označenie pre toto povolanie sa niekedy používa i tzv. umelecký konzervátor. 

Táto profesia vyžaduje istý stupeň umeleckých dispozícií pracovníka, značné kúltúrne vedomosti, ale i odbornú zručnosť. V rámci tejto pozície sú kladené vysoké požiadavky na zručnosť, cit, rozlišovanie farieb a farebných odtieňov, rozsah zrakového poľa, priestorové videnie a predstavivosť, rozlišovanie nerovností povrchu, rozlišovanie tvaru predmetov, koncentráciu pozornosti, konštrukčnú a priestorovú predstavivosť, samostatné myslenie, flexibilitu, presnosť, precíznosť a odolnosť voči senzorickej záťaži. Ďalej sa objavujú požiadavky na dlhodobú pamäť, praktické myslenie, prispôsobivosť, sebakontrolu, sebaovládanie, samostatnosť a schopnosť prijať zodpovednosť. Pracovník musí mať i dobré pozorovacie schopnosti a cit pre detail.

Vhodné uplatnenie pre pracovníkov v tejto profesii majú hlavne múzeá, kde sú zaradení ako preparátori zvierat, hmyzu, rastlín a pod.
**Sviaščennaja vojna** (rus. Священная война, dosl. Svätá vojna) je popri Kaťuši azda najznámejšia sovietska vojnová pieseň. Jej autorom je Vasilij Lebedev Kumač (Василий Иванович Лебедев-Кумач) a hudbu skomponoval zakladateľ súboru Alexandrovovcov, Alexandr Vasilievič Alexandrov (Александр Васильевич Александров). Slová piesne sa objavili už 24. júna 1941, len dva dni po prepadnutí Sovietskeho zväzu nemeckým Wehrmachtom, a to v novinách Izvestija, pričom Alexandrov za dva dni zložil hudbu. Už 27. júna pieseň sprevádzala na Bieloruskej stanici v Moskve odchádzajúcich vojakov. Avšak pieseň sa spočiatku veľmi nerozšírila, keďže jej text hovoril o urputnom a ťažkom boji a hudba mala skôr tragický podtón, čo nezodpovedalo oficiálnej sovietskej línii, očakávajúcej rýchle a jednoduché víťazstvo Červenej armády. Až 15. októbra 1941, keď nemecké vojská okupovali Kalugu, Ržev a Kalinin, ju rozhlas začal vysielať každý deň, a to hneď po úderoch moskovského orloja.

Pieseň sa stala symbolom nezlomného odporu a odhodlania sovietskeho ľudu v boji s fašizmom a objavila sa v mnohých filmoch, napr. aj v epopeji J. Ozorova *Boj o Moskvu*, kde pieseň v zákopoch vojakom spievajú práve Alexandrovovci. Tento vojenský súbor ju má vo svojom repertoári dodnes.

Upravená ukrajinská verzia piesne, hovoriaca o svätej vojne proti „moskovskej temnej sile", sa objavila krátko po začiatku vojenskej agresie Ruskej federácie proti Ukrajine (24. februára 2022).

**Text piesne:**

|  |
| --- |
| Вставай, страна огромная,
Вставай на смертный бой
С фашистской силой тёмною,
С проклятою ордой.

*Припев x 2:*
*Пусть ярость благородная*
*Вскипает, как волна!*
*Идёт война народная,*
*Священная война!*

Дадим отпор душителям
Всех пламенных идей,
Насильникам, грабителям,
Мучителям людей!

*Припев*

Не смеют крылья чёрные
Над Родиной летать,
Поля её просторные
Не смеет враг топтать!

*Припев*

Гнилой фашистской нечисти
Загоним пулю в лоб,
Отребью человечества
Сколотим крепкий гроб!

*Припев x 2* |

  

**Preklad piesne:**

|  |
| --- |
| Povstaň, krajina ohromná,
povstaň na smrteľný boj!
S fašistickou temnou silou,
s prekliatou hordou. 

*Refrén x 2:*
*Nech ušľachtilý hnev*
*vzkypí sťa vlna!*
*Nastala ľudová vojna,*
*svätá vojna!*

Vzdorujme ničiteľom
všetkých plamenných ideí,
násilníkom, lúpežníkom,
mučiteľom ľudí. 

*Refrén*

Čierne krídla nesmú 
lietať nad vlasťou,
jej priestranné polia
nesmie nepriateľ pustošiť. 

*Refrén*

Hnilej fašistickej hávedi
vpáľme guľku do čela,
spodine človečenstva
zhoblime pevný hrob. 

*Refrén x 2* |

Externé odkazy
--------------

* 



1. ↑   *Вставай Страна Огромная -УКРАЇНСЬКА ПІСНЯ!* [online]. [Cit. 2022-04-08]. Dostupné online.
**Medvedie** je potok na Hornom Považí, v severnej časti okresu Považská Bystrica. Je to ľavostranný prítok Papradnianky, meria 3,7 km a je tokom IV. rádu.

Pramení v Javorníkoch, v podcelku Vysoké Javorníky, v časti Javornícka hornatina, na južnom svahu vrchu Čierne (1 012,8 m n. m.) v nadmorskej výške približne 845 m n. m. Od prameňa tečie na krátkom úseku na juhozápad, vzápätí sa stáča a pokračuje severojužným smerom, pričom z ľavej strany priberá najprv prítok od osady Tomášová, potom prítok od osady Bučkové. Na dolnom toku preteká popri osadách Medvedie a Lazy a nepriberá už prítoky. Napokon sa pri osade Košiary, severozápadne od stredu obce Papradno, vlieva v nadmorskej výške cca 418 m n. m. do Papradnianky.

Referencie
----------

1. ↑   *Názvy vodných tokov* [online]. Bratislava: Úrad geodézie, kartografie a katastra SR, [cit. 2022-01-31]. Dostupné online.
2. ↑   *Mapový portál HIKING.SK* [online]. Denník N, [cit. 2022-01-31]. Dostupné online.

  


| * z
* d
* u
Vodné toky v povodí Papradnianky |
| --- |
| *Papradnianka* → *Váh* → *Dunaj* |
| 
* Komjatný potok
* Koškovec
* Krížovec
* Medvedie
* Ostravický potok
* **Papradnianka**
* Stračinský potok
* Uhoľný potok
* Západliská
* Žilín

 |
**Alétes** alebo **Alétés** (starogr. *Ἀλήτης* – *Alétes/iný prepis:Alétés*) je v gréckej mytológii syn Hippota, potomok hrdinu Herakla, dobyvateľ a kráľ Korintu.

Podľa gréckych mýtov, hrdina Herakles zanechal potomkov na mnohých miestach starovekého Grécka. Niektorí dosiahli vo svojich rodných mestách vládu, iní museli pred legitimnými synmi vládcov utiecť a neskôr sa neúspešní uchádzači o trón, vyhnaní vládcovia, alebo ich potomkovia spojili s Dórmi, aby s ich pomocou získali stratené tróny. Podobne aj Heraklovec Alétes približne tridsať rokov po prvom útoku Dórov na mykénsky Peloponéz viedol ďalší ich útok na Korint a po neľútostnom boji ho dobyl.

Potomkovia Sizyfa, korintskí králi Dóridas a Hyanthidas boli zosadení a na trón zasadol Alétes,ktorý vládol 38 rokov a jeho panovnícky rod sa udržal na tróne päť generácií. Sídelné mesto korintských kráľov sa pôvodne volalo Efyra, od nástupu Aléta na trón ho však premenovali na Korint.

Alétes sa počas svojej vlády pokúsil dobyť spolu s Dórmi aj Atiku a hrozilo, že Atény stihne podobný osud ako Peloponéz. Aténsky kráľ Kodros preto požiadal o radu delfskú veštiareň, ako sa tejto hrozbe vyhnúť. Keď sa od Pýtie dozvedel, že Aténčania odrazia útok Dórov len vtedy, ak zomrie, rozhodol sa dobrovoľne obetovať život. Prezlečený za drevorubača odišiel potom do lesa, kde vyprovokoval hádku s dórskou hliadkou a nechal sa ňou zabiť. Atika sa následne stala jednou z mála oblastí európskeho Grécka, ktorú si Dóri nepodmanili. Následníkom Aléta sa stal jeho syn Ixión.

  


|  |
| --- |
| Alétes**Heraklovci** |
| Vladárske tituly |
|
| Predchodca**Dóridas a Hyanthidas** | **korintský kráľ**1101 pred Kr. – 1066 pred Kr. (fiktívna chronológia) | Nástupca**Ixión** |

Referencie a bibliografia
-------------------------

1. 1 2 3 4  Pausanias, *Periégésis tés Hellados*, 2,4,3.
2. ↑  Vojtech Zamarovský. *Grécky zázrak*. Bratislava : Mladé letá, 1990. ISBN 80-06-00122-7. S. 130.
3. ↑  Strabón, *Geographica* 8,8,5.
4. ↑  Diodoros, *Bibliotheca historia*, 7, frag.9.
5. ↑  Pausanias, *Periégésis tés Hellados*, 2,4,4.
6. ↑  Velleius Paterculus, *Historia Romana*, 1,3.
7. ↑  Thukydides. *Dejiny peloponézskej vojny I-IV*. Martin : THETIS, 2010. ISBN 978-80-970115-4-3. S. vysvetlivky, 315.
8. 1 2  Konón, *Diégéseis*, 26.
9. ↑  Vojtech Zamarovský. *Bohovia a hrdinovia antických bájí*. Bratislava : Mladé letá, 1980. 66-048-80. S. 253.
10. ↑  Hieronymus, *Chronicon*, 112-113.
**TOUCHIT** (označovaný aj ako **touchIT**, **Touch IT** alebo **touchIT hard**) je slovenský magazín o najnovších technológiách, smartfónoch, počítačoch a spotrebnej elektronike, ktorý vychádzajúca od mája 2015. Zakladateľom a zároveň šéfredaktorom magazínu je Ondrej Macko, ktorý predtým pôsobil v časopise PC REVUE.

Časopis vychádza 10-krát ročne v tlačenej forme a elektronickej forme, v roku 2020 však boli kvôli dopadom koronakrízy niektoré vydania spojené do dvojčísiel. Elektronická podoba je dostupná cez aplikáciu pre mobilné zariadenia so systémom Android alebo iOS.

TOUCHIT je jediný slovenský člen expertnej asociácie EISA (Expert Imaging and Sound Association).

Redaktori
---------

* Ondrej Macko - šéfredaktor
* Roman Kadlec
* Michal Reiter
* František Urban
* Miroslav Illéš
* Xénia Rybáková
* Peter Hupka

Referencie
----------

1. ↑
2. ↑
3. ↑
4. ↑
5. ↑
6. ↑
7. ↑
8. ↑
9. ↑   *TOUCHIT | KONTAKT* [online]. touchit.sk, [cit. 2021-01-02]. Sekcia REDAKCIA TOUCHIT. Dostupné online.

Externé odkazy
--------------

* Oficiálny web
* Staršie čísla časopisu na stiahnutie
Súradnice: 51°57′17″S 11°54′50″V﻿ / ﻿51,954722°S 11,913889°V﻿ / 51.954722; 11.913889

**Sála** (nem. Saale) je rieka v Nemecku, s povodím 24 079,1 km² a dĺžkou 433,9 km. Preteká cez Bavorsko, Durínsko a Sasko-Anhaltsko a po Vltave je to druhý najvýznamnejší prítok Labe.

Priebeh toku
------------

Pramení v pohorí Fichtelgebirge pri obci Zell im Fichtelgebirge v nadmorskej výške 728 m v spolkovej krajine Bavorsko. Preteká cez Durínsku rovinu, pod Naumburgom (Sasko-Anhaltsko) pokračuje nížinou, pričom jej povodie zahŕňa aj časť Saska a tiež malú časť Česka prostredníctvom rieky Weiße Elster, ktorá pramení v Ašskom výbežku. Do Labe ústi pri meste Barby v nadmorskej výške 49,5 m.

### Významné prítoky

* Schwesnitz, sprava
* Südliche Regnitz, sprava
* Schwarza, zľava
* Ilm, zľava
* Unstrut, zľava
* Weiße Elster, sprava
* Wipper, zľava
* Fuhne, sprava
* Bode, zľava

Vodný režim
-----------

Priemerný prietok v ústí činí 117 m³/s, pričom pri Naumburgu je to 60 m³/s. Najvyšších úrovní hladiny dosahuje v zime a na jar.

Využitie
--------

Vodná doprava je možná od Naumburgu v dĺžke 175 km. Od Halle je rieka regulovaná a nachádza sa na nej približne 20 plavebných komôr. Na rieke boli vybudované vodné elektrárne (Grafenward, Beliloch). Na rieke ležia mestá Hof, Saalfeld, Rudolstadt, Jena, Naumburg, Weißenfels, Merseburg, Halle, Bernburg, Calbe.

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Sála (rieka)**

Zdroj
-----

* *Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Sála na českej Wikipédii.*
**Ingo Kunzi** (\* 7. november 1966, Bádensko-Württembersko, Nemecko) je nemecký producent a DJ. Prezývku si inšpiroval od dievčata ktoré stretol v nahrávacom štúdiu počas svojho prvého nahrávania. Jeho najúspešnejšia skladba „Ayla" (remixovaná DJ Toucherom), sa stala úspešnou v rebríčkoch vo Spojenom kráľovstve kedy v roku 1996 dosiahla 22 miesto. Po úspechu Kunzi, v roku 1998 vydal skladbu „Ayla II", ktorá bola v rebríčku TOP 40 najpredavanejších skladieb v Nemecku. V rovnakom roku, prerobil skladbu „Liebe" od skupiny Cosmic Baby a získal tým umiestnenie v hitparádach na prvom mieste. V prvej polovici roku 1999, vydal svoju štvrtú skladbu „Angelfalls" ktorá bodovala v TOP 3 v Nemecku. Po takmer štvorročnom úspechu vypustil svoj prvý debutový album *Nirwana*, a zároveň za neho získal zlaté ocenenie v Nórsku a Singapure.

Pred prestávkou v roku 2003 vydal ešte skladby ako „Singularity" / „Brainchild II, Sun Is Coming Out".

Po dlhodobej prestávke Kunzi vydal digitálny singel, pod názvom „Ayla 2010" a takmer o rok neskôr 23. februára 2011, vypustil na svet jeho druhý album *Unreleased Secrets*.

Diskografia
-----------

### Albumy

* 1999 *Nirwana* – Unsubmissive Records/Intercord, CD
* 2011 *Unreleased Secrets* – NoYu Records, CD

Referencie
----------

1. ↑

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Ayla (producer) na anglickej Wikipédii.*

Autoritné údaje: * BnF: 14036206d
* GND: 135168333
* ISNI: 0000 0000 0071 3431
* LCCN: nr00004579
* VIAF: 21145970310532252191
* WorldCat: lccn-nr00004579
**Alfonz I. Aragónsky** zvaný **Bojovník** (\* cca 1073 – † 7. september 1134) bol navarrský a aragónsky kráľ v rokoch 1104 – 1134.

Alfonz bol synom aragónskeho kráľa Sancha I. a jeho druhej ženy Felicie z Rouse. V roku 1109 sa stal manželom kastílskej kráľovnej Urracy Kastílskej. Hlavnou vášňou kráľovho života bol boj – proti moslimom aj proti vlastnej manželke. Zomrel bez potomstva, kráľovstvo odkázal johanitom a templárom.

Je zakladateľom benediktínskeho kláštora San Pedro el Viejo, Rádu Svätého Spasiteľa z Monrealu a mesta Puigcerdà. Na jeho dvore pôsobil ako lekár pokrstený žid Peter Alfonsi.

Alfonzovým nástupcom na aragónskom tróne sa stal jeho mladší brat Ramiro II. ktorý musel požiadať o pápežský dišpenz, pretože bol už v čase bratovej smrti mníchom.

Referencie
----------

1. ↑  
	* CARDINI, Franco. *Evropa a islám*. Praha : Nakladatelství Lidové noviny, 2004. ISBN 80-7106-640-0. S. 109.

* *Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Alfons I. Aragonský na českej Wikipédii.*

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Alfonz I. (Aragónsko)**

Autoritné údaje: * BnF: 12510003j
* GND: 119198673
* ISNI: 0000 0003 8341 725X
* LCCN: n78095713
* NK ČR: jo2018983171
* VIAF: 268505078
* WorldCat: lccn-n78095713
**Azan** alebo **Azán** (starogr. *Ἀζᾶν* – *Azan*/iný prepis *Azán*) je v gréckej mytológii syn lykosúrskeho kráľa Arkada a nymfy Eraty.(podľa iných verzii Leaneiry, alebo Meganeiry)

Azan syn Arkada mal troch súrodencov, sestru Hyperippu a bratov Afeida a Elata, ktorí sa stali spolu s ním po rozdelení Arkádie kráľmi. Oženil sa s Hypolitou, dcérou Dexamena a mal s ňou syna Kleitora. Keď Azan zomrel, na jeho počesť sa konali v Lykosúrii prvé pohrebné hry v histórii. Súťažili v atletike a v konských pretekoch a  tieto hry sa na jeho počesť konali aj v neskorších časoch.

Referencie
----------

1. 1 2  Pausanias, *Periégésis tés Hellados*, 8,4,2.
2. ↑  Apollodoros, *Kronika*, 3,9,1.
3. ↑  Pausanias, *Periégésis tés Hellados*, 5,1,4.
4. ↑  Pausanias, *Periégésis tés Hellados*, 10,9,5–6.
5. ↑  Diodoros, *Bibliotheca historia*, 4,33,1.
6. ↑  Pausanias, *Periégésis tés Hellados*, 8,4,4.
7. ↑  Pausanias, *Periégésis tés Hellados*, 8,4,5.
8. ↑  Pausanias, *Periégésis tés Hellados*, 5,1,8.
**Bielopavučinovec** (lat. *Leucocortinarius*) rod húb z čeľade čírovkovité (*Tricholomataceae*). Jeho jediným druhom je **bielopavučinovec hľuznatý** (lat. *Leucocortinarius bulbiger*).

Systematika
-----------

Do polovice 20. stor. sa považoval za súčasť iných rodov, najmä rodu čírovka (*Tricholoma*), pavučinovec (*Cortinarius*) alebo rodu *Cortinellus*. 

Staršie sa niekedy radil do čeľade pavučinovcovité (Cortinariaceae).

Opis
----

Plodnica bielopavučinovca hľuznatého má 5 – 12 cm široký klobúk, najprv klenutý, neskôr plochý, hladký, holý, nehygrofánny, plavý až plavočervenkastý, za mladi na okraji ovešaný bielymi hodvábnymi zvyškami plachtičky. Lupene sú 5 – 10 mm široké, dosť husté, najprv biele alebo krémové, neskôr s hnedastým nádychom a často aj s hrdzavoškvrnitým ostrím. Hlúbik je 3 – 6 cm dlhý, 0,7 – 2 cm hrubý, takmer valcovitý, dolu zúžený, plný, často trochu excentrický, belavý. Dužina je belavá, nemeniaca sa, nevýraznej chuti a bez nápadnej vône. Výtrusy sú elipsoidné, hladké, bezfarebné, 7 – 9 × 4,5 – 5 μm veľké. Výtrusný prach je krémový alebo bledookrový.

Výskyt
------

Vyskytuje iba v Európe.

Bielopavučinovec hľuznatý rastie od augusta do novembra zvyčajne v početných skupinách v humuse suchších ihličnatých (najmä v smrečinách) alebo zmiešaných lesoch, predovšetkým v teplejších oblastiach. U nás nie je hojný.

Praktický význam
----------------

Je to chutná huba, vhodná na úpravu začerstva i na konzervovanie v octovom náleve.

Možnosť zámeny
--------------

Zámena je možná s pavučinovcami, ktorých lupene sú však v dospelosti hrdzavé alebo tmavohnedé.

Galéria
-------

* staršia plodnicastaršia plodnica

Referencie
----------

1. ↑  Specis Fungorum
2. 1 2 3 4 5  Mirko Svrček, Bohumil Vančura. *Huby*. Bratislava : Príroda, 1987. 64-021-87. S. 265.
3. 1 2 3  Aurel Dermek. *Atlas našich húb*. Bratislava : Obzor, 1983. 65-001-83. S. 302.
4. 1 2 3 4  Ladislav Hagara. *Atlas húb*. Martin : Osveta, 1987. 70-042-87. S. 334.

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Bielopavučinovec**
**Aluminotermia** je metóda prípravy chemických prvkov, prevažne kovov z ich oxidov redukciou kovovým hliníkom pri vysokej teplote. Hliník má vysokú afinitu ku kyslíku a pri zvýšenej teplote ho odoberá z oxidu za vzniku oxidu hlinitého a príslušného prvku. Aluminotermiou sa môžu pripraviť prvky, ako sú napr. molybdén, vanád, nikel, kobalt, kremík, titán, tórium a pod.:

3 Mn3O4 + 8 Al → 4 Al2O3 + 9 Mn
Cr2O3 + 2 Al → Al2O3 + 2 Cr
Fe2O3 + 2 Al → Al2O3 + 2 Fe
V praxi sa aluminotermia využíva pri zváraní koľajníc termitom. Termit je zmes oxidu železitého alebo magnetitu (oxidu železnato-železitého) a práškového hliníka v pomere 3:1. Termit sa zapaľuje pomocou zápalnej zmesi (peroxid bárnatý zmiešaný s práškovým horčíkom alebo hliníkom) a horčíkovej triesky. Zapálená termitová zmes spočiatku jasne žiari a za krátky čas sa zohreje až na 3 000 °C, pričom vyredukované železo sa zleje do súvislej vrstvy, nad ktorou sa vytvorí vrstva bieleho oxidu hlinitého.


|  |  |
| --- | --- |
| Portal | Chemický portál |
**Justin Long** (\* 2. jún 1978, Fairfield, Connecticut, USA) je americký herec, producent a scenárista. Je známy z filmov ako *Galaxy Quest* (1999), *Jeepers Creepers* (2001),  *Vybíjaná: Choď do toho na plné gule* (2004), *Smrtonosná pasca 4.0* (2007),  *Stiahni ma do pekla* (2009), *Mládeži neprístupné* (2013),  *Barbar* (2022).

Detstvo a mladosť
-----------------

Long sa narodil ako prostredný syn z troch chlapcov. Jeho stará mama bola talianskeho pôvodu. Long vyrastal v konzervatívnej katolíckej rodine.

Kariéra
-------

Long prvý krát debutoval pred kamerami v roku 1999, vo filme *Galaxy Quest*. Vo filme si zahral po boku Tima Allena, Sigourney Weaver, Alana Rickmana a Tonyho Shalhouba. Long za svoj herecký výkon vo filme získal nomináciu na Saturn Award. V roku 2001 si zahral spoločne s Ginou Phillips vo filme *Jeepers Creepers*. V rokoch 2000 až 2004 účinkoval v televíznom seriály *Ed*. Tretiu nomináciu na Saturn Award získal za svoj herecký výkon vo filme *Smrtonosná pasca 4.0*.

Long sa aktívne venuje aj dabingu. Svojim hlasom daboval postavu Alvina vo filmoch *Alvin a Chipmunkovia*. V roku 2009 si zahral po boku Christiny Ricci a Liama Neesona vo filme *Život po živote*.

Súkromný život
--------------

Long mal vzťah s Drew Barrymore, ktorý trval medzi rokmi 2007 a 2010. Od polovice roku 2013 chodil aj s Amandou Seyfried. Rozišli sa v septembri 2015. V marci 2023 bolo oznámené, že Long bol zasnúbený s Kate Bosworth, ktorú si neskôr vzal za manželku.

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Justin Long**

Externé odkazy
--------------

* Justin Long v Internet Movie Database (po anglicky)
* Justin Long v Česko-Slovenskej filmovej databáze

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Justin Long na anglickej Wikipédii.*

Autoritné údaje: * BnF: 145173260
* GND: 139911502
* ISNI: 0000 0000 7691 1039
* LCCN: no2002040090
* NK ČR: xx0249767
* VIAF: 22375765
* WorldCat: lccn-no2002040090
**Heinrich Müller** (\* 28. apríl 1900 Mníchov, Nemecko – † neznámy, pravdepodobne máj 1945, Berlín, Nemecko) bol nemecký policajný dôstojník, v rokoch 1939 až 1945 veliteľ nacistickej tajnej polície Gestapo.

Život
-----

Pochádzal z bavorského Mníchova. Zúčastnil sa prvej svetovej vojny ako pilot delostreleckej pozorovacej jednotky. Po vojne pôsobil ako policajný dôstojník najprv v polícii Weimarskej republiky, neskôr v policajných zložkách Nacistického Nemecka. Nadviazal osobné styky s Heinrichom Himmlerom a Reinhardom Heydrichom. Po nástupe nacistov k moci v roku 1933 sa stal pracovníkom nacistickej bezpečnostnej služby Sicherheitsdienst (SD) a úzko spolupracoval s Heydrichom. V roku 1934 vstúpil do SS. Od septembra 1939 bol poverený vedením tajnej polície Gestapo.

Podieľal sa výraznou mierou na príprave a vykonaní masových vrážd židovského obyvateľstva a obyvateľov okupovaných území ZSSR. V priebehu roku 1941 vyslal Eichmanna aby referoval o činnosti nemeckých oddielov Einsatzgruppen, ktoré na okupovaných územiach vraždili židov strelnými zbraňami. Podľa Eichmannovej správy v tej dobe zlikvidovali asi 1,4 milióna osôb. V januári sa Müller zúčastnil konferencie vo Wannsee, na ktorej sa rozhodlo o spôsobe likvidácie židovského obyvateľstva na Nemcami kontrolovanom území.

Podieľal sa tiež na kontrašpionážnej činnosti Gestapa, ktoré sa snažilo nahradiť nefunkčný Abwehr. Po atentáte na Hitlera 20. júla 1944 bol Müller poverený prenasledovaním všetkých podozrivých osôb. Jeho činnosť mala za následok zatknutie asi 5000 ľudí a popravu 200 z nich.

Naposledy bol videný 1. mája 1945 v Hitlerovom bunkri v Berlíne. Na sklonku vojny sa dôkazy o jeho osude vytrácajú. Predstavuje jedného z najvyššie postavených nacistov, ktorého osud na sklonku vojny nebol presne zmapovaný. Existuje niekoľko alternatív jeho zmiznutia, ktoré zahŕňajú možnosť, že zahynul alebo spáchal samovraždu v Berlíne počas poslednej fázy bojov v meste; že sa mu podarilo uniknúť z krajiny do Južnej Ameriky, alebo že padol do sovietskeho, či spojeneckého zajatia, kde mohol byť ďalej využívaný ako skúsený príslušník tajnej služby.

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Heinrich Müller (Gestapo)**

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Heinrich Müller (Gestapo) na anglickej Wikipédii.*

Autoritné údaje: * BnF: 13510127z
* GND: 119225794
* ISNI: 0000 0001 0964 9496
* LCCN: n96084420
* NK ČR: jx20101203016
* VIAF: 37721970
* WorldCat: lccn-n96084420
**Ayşe Kulinová** (\* 26. august 1941, Istanbul, Turecko) je turecká novinárka a spisovateľka.

Vyrastala v úradníckej rodine tureckej elity. Otec, Muhittin Kulin, bol Bosniak a matka Sitare Hanım, Čerkeska. Hlásili sa k tradičnému osmanskému kódexu správania.

Navštevovala strednú školu v Istanbule a študovala literatúru na American College for Girls v Istanbule - Arnavutköy. Počas prvého vojenského prevratu 27. mája 1960 bola politicky aktívna. Od 80. rokov pracovala ako redaktorka a reportérka pre viacero tureckých novín a časopisov a ako producentka pre televíziu, reklamu a celovečerné filmy. Vydala viac ako pätnásť kníh, z ktorých štyri boli preložené do angličtiny. Získala rôzne turecké literárne ceny. Za autobiografický román *Adı Aylin* bola roku 1997 vybraná Istanbulskou univerzitou ako *Autor roka*. V románe *Bir Gün* sa zameriava na kurdskú otázku. Roku 2007 bola vymenovaná čestným veľvyslancom UNICEF.

Referencie
----------

1. ↑  Talât Sait Halman, Türk Edebiyatı Tarihi, 2006, s. 369

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Ayşe Kulinová**

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Ayşe Kulin na českej Wikipédii.*

Autoritné údaje: * BnF: 145120755
* GND: 132386453
* ISNI: 0000 0000 6656 8222
* LCCN: nr97024753
* NK ČR: osa2016931902
* VIAF: 17456224
* WorldCat: lccn-nr97024753
**Hatice Aynışah Sultan** bola osmanská princezná, dcéra sultána Bayezida II. a sestra sultána Selima I.

Život
-----

Aynışah sa narodila v Amasii, keď jej otec bol ešte princom. Jej matka bola konkubína Şirin Hatun; mala len jedného súrodenca, ktorý mal aj rovnakú matku - Şehzade Abdullaha.

V roku 1489 alebo 1490 sa vydala za Göde Ahmeda Beya, ktorý bol synom princa z Akkojunluskej ríše. Špekuluje sa, že svadba mohla prebehnúť už o pár rokov skôr, pretože Ahmed sa zdržiaval dlhšiu dobu v sultánovom paláci. Neskôr sa zúčastnil bojov o trón vo svojej ríši, ale v roku 1498 bol v bojoch o trón zavraždený.

Aynışah viedla korešpondenciu ako so svojím otcom Bayezidom, tak aj s bratom Selimom, aby sa jej boje o trón nijako nedotkli a prežila ich.

Bola ešte stále nažive, keď jej brat Selim v roku 1512 zosadil ich otca z trónu a stal sa novým vládcom. Rovnako ako ostatné jeho sestry mu potom v dochovaných listoch gratulovali.

Okolo roku 1506 vybudovala *mekteb* (základnú školu) v Alemdari, v okolí dnešného mesta Fatih v Istanbule a v blízkosti *Hacı Beşir Ağa Külliye* (komplexu), kam bola neskôr škola presťahovaná. Táto škola bola v jej súkromnom vlastníctve a vybudovala ju na vlastné náklady. Tu sa tiež nachádza jej hrob; iní si zase myslia, že je pochovaná v hrobke spoločne s otcom a matkou a že bola zamenená s rovnomennou neterou, dcérou Abdullaha.

Potomstvo
---------

Spoločne s Göde Ahmedom Beyom mala 3 deti:

* Dcéru, ktorá sa vydala za Yahyapaşazade Malkoçoğlu Balı Bey
* Dcéru, ktorá sa vydala za Şehzade Alaeddin, syna Şehzade Ahmeta, ktorý bol polovičným bratom Aynışah
* Zeyneddin Bey (\* 1496 - ?), narodil sa pravdepodobne v rovnakú dobu, ako jeho otec začal bojovať o trón

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Aynışah Sultan na českej Wikipédii.*
**Skupina Mikuláša Galandu**, známa tiež ako **Galandovci**, bola zoskupením deviatich slovenských výtvarníkov, ktorí sa svojím výtvarným prejavom sa významným spôsobom podieľali na formovaní slovenského výtvarného umenia. Sú považovaní za významné výtvarné hnutie obdobia socialistického Česko-Slovenska, svojím programom sa vyhraňovali voči socialistickému realizmu a za vyše polstoročie pôsobenia na slovenskej výtvarnej scéne si vyslúžili tiež prívlastok „legendy slovenskej moderny".

Skupina vznikla v roku 1957 a jej aktívna výtvarná a výstavná činnosť prebiehala do roku 1963. Za hlavného iniciátora Skupiny sa považuje Andrej Barčik. Umelci sa hlásili k tradícii moderny medzivojnového umenia, menovite k odkazu diela Miloša A. Bazovského, Ľudovíta Fullu, Mikuláša Galandu a Cypriána Majerníka.

V roku 1972 boli členovia Skupiny Mikuláša Galandu v zborníku *Za socialistické umenie* podrobení tvrdej kritike a následne vylúčení zo Zväzu slovenských výtvarných umelcov. Znamenalo to nielen zákaz vystavovania, ale aj ďalšie represie. Aj preto sa jej členovia spoločenského uznania v plnej miere dočkali až po roku 1989.

Členovia
--------

* Andrej Barčík
* Anton Čutek
* Vladimír Kompánek
* Rudolf Krivoš
* Milan Laluha
* Milan Paštéka
* Andrej Rudavský
* Ivan Štubňa
* Pavol Tóth

Referencie
----------

1. 1 2 3   *Skupina Mikuláša Galandu* [online]. Galéria Nedbalka, [cit. 2022-06-24]. Dostupné online.
2. 1 2 3  KUKAL, Jan; ARNOLD, René; MOJŽIŠ, Juraj. *Galandovci : legendy slovenskej moderny 1957 – 1968 : Galéria mesta Bratislavy, Mirbachov palác 10. februára – 11. apríla 2010*. [Bratislava] : Borgis, [2010]. 103 s. ISBN 978-80-968980-8-4.
3. ↑  ŽILÍKOVÁ, Lucia. *Andrej Barčík : osou cez horizont*. 1. slovenské vyd. Bratislava : Galéria Nedbalka, 2019. 63 s. ISBN 978-80-89784-16-5.

Pozri aj
--------

* Slovenské umenie 20. storočia

Externé odkazy
--------------

* Galandovci – kolekcia diel na stránke webumenia.sk SNG
* Galandovci - Skupina Mikuláša Galandu na stránkach galérie Nedbalka
* Galandovci - Dokumentárny film o legendách slovenskej výtvarnej moderny na stránkach Rtvs.sk
* Galandovci rozhýbali výtvarnú scénu - článok na stránkach Kultura.pravda.sk
* Galandovci a ich "nahé ženy" - Miroslava Moncmanová, článok na stánkach Blog.sme.sk
Svätá **Alžbeta** (hebrejsky **אֱלִישֶׁבַע / אֱלִישָׁבַע** (*Môj Boh prisahal*), štandardná hebrejčina **Elišéva** / **Elišáva**, tiberská hebrejčina **Ĕlîšéḇa** / **Elisabete**; arabsky: **إشاع**) bola podľa Nového zákona a Koránu matkou Jána Krstiteľa a manželkou kňaza Zachariáša.

Rodinný vzťah k Márii
---------------------

V Lukášovom evanjeliu je popisovaná ako *príbuzná* Márie. Použité grécke slovo συγγενίς môže odkazovať k rôznym príbuzenským vzťahom. Podľa anglickej Catholic Encyclopedia je ich vzťah popísaný svätým Hypolitom (asi 170 – 236), ktorý ich považuje za sesternice. Matku Alžbety a Annu, matku Márie, považuje za sestry. Máriina matka je známa aj z apokryfných textov.
Niektoré preklady tohto verša uvádzajú ich príbuzenstvo všeobecne, iné ich označujú rovno za sesternice.

Alžbeta v Biblii
----------------

Podľa Lukášovho evanjelia Alžbeta pochádzala z kňazského rodu Áronových synov. Jej manžel Zachariáš bol jedným z kňazov poverených chrámovú službou. Obaja boli „spravodliví pred Bohom", ale boli už starší a bezdetní, lebo Alžbeta bola neplodná. Pri vykonávaní obradu Zachariáša navštívil anjel a oznámil mu, že jeho žena Alžbeta porodí syna, ktorý „bude veľkým pred Pánom".
Tehotnú Alžbetu navštevuje potom jej príbuzná Maria, ktorá mala v lone Ježiša:

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| „ | Keď Alžbeta počula Máriin pozdrav, pohlo sa dieťa v jej lone a Alžbetu naplnil Duch Svätý. I zvolala hlasno: Požehnaná si medzi ženami a požehnaný je plod tvojho lona! | "|
| – Biblia, Lk, 1, 41-42 |

Na inom mieste ako v Lukášovom evanjeliu nie je už Alžbeta v Novom zákone menovaná. Zmieňujú sa o nej ešte niektoré apokryfy, najmä Protoevanjelium Jakubovo, ktoré líči narodenia jej syna a následnú vraždu jej manžela.

Svätosť
-------

Alžbeta je uctievaná ako svätá v rímskokatolíckej cirkvi (5. novembra), v pravoslávia a anglikánskych cirkvách 5. septembra v rovnaký deň ako jej manžel Zachariáš.

Referencie
----------

1. ↑  Biblia, Lk, 1, 36
2. ↑   CHARLES L. SOUVAY. Elizabeth. In:  *Catholic Encyclopedia*. New York : Robert Appleton Company, 1913. (angl.)
3. ↑  Biblia, Lk, 1, 5
4. ↑  Biblia, Lk, 1, 7
5. ↑  Biblia, Lk, 1, 10 – 17

Pozri aj
--------

* Ján Krstiteľ
* Zachariáš (kňaz)
* Magnificat

Literatúra
----------

* SCHAUBER, Vera; SCHINDLER, Hanns Michael. *Rok se svatými*. 2. vyd. Kostelní Vydří : Karmelitánské nakladatelství, 1997. 702 s. ISBN 80-7192-304-4. (čes.)

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Alžbeta (matka Jána Krstiteľa)**

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článkov Alžběta (matka Jana Křtitele) na českej Wikipédii a Elizabeth (Biblical person) na anglickej Wikipédii.*

Autoritné údaje: * GND: 118529862
* LCCN: no95039114
* VIAF: 316389421
* WorldCat: lccn-no95039114
Bill of Rights
**Listina práv Spojených štátov amerických** (angl. **Bill of Rights**) je súhrnný názov pre prvých desať dodatkov k ústave Spojených štátov, ktoré obmedzujú moc americkej federálnej vlády a zakotvuje základné demokratické práva. Účelom tohoto obmedzenia je ochrana prirodzených práv, teda slobody, osobného vlastníctva a ďalej slobody vyznania, slova, slobodnej tlače, zhromažďovania, ale aj práva na držanie a nosenie zbrane.

Táto listina základných práv bola v roku 1789 prednesená prvému Kongresu Jamesom Madisonom (neskôr sa stal americkým prezidentom) a bola vydaná v platnosť 15. decembra 1791 po ratifikácii v jednotlivých členských štátoch Únie.

Bill of Rights hrá ústrednú rolu v americkom právnom a politickom systéme a je pretrvávajúcim symbolom slobôd a kultúry amerického národa. Jedna z prvých štrnástich kópií tejto listiny je verejne sprístupnená v Národnom archíve vo Washingtonu.

Referencie
----------

1. ↑  SCHÄFER, Peter. *Prezidenti USA: od George Washingtona po Billa Clintona*. Praha: Mladá fronta. S. 57. ISBN 80-204-0499-6.

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Listina práv (Spojené státy americké) na českej Wikipédii.*