recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Anaxibié** (starogr. *Ἀναξιβίη* – *Anaxibié*) je v gréckej mytológii dcéra líbyjského kráľa Danaa a jeho manželky z Aithiopie.

Anaxibié bola jedna z päťdesiatich dcér líbyjského kráľa Danaa, o ktoré sa uchádzalo päťdesiat synov jeho brata Aigypta, ktorý vládol v susednom Egypte. Keďže Danaos so svadbou nesúhlasil, Aigyptos mu vypovedal vojnu a porazil ho. Danaos nato ušiel s dcérami do Argu na Poloponéze, ale Aigyptos sa so svojimi synmi za ním vypravil a k svadbe ho prinútil.

Anaxibié potom dostala za manžela Archelaa, syna Aigypta a jeho fenickej manželky. Keď sa skončila hromadná svadba, Danaos dcéram prikázal, aby svojich manželov počas svadobnej noci zavraždili. Okrem Hyperméstry, všetky dcéry príkaz otca splnili a bohovia ich za tento hrozný skutok po smrti odsúdili na večný trest nosiť v podsvetí do deravého džbána vodu.

Referencie a bibliografia
-------------------------

1. ↑  Pacificus Maximus, *Hecatelegium*, *Danaides* 2.
2. 1 2 3  Apollodoros, *Bibliotheca*, 2,1,5.
3. 1 2  Vojtech Zamarovský. *Bohovia a hrdinovia antických bájí*. Bratislava : Mladé letá, 1980. 66-048-80. S. 32.
4. ↑  Lesley Adkins & Roy A. Adkins. *Starověké Řecko*. Praha : Slovart, 2011. ISBN 978-80-7391-580-3. S. 314.
**Anatólske jazyky** alebo **chetitsko-luvijské jazyky** alebo **maloázijské jazyky** sú vymretá vetva indoeurópskych jazykov, ktorou sa hovorilo v staroveku (pred narodením Krista) v Malej Ázii (Anatólii): v dnešnom Turecku a severnej Sýrii.

Delenie
-------

Patrili k nim:

* chetitčina
* luvijčina:
	+ klinopisná luvijčina
	+ hieroglyfická luvijčina
* lýdčina
* lykijčina A a lykijčina B (=milijčina)
* palajčina

A možno aj:

* sidetčina
* pisidčina
* kárčina

Tieto jazyka sa vyvinuli z hypotetickej praanatólčiny, ktorá sa neskôr rozdelila na západnú praanatólčinu (tá neskôr zas na (a) lýdčinu a (b) ostatné) a chetitčinu.

Charakteristika
---------------

Podľa najrozšírenejšej teórie prišli nositelia týchto jazykov do Malej Ázie pravdepodobne z dolného Povolžia v dvoch vlnách (luvijskej a chetitskej) cez Kaukaz či Balkán.

Práve zo skupiny anatólskych jazykov pochádzajú najstaršie písomné záznamy indoeurópskeho jazyka vôbec, chetitské klínopisné texty na hlinených tabuľkách z čias okolo roku 1600 pred Kr. Chetitčina, rozlúštená Bedřichom Hrozným v rokoch 1916-1917, je bohato doložená nálezmi tabuliek zo 17.-14. storočia pred Kr. Chetitčine bola blízka palajčina, takisto písaná klinovým písmom, ktorá vymrela niekedy v 13. stor. pred Kr. 

Ďalším významným a dobre doloženým anatólskym jazykom bola luvijčina, a z nej odvodené spriaznené jazyky lýdčina, kárčina a lykijčina, zhrnované niekedy pod pojem luvijské jazyky.

Neskorými príkladmi (pravdepodobne) anatolských jazykov, ktoré poznáme len z hŕstky nápisov na hroboch a minciach, pochádzajúcich z obdobia okolo 2. storočia pred Kr. sú pisidčina a sidetčina. Aj tieto jazyky sa písali gréckym písmom. Ich zaradenie do anatólskych jazykov je sporné, ale zvyknú sa zaraďovať aspoň medzi indoeurópske jazyky, hoci ani také zaradenie nie je isté.

Referencie
----------

1. 1 2  KRUPA, Viktor; GENZOR, Jozef. *Jazyky sveta v priestore a čase*. 2. dopl. a preprac. vyd. Bratislava : Veda, 1996. 356 s. ISBN 80-224-0459-4. S. 43-44.
2. ↑  KRUPA, Viktor; GENZOR, Jozef. *Jazyky sveta v priestore a čase*. 2. dopl. a preprac. vyd. Bratislava : Veda, 1996. 356 s. ISBN 80-224-0459-4. S. 45-46.

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Anatolské jazyky na českej Wikipédii.*
|  |  |
| --- | --- |
| A | Tráviaci trakt a metabolizmus |
| B | Krv a krvotvorné orgány |
| C | Kardiovaskulárny systém |
| D | Dermatologiká |
| G | Urogenitálny trakt a pohlavné hormóny |
| H | Hormóny na systémové použitie, okrem pohlavných hormónov |
| J | Antiinfektíva na systémové použitie |
| L | Antineoplastické a imunomodulačné látky |
| M | Muskuloskeletárny systém |
| N | Nervový systém |
| P | Antiparazitiká, insekticídy a repelenty |
| Q | Veterinárne prípravky |
| R | Respiračný systém |
| S | Zmyslové orgány |
| V | Rôzne prípravky |
|  Nobel, Internetová databáza liekov registrovaných na Slovensku.  |

**Anatomicko-terapeuticko-chemický klasifikačný systém** (**ATC**) alebo **ATC klasifikácia** je určený na klasifikáciu liekov. Je pod správou Collaborating Centre for Drug Statistics Methodology (Kolaboračné centrum pre štatistiku a metodológiu liekov) Svetovej zdravotníckej organizácie. Prvýkrát bola ATC klasifikácia vydaná 1976.

Lieky sú klasifikované do skupín podľa toho na aký orgán alebo sústavu je zameraný ich terapeutický účinok a podľa svojich farmakologických a chemických vlastností.

Klasifikácia
------------

V ATC klasifikácii sú lieky klasifikované do skupín na piatich rôznych úrovniach.

### Prvá úroveň

Prvá úroveň, označovaná písmenom zaraďuje liek do anatomickej skupiny. Existuje 14 hlavných skupín.

### Druhá úroveň

Druhá úroveň označuje hlavnú terapeutickú skupinu a je označovaná dvoma arabskými číslicami.

### Tretia úroveň

Tretia úroveň označuje terapeutickú podskupinu a je označená písmenom.

### Štvrtá úroveň

Štvrtá úroveň označuje chemickú, terapeutickú alebo farmakologickú podskupinu a je označená písmenom.

### Piata úroveň

Piata úroveň ATC kódu označuje chemickú podskupinu a je označená dvoma arabskými číslicami.

Externé odkazy
--------------

* Oficiálna stránka ATC spravovaná WHO Collaborating Centre for Drug Statistics Methodology
* ADC ČÍSELNÍK - centrálna elektronická databáza farmaceutických produktov registrovaných na Slovensku v správe súkromnej spoločnosti.
* Online vyhľadávanie v oficiálnej databáze liekov a zdravotníckych pomôcok Štátneho ústavu pre kontrolu liečiv.
**Lucius Cincius Alimentus** bol rímsky senátor a historik. Patril k tzv. analistickej historiografickej škole.

Pochádzal z plebejského rodu a v roku 210 pred Kr. zastával úrad prétora. V Druhej púnskej vojne velil dvom légiam na Sicílii a údajne padol do zajatia, v ktorom sa osobne stretol s Hannibalom. Podobne ako jeho predchodca Quintus Fabius Pictor, spísal aj Cincius Alimentus grécky analistickú dielo, v ktorom sa zaoberá dejinami Ríma od jeho založenia po Druhú púnsku vojnu. Polybios aj Dionysios z Halikarnasu ho hodnotia ako nestranného historika. Až na niekoľko fragmentov sa Alimentova história nezachovala a vieme o nej len od Dionysia z Halikarnasu, ktorý z nej čerpal.

Podľa Dionysia z Halikarnasu Cincius Alimentus kladie založenie Ríma do roku 729 pred Kr.

Literatúra
----------

* CONTE, Gian Biagio. *Dějiny římské literatury*. Preklad Dagmar Bartoňková et al. Vyd. 1. Praha : KLP, 2003. 790 s. ISBN 80-85917-87-4.
* ŠUBRT, Jiří. *Římská literatura*. Vyd. 1. Praha : OIKOYMENH, 2005. 502 s. (Sborníky, slovníky, učební texty; zv. 26.) ISBN 80-7298-095-5. S. 55, 57.

Autoritné údaje: * GND: 102384916
* LCCN: nr95027541
* VIAF: 302131429
* WorldCat: lccn-nr95027541
**Anauchidas** (starogr. *Ἀναυχίδας* – *Anauchidas*) bol v starovekom Grécku dvojnásobný olympijský víťaz v zápasení.

Anauchidas, syn Filya z Élidy, dosiahol na hrách v Olympii dve víťazstvá v zápasení. Prvý olympijský veniec získal ešte ako dorastenec a neskôr si v tejto disciplíne vybojoval víťazstvo i medzi mužmi. Dátumy týchto hier sú neznáme. Zápasenie (*palé*) sa podobalo nášmu „*grécko-rímskemu"*; aby súťažiaci dosiahol víťazstvo, musel súpera trikrát zvaliť na zem, takže sa jej dotkol kolenom, alebo ho prinútiť, aby sa vzdal. Súperi sa od prvého až do posledného kola určovali žrebom a zápasili vylučovacím systémom.

Staroveký grécky cestovateľ a spisovateľ Pausanias zaznamenal, že sochu Anauchida videl v posvätnom okrsku olympijskej *Altidy*. Autora jeho sochy a kedy sa olympijských hier zúčastnil, nezistil.

Referencie a bibliografia
-------------------------

1. 1 2 3  Pausanias, *Periégésis tés Hellados*, 6,14,11.
2. ↑  Vojtech Zamarovský. *Vzkriesenie Olympie*. Bratislava : Šport, 1986. 77-043-86. S. 113.

Pozri aj
--------

* Zoznam olympijských víťazov staroveku
**Taxonómia** v širšom zmysle je teoretická aj praktická klasifikácia (rozdeľovanie) živých organizmov do hierarchicky usporiadaných kategórií. Spadá sem identifikovanie a pomenovanie organizmov na základe ich vlastností a predpokladanie vzťahov druhov v priebehu evolúcie. V užšom zmysle sa pojmom taxonómia označuje len teoretická taxonómia. Odborníci v odbore taxonómie sa nazývajú **taxonómovia**.

Taxonómia sa významovo prelína s vedným odborom systematikou, ktorá sa však chápe ako širší pojem, pretože zahŕňa dnes aj fylogenézu a evolučnú biológiu. 

Základné taxonomické kategórie sú ríša, kmeň, trieda, rad, čeľaď, rod, druh, bližšie pozri v článku taxonomická úroveň.

Konkrétne taxonomické členenia sú uvedené v článku Systém živých organizmov.

Taxonómia má nasledujúce súčasti:

* nomenklatúra = pomenovanie organizmov
* klasifikácia = zaraďovanie do skupín podľa určitých pravidiel
* taxonómia v užšom zmysle = teoretická taxonómia:
	+ mikrotaxonómia = taxonómia druhov a taxónov nižších kategórií,
	+ makrotaxonómia = taxonómia vyšších taxónov ako druh.

Pozri aj
--------


|  |  |
| --- | --- |
| Portal | Biologický portál |

* Vedecká klasifikácia
* druh (taxonómia)
**Lucius Cornelius Sisenna** (120 – 67 pred Kr.) bol rímsky politik a historik. Zahynul počas Pompeiovho ťaženia proti pirátom. Sisenna bol Pompeiovým veliteľom operujúcim na pobreží Grécka.

Jeho historické dielo nazvané *Historiae* (Dejiny) pozostávalo z 23 kníh. Podľa správ, ktoré sa o ňom dochovali, ho možno zaradiť k „tragickej" historiografii, ktorú charakterizoval sklon k dramatizácii dejinných udalostí a hľadanie heroických osobností. Vzorom mu v tom bol helenistický historik Kleitarchos, ktorý obdobným štýlom rozpracoval život Alexandra Macedónskeho.

Sisenna sa venoval obdobiu, ktoré sám prežil – od občianskych vojen v neskorej republike po Sullovu smrť. Práve veľký diktátor je Sisennovým hrdinom non plus ultra. Nielenže ho svojim dielom oslavuje, ale predstavuje ho ako charizmatika, ktorý je schopný viesť rímsky národ. Pritom skĺzava až k romantickému opisu dejín. Romantizujúcej forme diela prikrášľujúcej históriu fantastickými až mýtickými faktami zodpovedá jazyk, ktorý je ornamentálny a radí sa k tzv. aziatickému štýlu. Podľa Cicerona Sisenna používal aziatický štýl i ako rečník.

Sisenna tiež napísal dielo *Fabulae Milesiae* (Milétske poviedky), ktoré sa inšpirovalo rovnomenným dielom Aristida z Milétu. Mohlo ísť o voľné, latinské spracovanie týchto vtipných, erotických poviedok. Sisenna touto svojou tvorbou ovplyvnil prozaické dielo Apuleia a Petronia.

Literatúra
----------

* CONTE, Gian Biagio. *Dějiny římské literatury*. Preklad Dagmar Bartoňková et al. Vyd. 1. Praha : KLP, 2003. 790 s. ISBN 80-85917-87-4.

Autoritné údaje: * BnF: 16569816v
* GND: 102128332
* ISNI: 0000 0000 5319 9034
* LCCN: nr95029637
* VIAF: 46654343
* WorldCat: lccn-nr95029637
**Anaïs Nin**, celým menom **Angela Anaïs Juana Antolina Rosa Edelmira Nin y Culmell** (\* 21. február 1903, Neuilly-sur-Seine, Francúzsko – † 14. január 1977, Los Angeles, Spojené štáty) bola americká spisovateľka dánsko-kubánskeho pôvodu. Pravidelne publikovala intímne denníky, ktoré sa objavovali viacero desaťročí v tlači. Poskytovali pohľad do hĺbok osobného života a vzťahov ženy. Necenzurovaná verzia týchto denníkov bola uverejnená až po jej smrti a smrti jej manžela. Je tiež jednou z prvých žien, ktoré písali erotickú literatúru.

Život
-----

Jej matka, pôvodom Dánka, potom ako ju opustil manžel, kubánsky skladateľ Joaquín Nin, odišla do New Yorku s dcérou a dvoma synmi. 

Keď mala Anaïs Ninová štrnásť rokov, opustila školu a začala pracovať ako manekýnka. V roku 1923 sa vydala za Hugha Parkera Guilera. V nasledujúcom roku sa usídlili v Paríži, kde Guiler pokračoval vo svojej kariére bankára. Nin sa dala na písanie. Jej prvé dielo bola kniha o spisovateľovi D. H. Lawrenceovi. Začala študovať aj freudovskú psychológiu spolu s psychoanalytikom Ottom Rankom. 

V roku 1955 sa v Kalifornii znovu vydala za Ruperta Polea.

Nin bola priateľkou a metresou mnohých spisovateľov, napríklad: Antonin Artaud, Henry Miller, Edmund Wilson, Gore Vidal, James Agee a Lawrence Durrell. Jej priateľstvo a vášnivá láska k Millerovi a jeho manželke June silno ovplyvnili jej tvorbu a život.

Za svoje inšpiračné zdroje považovala autorov: Marcel Proust, André Gide, Jean Cocteau, Paul Valéry a Arthur Rimbaud.

V roku 1973 dostala titul doctor honoris causa na „Philadelphia College of Art". Bola zvolená za členku „National Institute of Arts and Letters" v roku 1974. Zomrela na rakovinu v Los Angeles v roku 1977. Pochovaná bola v Santa Monice.

Dielo
-----

* 1932 – *D.H. Lawrence : une étude non professionnelle*
* 1936 – *La Maison de l'inceste*
* 1939 – *Un hiver d'artifice*
* 1944 – *La Cloche de verre*
* 1959 – *Les Cités intérieures*, dielo obsahuje 5 románov z predošlých rokov:
	+ 1946 – *Les Miroirs dans le jardin*
	+ 1947 – *Les Enfants de l'albatros*
	+ 1950 – *Les Chambres du cœur*
	+ 1954 – *Une espionne dans la maison de l'amour*
	+ 1958 – *La Séduction du minotaure*
* 1964 – *Collages*
* 1968 – *Le Roman de l'avenir*
* 1977 – *Vénus érotica*
* 1979 – *Les Petits Oiseaux*
* 1966 – 1981 : Journal (7 tomes)
* 1978 – 1982 : Journal d'enfance (4 tomes)
* 1986 – *Henry et June* (Cahiers secrets)
* 2003 – *Journal de l'amour*, journal inédit et non expurgé des années 1932 – 1939, volume réunissant :
	+ 1992 : Inceste (1932 – 1934)
	+ 1993 : Le Feu (1935 – 1936)
	+ 1996 : Comme un arc-en-ciel (1937 – 1939)
* 2010 : Journaux de jeunesse (1914 – 1931), reedícia

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Anaïs Nin**

Zdroj
-----

* *Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článkov Anaïs Nin na francúzskej Wikipédii a Anaïs Nin na anglickej Wikipédii.*


|  |  |
| --- | --- |
| Portal | Literárny portál |

Autoritné údaje: * BnF: 119177329
* GND: 118588192
* ISNI: 0000 0001 2121 4137
* LCCN: n79041785
* NK ČR: jn20000701323
* ULAN: 500257487
* VIAF: 14774462
* WorldCat: lccn-n79041785
**Anaxandros** (starogr. *Ἀνάξανδρος* – *Anaxandros*) bol olympijský víťaz v tethrippe v roku 428 pred Kr.

Anaxandros zo Sparty bol na 88. olympijských hrách korunovaný olivovým vencom za víťazstvo v tethrippe. Tethrippon (preteky na voze so štvorzáprahom) zaradili do programu olympijských hier v roku 680 pred Kr.

Socha olympionika Anaxandra stála kedysi na posvätnej pôde Olympie. Ešte v druhom storočí ju videl cestovateľ Pausanias, krorý o tom uvádza: *„Rovnako vedľa Kynisky sú umiestnení Lakedaimončania, tí zvíťazili s koňmi. Anaxandros bol vyhlásený ako prvý v jazdeckom preteku; nápis o ňom hovorí, že už predtým bol ovenčený v päťboji Anaxandrov starý otec (Akmatidas). Socha sa podobá človeku modliacemu sa k bohu."*

Referencie a bibliografia
-------------------------

1. 1 2  Mark Golden. *Sport in the ancient world from A to Z*. London : Taylor & Francis, 2003. ISBN 0-203-49732-5. S. 2.
2. 1 2  Pausanias, *Periégésis tés Hellados*, 6,1,7.
3. ↑  Pausanias. *Pausaniás, cesta po Řecku I.*. Praha : nakladatelství Svoboda, 1973. 25-039-73. S. 378.
4. ↑  Vojtech Zamarovský. *Vzkriesenie Olympie*. Bratislava : Šport, 1986. 77-043-86. S. 246.

Pozri aj
--------

* Zoznam olympijských víťazov staroveku
*Taygeté so svojimi sestrami (Plejády)*, autor: Elihu Vedder (1836 – 1923)
**Taygeté** alebo **Taygeta** alebo **Taygete** (starogr.  *Ταϋγέτη* – *Taygeté*, lat. *Taygete*) je v gréckej mytológii dcéra Titana Atlanta  a Pléiony, dcéry Titana Ókeana.

Taygeté bola jednou zo siedmich sestier Plejád. Jej sestrami boli Maia, Élektra, Asteropé, Meropé, Alkyoné a Kelaino.  Taygeté bola taká krásna, že sa o ňu uchádzal najvyšší boh Zeus. Taygeté sa mu ale nechcela oddať a pred jeho naliehaním ju chcela zachrániť bohyňa Artemis tak, že ju premenila na fenu. Ani to však Dia neodradilo a Taygety sa aj tak zmocnil. Taygeté mu potom porodila syna Lakedaimóna a obesila sa na vrchole hory Amyklaios, ktorú neskôr pomenovali po nej. 

Lakedaimón sa neskôr stal kráľom a svoje kráľovstvo pomenoval po sebe Lakedaimón a založil v ňom hlavné mesto, ktorému dal meno svojej manželky Sparta.

Podľa inej verzie si Taygeté ako aj jej sestry vzali život, potom keď sa ich sestry Hyády zo žiaľu nad smrťou svojho brata Hyanta usúžili až k smrti a najvyšší boh Zeus ich následne vzal na nebo a premenil na hviezdy Plejády, ktoré na nebi žiaria dodnes.

Referencie a bibliografia
-------------------------

1. 1 2  Apollodoros, *Bibliotheca*, 3,10,1.
2. 1 2 3  Vojtech Zamarovský. *Bohovia a hrdinovia antických bájí*. Bratislava : Mladé letá, 1980. 66-048-80. S. 378–379.
3. ↑  Ovidius, *Fasti*, 4,165.
4. 1 2  Hyginus, *Astronomica* 2,21.
5. ↑  Pausanias, *Periégésis tés Hellados*, 3,1,2.
6. ↑  Robert Graves. *Griechische Mythologie*. [s.l.] : Rororo, 1964. ISBN 3-499-55404-6.
7. ↑  Apollodoros, *Bibliotheca*, 3,10,3.
Socha bánhidského Turula
**Socha bánhidského Turula** v Bánhide v Maďarsku je najväčší pomník dravého vtáka v Európe. Pomník stojí na skale v nadmorskej výške 340 m n. m. a bol postavený pri príležitosti osláv milénia v roku 1907. Sochu navrhol s zhotovil sám autor Gyula Donáth a vyrobili ju v továrni Zellerin.

Opis
----

Celková výška sochy od nôh po vrch krídel je 20 metrov a 34 centimetrov; rozpätie krídiel je 14 metrov a 38 centimetrov. Zaujímavosťou je, že do dutiny pazúra stredného prsta sa zmestí viac ako 5 litrov vody.

Legenda
-------

Svätopluk I.
V Uhorskej kronike píše autor Šimon z Kézy o slávnej bitke medzi Svätoplukom a Arpádom takto: *„Árpád, zabezpečujúci vlasť pre Maďarov, zvíťazil nad Svätoplukom v rozhodujúcej bitke pri Bánhide, v Komáromskej stolici. Maďari od rieky Hung (Uh) mámili Svätopluka rozličnými darmi, prostredníctvom svojich poslov vyzvedali, a keď zistili, že jeho vojsko nie je dostatočne silné, pri rieke Rákos (Potok Által), neďaleko Bánhidy, pri meste, ktorého zrúcaniny dodnes môžeme vidieť, náhle napadli, celým vojskom na hlavu porazili, a tak začali vládnuť nad vyššie spomínanými národmi Panónie"* [chýba zdroj]

V Bánhide je príslovie o bitke: „*Červený kantár, biely kôň, stratil som (sem) kraj, bože môj!*"

Bitka pri Bánhide
-----------------

Veľa stredovekých kroník spomína túto bitku, ale ich historická pravda je v mnohých prípadoch sporná. Povesti majú síce reálny základ, ale nie každú ich časť možno faktami aj dokázať. To sa vzťahuje aj na povesť o bánhidskej bitke. Svätopluk, vystupujúci v povesti, zomrel už pred príchodom Maďarov, resp. pred ich usadením sa, čiže nemohol byť vodcom moravsko-slovanského vojska v bitke pri Bánhide.

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Socha bánhidského Turula**

Pozri aj
--------

* Turul

Literatúra
----------

* Gyüszi László: Obrázková kniha Bánhidy ISBN 978-963-06-8462-0
**Moč** je kvapalný odpad vylučovaný obličkami a po nahromadení sa v močovom mechúre je odvedený z tela procesom zvaným močenie. Vylučovanie moču slúži najčastejšie na vyplavenie odpadných molekúl zobraných z krvi obličkami a pre homeostázu telesných kvapalín, ale mnoho druhov používa moč i pre čuchovú komunikáciu.

Zloženie
--------

Moč je priehľadný roztok s farbou od svetložltej po jantárovú. Je to vedľajší produkt alebo odpadná kvapalina vylučovaná obličkami, transportovaná močovodmi do močového mechúra, kde sa hromadí, až kým je odvedená močovou trubicou. Moč sa skladá z vodného roztoku metabolických odpadov (napr. močovina – urea CH4N2O), rozpustených solí a organických látok. Tekutiny a materiály filtrované obličkami a určené stať sa močom pochádzajú z krvi alebo intersticiálnej (vmedzerenej) tekutiny. Zloženie moču je upravené procesom reabsorpcie, keď esenciálne molekuly nutné pre telo, ako napr. glukóza, sú reabsorbované prenášajúcimi molekulami späť do krvného obehu. Ostávajúca tekutina obsahuje vysoké koncentrácie močoviny a iných nadbytočných alebo potenciálne toxických substancií, ktoré budú odvedené z tela močením. Moč prúdi nasledujúcimi štruktúrami: oblička, močovod, močový mechúr a nakoniec močová trubica. Moč je produkovaný procesom filtrácie, reabsorpcie a tubulárnej sekrécie (trubicovitého vylučovania).

Moč obsahuje veľké množstvo močoviny, výborného zdroja dusíka pre rastliny a je užitočný urýchlovač kompostu. Močovina je 10 000-krát menej toxická než amoniak (čpavok) a je vedľajším produktom deaminácie (2 molekuly NH3) a bunkových produktov respirácie – dýchania (1 molekula CO2) v spoločnej kombinácii. Ďalšie komponenty sú rôzne anorganické soli, napr. chlorid sodný.

Ph: 4,5 – 7,8
merná hmotnosť (hustota): 1 002 – 1 035 kg/m3,
**denná diuréza:** 0,5 – 1,5 l,
**oligúria:** menej ako 500 ml/deň,
**anúria:** nulová diuréza,
**polyúria** viac ako 1 500 ml/deň,
fyziologická **proteinúria:** 0,2 – 0,3 g/l = 70 mg/ deň

Pozri aj
--------

* Močenie
* Močovod
* Močovina
* Vylučovanie
* Toaleta (WC)
* Urinoterapia

Iné projekty
------------

WikicitátyCommons
* Spolupracuj na Wikicitátoch Wikicitáty ponúkajú citáty od alebo o **Moč**
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Moč**
Fylogenetický „strom" myozínu (2000)
**Myozín** je bielkovina, ktorá je jednou z hlavných funkčných a štrukturálnych súčastí svalového vlákna.

Vlastnosti
----------

Detail dvojitej „hlavy" myozínu
Molekulová hmotnosť myozínu je 480 000. Existuje sedemnásť rôznych tried (typov), v svaloch človeka je myozín typu II. Samotná molekula sa skladá zo 6 polypeptidových reťazcov: 2 ťažkých a 4 ľahkých. Ťažké reťazce sa vzájomne obtáčajú a na jednej strane vytvárajú „chvost" molekuly, na druhej dvojitý globulárny útvar, tzv. „hlavu". Na každú „hlavu" sa pripájajú 2 ľahké reťazce. „Hlava" prechádza do „chvosta" v ohybnom „krčku".

200 na seba postupne pozdĺžne nasadajúcich identických molekúl myozínu vytvára vzájomným spojením *myozínové myofilamentum*. Ich „chvosty" vytvárajú telo myofilamentu. Z tela vyčnievajú v pravidelných vzdialenostiach „hlavy" myozínu na elastických „krčkoch". Myofilamentum je dlhé 1,6 um. V priečnom priereze sú „hlavy" umiestnené každých 60° (6 po obvode).

Každá „hlava" má väzobné miesto pre aktín a enzým ATP-hydrolázu. Ten uvoľňuje chemickú energiu, ktorá je potrebná pre aktívny pohyb v „krčku" a umožňuje vzájomné posúvanie aktínových a myozínových myofilamentov a následnú svalovú kontrakciu (sťah).

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Myozín**

Zdroj
-----

* KITTNAR, Otomar a kol. *Lékařská fyziologie*. Praha : Grada, 2011. ISBN 978-80-247-3068-4. (po česky)


|  |  |
| --- | --- |
| Portal | Chemický portálBiologický portál |
**Elie Pacot** (\* 1657, Bordeaux – † 1721, Bordeaux) bol francúzsky zlatník a kovorytec.

Životopis
---------

Narodil sa v Bordeaux v rodine obchodníka. Prvý záznam o jeho pôsobení pochádza z roku 1688 keď sa oženil a otvoril si kovoryteckú dielňu v meste Lille na ulici Place de Lion d'Or, v ktorej bol vedúcim zlatníkom. 
  
Pacot pracoval pre Johna Churchilla, vojvodu z Marlborough (1650-1722), ktorý bol britským vojenským veliteľom. Postupne sa vypracoval na popredného zlatníka. Na konci svojej kariéry pracoval ako dvorný zlatník britského kráľa Juraja I. Po podpísaní Utrechtského mieru sa jeho spolupráca s Britmi skončila a Pacot sa musel vrátiť do Bordeaux. 
  
Zlatnícku dielňu prevzal jeho zať Pierre Tiron, ktorý v jeho dielni pracoval od roku 1707 už ako člen rodiny.

Pacotova dielňa bola preslávená najmä striebornými a zlatými svietnikmi, tácňami, heraldickými výtvormi, kanvicami, poľnými fľašami, panvicami, kovoryteckými miniatúrami. Známou a charakteristickou výzdobou úžitkových diel z jeho produkcie sa stala podoba bohyne Minervy ako bojovníčky s kopijou a vavrínovým vencom v rukách. 
  
Pacotov zať využíval viac motív hlavy Minervy, ktorá bola znázorňovaná ako bohyňa umenia, s prilbou konvicového tvaru, na ktorej bol emblém Pegasa okrídleného koňa.

Pacotov rodový erb zobrazoval Eliáša na ohnivom voze a jeho syna Elišu oblečeného v zlatníckom pracovnom plášti. Ako výrobnú a obchodnú značku používal bourbonský trojlístok, ktorý bol znakom mesta Lille a písmeno "D".

Zomrel v Bordeaux v roku 1721.

Referencie
----------

1. ↑  Elie Pacot and his workshop
2. ↑  National Art-Collections Fund Review, 2007, str. 113

Externé odkazy
--------------

* Victoria and Albert Museum (po anglicky)

Autoritné údaje: * GND: 137920415
* ISNI: 0000 0000 6690 082X
* ULAN: 500034088
* VIAF: 86086439
**Ján Hvozdík**, neskôr **János Juhász** (\* 31. marec 1886, Parchovany – † 1957, Viedeň) bol slovenský pedagóg, jazykovedec, spisovateľ a politik HSĽS a RSZML v prvej tretine 20. storočia.

Životopis
---------

V roku 1907 vyštudoval gymnázium v Košiciach a v štúdiách pokračoval na Budapeštianskej univerzite. Na univerzite spromoval v roku 1914 zo slovanských jazykov. Po ukončení štúdií pracoval ako stredoškolský profesor na gymnáziu v Košiciach. Neskôr pôsobil ako učiteľ v Bratislave.

V parlamentných voľbách v roku 1925 bol zvolený za poslanca Národného zhromaždenia za HSĽS. Kandidoval v XXI. volebnom kraji (Prešov). V poslaneckej snemovni zasadal v rozpočtovom, sociálnom, zahraničnom a pôdohospodárskom výbore. Po procese s Vojtechom Tukom sa jeho politická aktivita znížila. Neskôr sa s politikou HSĽS rozišiel a vstúpil do agrárnej strany, za ktorú z posledného miesta na kandidátke aj kandidoval v parlamentných voľbách v roku 1935. Istý čas mal aj vlastnú stranu (Sedliacka radikálna strana), ktorá sa však nepresadila. V roku 1943 mu minister vnútra Alexander Mach odňal slovenské štátne občianstvo. V odôvodnení rozhodnutia sa uvádzalo, že Ján Hvozdík sa v tom čase zdržiaval v cudzine a vyvíjal protištátnu činnosť. Od roku 1945 sa zdržiaval vo Viedni, kde aj v roku 1956 zomrel.

V priebehu tridsiatych rokov vypracoval podrobný maďarsko-slovenský a slovensko-maďarský slovník. V roku 1956 mu v Budapešti vyšiel satirický román *Pókhálóban* (V pavučine), v ktorom satirickým spôsobom popisoval zákulisie politiky a politikov medzivojnového Československa. Dielo spôsobilo aj menší diplomatický rozruch. Napriek tomu, že osoby vystupujúce v knihe mali pozmenené mená, viacero funkcionárov KSČ sa ešte aj po vyše 25 rokoch v niektorých postavách spoznali, keďže viacerí z nich boli členmi HSĽS.

Referencie
----------

1. 1 2 3   *A cseh/szlovákiai magyar irodalom lexikona 1918—2004 [online]* [online]. [Cit. 2021-09-14]. Dostupné online.
2. ↑   *Digitálna knižnica - dokument* [online]. www.nrsr.sk, [cit. 2021-09-14]. Dostupné online.
3. ↑   Kandidátne listiny republikánskej strany. *Slovenský denník* (Bratislava), 5.5.1935, roč. XVIII, čís. 105, s. 2.
4. ↑   Pozbavení štátneho občianstva. *Slovák* (Bratislava), 21.11.1943, roč. XXV, čís. 268, s. 7.

Autoritné údaje: * ISNI: 0000 0001 1075 8681
* NK ČR: xx0096306
* VIAF: 88582933
reflexná vesta podľa EN 471, žltá
reflexná vesta podľa EN 471, oranžová
**Reflexná vesta** je vesta, ktorej povrch je potiahnutý reflexnými prúžkami. Vesta slúži na zvýšenie viditeľnosti osoby, ktorá ju má oblečenú najmä v cestnej premávke, alebo pri práci.

Materiál a farba
----------------

Reflexné vesty sú vyrábané zväčša z polyesteru spracovaného na vysokoreflexný materiál, potiahnutého reflexnými
prúžkami. Reflexné vesty majú zväčša oranžovú, žltú alebo žlto-zelenú farbu. Reflexné pásky
sú strieborného sfarbenia. Veľkou výhodou reflexnej vesty je že **je badateľná aj za zníženej viditeľnosti**
alebo **v tme** už **zo vzdialenosti 200** m!

Využitie
--------

Reflexné vesty možno podľa použitia rozdeliť na:

### Policajné reflexné vesty

Využívajú ich príslušníci Policajného zboru 
Slovenskej republiky alebo mestských resp. obecných policajných zborov, majú žlto-zelenú farbu a nápis POLÍCIA 
na zadnej chrbtovej časti a na ľavej prednej časti.

### Hasičské reflexné vesty

Využívajú ich hasiči Hasičského zboru Slovenskej
republiky, Dobrovoľnej požiarnej ochrany Slovenskej republiky,
mestských, obecných, závodných, dobrovoľných a iných hasičských zborov a jednotiek. Vesta je vyhotovená v oranžovom 
prevedení a nápisom HASIČI na zadnej a prednej časti vesty. Tieto vesty sú výbavou všetkých hasičských vozidiel.

### Reflexné vesty pracovníkov údržby ciest, technických služieb a záchranných brigád

Tie sa používajú najmä v oranžovom prevedení, zvyčajne bez nápisov. Slúžia k lepšej vyditeľnosti pracovníkov na cestách, 
príp. veľkých záchranných tímov.

### Bežné reflexné vesty

Sú vyrobené pre bežného používateľa, napr. ako výbava vozidla, súčasť pracovného odevu a pod.

### Detské reflexné vesty

Sú to vlastne bežné reflexné vesty, ale prispôsobené na detského užívateľa.

### Reflexné vesty pre zvieratá

Sú to tiež bežné reflexné vesty, avšak prispôsobené pre zvieratá, najmä pre psov. U nás sú však skôr raritou.

Dôležité informácie
-------------------

Podľa zákona 578/2006 Z.z. o premávke na pozemných komunikáciach, je povinnou výbavou vozidla reflexná vesta, príp. odev
alebo overal obsahujúci reflexné prvky, avšak musia byť certifikované certifikátom EN 471 a musí byť umiestnená v dosahu
zo sedadla vodiča vozidla.

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Reflexná vesta**
Rýchlostná páka manuálnej prevodovky, montovaná na podlahe (na stredovej konzole)
Manuálna prevodovka
**Manuálna prevodovka** (iné názvy: **ručná prevodovka**, **neautomatická prevodovka**, **nesamočinná prevodovka**) je typ prevodovky, ktorá sa používa v motorových vozidlách. Používa mechanicky ovládanú spojku, ktorá spája a rozpája pomocou nožného pedálu (v automobiloch) alebo ručnej páky (pri motocykloch) krútiaci moment, a reguluje tak krútiaci moment z motora do prevodovky; rýchlostná páka ovládaná nohou (pri motocykloch) alebo rukou (v automobiloch). Je to opak automatickej prevodovky.

Konvenčná 5-rýchlostná manuálna prevodovka je často štandardným vybavením automobilov; ďalšími možnosťami sú napríklad automatická prevodovka (často manumatic), poloautomatická prevodovka alebo prevodovka CVT.

Prehľad
-------

Manuálna prevodovka obsahuje šoférom ovládanú spojku a pohyblivú rýchlostnú páku. Väčšina manuálnych prevodoviek automobilov umožňuje vodičovi zaradiť rôzny prevodový stupeň na jazdu vpred v rôznom čase, ale tie, ktoré sú v motocykloch a niektorých typoch pretekárskych automobilov, dovoľujú vodičovi radiť iba nasledujúci vyšší alebo nižší prevodový stupeň. Tento typ prevodovky je niekedy nazývaný ako sekvenčná manuálna prevodovka. Manuálna prevodovka pracuje tak, že medzi pripojeným zotrvačníkom a spojkovým obložením je spojková lamela, ktorá sa počas chodu otáča spoločne so zotrvačníkom a vytvára pevné spojenie pohonnej jednotky s kolesami. Keď je stlačený spojkový pedál, dôjde k uvoľneniu tlaku spojkového obloženia na spojkovú lamelu, a tak prerušeniu spojenia a taktiež prenosu krútiaceho momentu z motora. Zmenou zaradeného prevodového stupňa sa zároveň zmení rýchlosť otáčania hriadeľa prevodovky a zopnutím spojky dôjde k opätovnému spojeniu s motorom. Spojka s trecími lamelami vyrovná otáčky motora a hriadeľa prevodovky, čím sa docieli efektívny prenos výkonu pohonnej jednotky na kolesá vozidla.

Nesynchronizovaná prevodovka
----------------------------

*Bližšie informácie v hlavnom článku: Nesynchronizovaná prevodovka*
Prvotnú formu manuálnej prevodovky vymysleli Louis-René Panhard a Emile Levassor koncom 19. storočia. Tento typ prevodovky ponúkal viacero rýchlostných stupňov a vo väčšine prípadov aj spätný chod. Rýchlosti sa zapájali posúvaním po svojich hriadeľoch, a na preradenie bolo potrebné opatrné časovanie a ovládanie škrtiacej klapky počas preraďovania.

Moderné automobily a úžitkové vozidlá využívajú takmer výlučne synchronizované manuálne prevodovky, prevodovky pre ťažké nákladné automobily a stroje, motocykle a pretekárske vozidlá obyčajne synchronizované nie sú, prípadne majú synchronizované len niektoré prevodové stupne. Trecí materiál v synchronizačnom zariadení je totiž náchylnejší na zlomenie a jednoduchosť mechanizmu bez synchronizácie zlepšuje jeho spoľahlivosť a znižuje cenu.

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Manuálna prevodovka**

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Manual transmission na anglickej Wikipédii.*
**Manuel de Falla y Matheu** (\* 23. november 1876, Cádiz– † 14. november 1946, Alta Gracia) bol španielsky impresionistický hudobný skladateľ a dirigent.

Život
-----

Falla sa narodil v roku 1867 v Cádiz v Španielsku. Tu dostal od matky prvé klavírne hodiny, neskôr sa však presťahoval do Madridu, kde študoval klavír a kompozíciu na tamojšom konzervatóriu. Jeho profesorom kompozície bol Felipe Pedrell, ktorý Fallu doživotne ovplyvnil svojou orientáciou na španielsky folklór. 

V roku 1907 Falla odišiel do Paríža, kde sa stretol s Debussym, Dukasom a Ravelom. Tak sa dostal do kontaktu s impresionizmom, ktorý predstavuje ďalší významný impulz pre jeho tvorbu. V Paríži zotrval až do roku 1914, kedy sa vracia znovu do Madridu. V nasledujúcom období skomponoval všetky svoje významné diela.

Od roku 1939 žil Falla v Argentíne. Návratu do vlasti mu bránil fašisticky režim zúriaci v Španielsku. V Argentíne Falla pracoval na svojom oratóriu Atlantída, ktoré malo byť jeho najrozsiahlejším. Dielo však nestihol dokončiť, v roku 1946 zomiera v Alta Gracia v argentínskej provincii Cordóba. V roku 1947 boli jeho telesné pozostatky prevezené do Španielska a uložené v katedrále v rodnom Cádize.

Charakteristika tvorby
----------------------

Falla je predstaviteľom španielskej národnej skladateľskej školy a prvým významným španielskym skladateľom od dob Isaca Albéniza. Vo všetkých jeho kompozíciách je nepriehľadnuteľná výrazná inšpirácia španielskym folklórom a ľudovými melodickými a rytmickými prvkami. Hlavným umeleckom prúdom, ktorý Fallu ovplyvnil pri pobyte v Paríži je impresionizmus, čo sa prejavilo hlavne na harmonickej stránke jeho diel, pestrej inštrumentácií a širokej palete orchestrálnych farieb. Vďaka tomu ho môžeme zaradiť medzi najvýznamnejších svetových impresionistických skladateľov.

Dielo
-----

Dielo Manuela de Fallu je útle. Za najvýznamnejšie opusy sú považované jeho balety *Trojrohý klobúk* a *Čarodejná láska*, ktoré existujú i v podobe orchestrálnych suit. Opera *Krátky život* je mimo Španielska a Južnej Ameriky uvádzaná len výnimočne. Naopak, jeho najčastejšie uvádzaným dielom sú *Noci v španielskych záhradách* pre klavír a orchester. Málo známy, ale zaujímavý je tiež *Čembalový koncert*. 

### Koncertná tvorba

* Noci v španielskych záhradách pre klavír a orchester (*Noches en los jardines de España*), G. 49
* Čembalový koncert

### Balety

* Trojrohý klobúk (*El Sombrero de tres picos*), G. 53
* Čarodejná láska (*El amor brujo*), G. 68

### Opera

* Krátky život (*La Vida breve*), G. 39

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Manuel de Falla**

| * z
* d
* u
Skladatelia impresionizmu |
| --- |
| 
* Debussy
* Dukas
* Falla
* Ravel
* Respighi
* Roussel

 |

Autoritné údaje: * BnF: 13893772b
* GND: 118531883
* ISNI: 0000 0001 2129 9134
* LCCN: n79079443
* NK ČR: jn19990002163
* ULAN: 500341624
* VIAF: 42025164
* WorldCat: lccn-n79079443
kpt. **Ján Mičica** (\* 7. február 1920, Zástranie – † 8. jún 1972) bol pilot podniku SLOV AIR – podniku pre leteckú činnosť. 

Patril medzi prvých pilotných žiakov u Štefana Pleška, kde absolvoval plachtársky výcvik na Straníku. Neskoršie absolvoval letecký výcvik motorového pilota a od roku 1954 lietal ako pilot vysadzovač na lietadle UC-61 Fairchild. Roku 1955 sa preškolil na pilota vysadzovača na lietadlo C-3 Siebel, na ktorom lietal dva roky. Po nalietaní dostatočného počtu hodín odišiel v lete roku 1957 pracovať do Československých aerolínií. Lietanie sa stalo neskôr jeho povolaním.

Tragicky zahynul vo veku 52 rokov 8. júna 1972 počas únosu lietadla typu L-410A Turbolet na linke Mariánske Lázně – Praha.

Bol prvým dopravným pilotom, zavraždeným počas letu.

Referencie
----------

1. ↑   *Ján Mičica* [online]. Žilina Gallery, [cit. 2012-08-20]. Dostupné online.
2. ↑   Letěli jsme s kapitánem Mičicou. *Rudé právo*, 1972. Dostupné online.

|  |  |
| --- | --- |
| Portal | Portál letectvoSlovenský portálBiografický portál |
Umelecká predstava hradu.
**Camelot** bol hrad legendárneho britského kráľa Artuša. Táto legenda spomína celý rad iných osôb, ktoré s kráľom Artušom na tomto hrade žili. Sú označovaní ako rytieri okrúhleho stola.

O mieste, na ktorom hrad Camelot stál, sa v súčasnosti len špekuluje. Panujú aj isté nezhody o tom, či hrad skutočne existoval, alebo či ide len o dielo vzniknuté legendou.
Podľa niektorých historikov vznikol Camelot niekedy v druhej polovici 5. či prvej polovici 6. storočia ako rané stredoveké hradisko keltského typu, kde sa pravdepodobne nachádzalo pohanské obetište, ktoré bolo neskôr nahradené kresťanskou bazilikou a opevnenie s niekoľkými kamennými vežami, baštami a priekopou. 

Komplex asi zhorel a bol úplne spustošený počas niekoľkých normanských invázií v 11. storočí, no jeho história je dodnes známa len útržkovito a matne, pretože sa takmer nič nedochovalo.

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Camelot**

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Kamelot (hrad) na českej Wikipédii.*
**Miroslav Galanda** (\* 8. máj 1945, Martin) je slovenský lekár-neurochirurg.

Životopis
---------

Študoval na Lekárskej fakulte UK Bratislava v Martine (1963-1966), 1980 CSc. 1992 doc. 

Pôsobil na Lekárskej fakulte v Martine (1969-1970), na Neurologickej klinike v Bratislave, v Hradci Králové, v Prahe, od roku 1986 pôsobí v NsP F.D.R. v Banskej Bystrici, od roku 1999 ako prednosta Neurochirurgickej kliniky SPAM. V 70. a 80. rokoch významne prispel k zavedeniu elektrostimulačných stereotaktických metód v neurochirurgii, vypracoval metódy chronickej stimulácie v oblasti horného cerebelárneho pedunklu na ovplyvnenie hyperkinéz a spasticity pri DMO stereotaktickou metódou s prezentáciou na európskych a svetových neurochirurgických podujatiach. V roku 1986 založil a vybudoval prvé neurochirurgické pracovisko v stredoslovenskom regióne (od roku 1999 Neurochirurgické klinika SPAM) a podieľal sa na výchove nových neurochirurgov.  

Od roku 1999 vykonáva funkciu prezidenta Slovenskej neurochirurgickejm spoločnosti, je členom redakčnej rady časopisu *Česká a slovenská neurologie a neurochirurgie*. Je spoluautorom odborných publikácií a vysokoškolskej učebnice, publikoval vedecké práce v domácich i zahraničných periodikách a monografiách. Je autorom realizovaného zlepšovacieho návrhu a patentu. Pôsobí ako krajský odborník pre neurochirurgiu.

Literatúra
----------

* Kto bol kto v Banskej Bystrici v roku 2001

Externé odkazy
--------------

* Regionálne osobnosti VKMK – zdroj, z ktorého pôvodne čerpal tento článok.

Autoritné údaje: * ISNI: 0000 0003 5573 1743
* NK ČR: xx0126588
* VIAF: 135371050
Tigrie oko
**Tigrie oko** je zlatožltá až žltohnedá polodrahokamová odroda kremeňa s chatoyanciou. Vzniká tak, že rovnobežné žilky vlákien krokydolitu (modrý azbest) sú najprv premenené na oxidy železa a potom nahradené oxidom kremičitým. Je to pseudomorfóza kremeňa po vláknitých agregátoch riebeckitu alebo po zvetranom krokydolite. Charakteristický lesk a efekt mačacieho oka vzniká odrazom svetla na jednotlivých vláknach.

  

Podobný nerast je sokolie oko, to má však sivomodrú farbu pôvodných azbestových vlákien. Tigrie oko sa brúsi do kabošonov, ktoré majú krásny lesk. Obľúbené je tiež tigrie železo, v ktorom sa strieda tigrie oko s goethitom a hematitom.

Surovina pochádza hlavne z Juhoafrickej republiky. V oblasti Griquatown West sa ťaží už od roku 1876. Ďalšie náleziská sú v Číne, Indii, Barme, Západnej Austrálii a v Kalifornii (USA). Pôvodne bolo tigrie oko veľmi oceňované a vsádzalo sa do zlata. V súčasnosti sa nachádza vo veľkých množstvách.

Referencie
----------

1. ↑  ĎUĎA, Rudolf; REJL, Luboš. *Kameny z celého světa*. 1. vyd. Praha : Granit, 2001. 319 s. ISBN 80-7296-008-3. (po česky)
**Gustáv Nedobrý** (\* 11. marec 1893, Bešeňová, Slovensko – † 10. marec 1966, Nový Smokovec) bol významný slovenský turistický a športový činovník, horolezec a aktívny lyžiarsky pretekár.

Životopis
---------

Turistike sa upísal okolo roku 1912, kedy vystúpil na Kriváň. Od roku 1920 pôsobil v Spišskej Novej Vsi, kde bol pedagogickým riaditeľom železničného internátu. Založil tu odbor Klubu československých turistov a až do roku 1928 bol jeho popredným funkcionárom. Spolu so svojimi priateľmi začal navštevovať rokliny blízkeho Slovenského raja. Spoločne urobili niekoľko priekopníckych činov, ktoré pomohli, viac ako dovtedy, sprístupniť turistickej verejnosti prírodné krásy Slovenského raja. V roku 1921 s Mikulášom Mlynarčíkom a Františkom Liptákom založil horolezecký spolok JAMES. V roku 1922 pomáhal pri zakladaní *Klubu tatranských lyžiarov*. Od roku 1928 bol predsedom Slovenskej komisie Klubu československých turistov. V rokoch 1945 – 1949 bol predsedom Klubu slovenských turistov a lyžiarov, ktorý mal sídlo v Liptovskom Mikuláši a po druhej svetovej vojne Jednotnej telovýchovnej organizácie Sokol, ktorá po znárodnení prevzala do svojej správy bývalé klubové tatranské chaty. Prispieval do časopisu *Krásy Slovenska* a bol spoluautorom lyžiarskej príručky Moderné lyžiarstvo (1946).

Od roku 1928 spravoval reštaurácie Klubu československých turistov vo Vysokých Tatrách a v 1936 – 1943 bol majiteľom bazáru na Štrbskom Plese. V roku 1936 postavil Chatu pri Jamskom plese. Bol organizátorom horolezeckých a lyžiarskych kurzov, školení horských vodcov a horskej záchrannej služby. Počas SNP spolupracoval s kpt. Jánom Rašom, kpt. Štefanom Morávkom, Jozefom Sokolom a inými ktorí bojovali v partizánskom oddiely Vysoké Tatry. Pomáhal poľským občanom, ktorí utekali do Maďarska pred nemeckými vojskami pri prechode cez tatranské doliny a sedlá. Od roku 1945, po odchode Alojza Lutonského, viedol Tatranskú komisiu Klubu slovenských turistov a lyžiarov (KSTL) a dobrovoľnú horskú záchrannú a vodcovskú službu.

Bol správcom Československých štátnych kúpeľov na Štrbskom Plese. Po vojne vytváral miestnu organizáciu komunistickej strany a bol jej prvým predsedom. Pred odchodom do dôchodku bol vodičom sanitky na poliklinike v Starom Smokovci. Až do smrti prednášal v rekreačných zariadeniach vo Vysokých Tatrách o turistike a vysokohorskej turistike, horolezectve a prírode. Horolezecký klub JAMES ho ocenil zlatým odznakom.

Referencie
----------

1. ↑  ŠIMKO, Jozef. Gustáv Nedobrý – 70 ročný. *Vysoké Tatry*, roč. II.. čís. 2, s. 21.
2. ↑  HOUDEK, Ivan; BOHUŠ, Ivan. *Osudy Tatier*. Redakcia Oľga Rázgová. 1.. vyd. Bratislava : Šport, 1976. 244 s. 77-023-76.
3. ↑  MRÁZIK, František, Švorc, Jaroslav *Strechy nad oblakmi*. 1. vyd. Poprad : Print-Servis, 1988. ISBN 80-88755-62-X. S. 153.

Autoritné údaje: * SNK: 156213
* VIAF: 7171156565703723500007
**František Rell** (\* 11. marec 1913, Uhorské – † 9. november 2009, Bratislava) bol slovenský pedagóg, režisér, dramaturg. Pseudonym: Fero Novohradčan.

Životopis
---------

Študoval na Obchodnej akadémii v Banskej Bystrici, 1936 – 1939 na VŠ obchodnej v Prahe, do roku 1943 pôsobil ako pedagóg v Dobšinej a v Prešove. Ako vojak sa zúčastnil SNP, po jeho potlačení bol väznený v koncentračných táboroch v Nemecku. Zakladateľ a v rokoch 1945 – 1954 aj režisér, dramaturg a riaditeľ Slov. divadla v Prešove, 1954 – 1955 umel. šéf a šéf činohry DJGT vo Zvolene, 1955 – 1959 umelecký šéf a režisér spevohry Novej scény v Bratislave, zakladateľ a v roku 1959 – 1962 umelecký šéf, režisér, dramaturg spevohry DJGT v Banskej Bystrici, 1963 – 1970 riaditeľ a režisér Tatra-revue.

Referencie
----------

1. ↑

Literatúra
----------

* Výstrižkový fond

Externé odkazy
--------------

* Regionálne osobnosti VKMK – zdroj, z ktorého pôvodne čerpal tento článok.
* František Rell – priekopník operety v Prešove na operaslovakia.sk

Autoritné údaje: * ISNI: 0000 0004 2022 5127
* NK ČR: xx0179162
* SNK: 170673
* VIAF: 305387147
Súradnice: 48°53′8.4″S 13°56′21.4″V﻿ / ﻿48,885667°S 13,939278°V﻿ / 48.885667; 13.939278

**Horní Sněžná** (nem. *Ober Schneedorf*) je zaniknutá osada v okrese Prachatice, 4,5 km juhovýchodne od mesta Volary. Nachádza sa v Želnavskej hornatine, na náhornej plošine na rozvodí Vltavy a Blanice, medzi vrcholmi Křemennej a Doupnej hory, v nadmorskej výške 1010 m. Patrí do CHKO Šumava.

História
--------

Prvá písomná zmienka o osade pochádza z roku 1654. V roku 1910 tu stálo 30 domov, v ktorých žilo 146 obyvateľov (všetci nemeckej národnosti). Bola tu škola a hostinec.

Súčasnosť
---------

Horské lúky slúžia ako pastviny, otvárajú sa z nich ďaleké výhľady (na Knížecí stolec, Chlum, Křišťanov), od lavičky na lúke medzi vrcholmi Doupnej hory sú viditeľné i Alpy. V priestore bývalej osady Horní Sněžná sa zachovali veľký kamenný kríž z roku 1888 a kovový krížik na kamennom podstavci z roku 1882. Na niekoľkých miestach sú viditeľné ruiny hospodárstiev, spustnuté sady a kamenné terasy. Rastie tu javor, chránený ako pamätný strom. V blízkosti bývalej osady bol postavený televízny vysielač, ktorý v súčasnosti slúži operátorom mobilných sietí.

Zdroj a referencie
------------------

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Horní Sněžná na českej Wikipédii.*

1. 1 2  KOZÁK, Roman. *Zmizelé Čechy - Volarsko*. Praha : Paseka, 2006. ISBN 80-7185-748-3. Kapitola Okolí Volar, s. 38 - 39.
2. ↑  ZÁRUBA, Vladimír; KOBLASA, Pavel. *Šumava. Místopisný slovník*. České Budějovice : Pavel Koblasa (vlastný náklad), 2000.

Externé odkazy
--------------

* Horní Sněžná na webu Zaniklé obce
Brigádny generál doc. Ing. **František Bartko**, CSc. (\* 13. apríl, 1954, Prešov) je slovenský generál.

Život
-----

V roku 1977 bol po absolvovaní Vojenskej vysokej školy vo Vyškove na Morave prijatý v hodnosti poručík za vojaka z povolania. Po ukončení štúdia ostal na škole pôsobiť ako veliteľ čaty. V roku 1979 bol ustanovený do funkcie veliteľa roty školského práporu v Martine. Od roku 1981 začal svoju vojenskú pedagogickú činnosť v Martine, a potom v Liptovskom Mikuláši. Tam postupne pôsobil v pedagogických funkciách. V roku 1994 stal vedúcim Katedry mechanizovaného a tankového vojska.

V roku 1996 absolvoval kurz francúzskeho jazyka v Kanade. Po jeho absolvovaní bol ustanovený do funkcie prorektora pre vedeckú činnosť a v roku 1997 sa stal dekanom fakulty pozemného vojska vojenskej akadémie v Liptovskom Mikuláši.

V roku 2000 absolvoval štúdium na Akadémii obrany ozbrojených síl v Paríži a po jeho absolvovaní začal v hodnosti plukovníka gšt. pracovať v riadiacich štábnych funkciách na Generálnom štábe OS SR. V roku 2004 bol ustanovený do funkcie náčelníka Štábu požiadaviek a dlhodobého plánovania Generálneho štábu. Svoju činnosť tam ukončil v roku 2007

Koncom roka 2007 prešiel do služieb vojenskej diplomacie, kde sa stal na slovenskom veľvyslanectve vo Francúzsku pridelencom obrany pre Francúzsko, Španielsko, Portugalsko a Taliansko.

Do prvej generálskej hodnosti brigádny generál ho prezident SR vymenoval 26. augusta 2004. Ovláda francúzsky, anglicky a rusky jazyk.

Miesta vojenského pôsobenia
---------------------------

* Slovensko: Martin, Liptovský Mikuláš, Bratislava
* Česko: Vyškov na Morave
* Francúzsko: Paríž
* Iné krajiny: Kanada, Španielsko, Portugalsko, Taliansko

Ocenenia
--------

Medaila „Za službu vlasti", Medaila „Za zásluhy o obranu vlasti", Pamätná medaila ministra obrany I. stupeň, Medaila „Za vernosť ozbrojeným silám" II. Stupeň, Čestný odznak ozbrojených síl SR I. stupeň, Rád Francúzskej republiky „Veliteľ národného radu za zásluhy" (L’Ordre National du Mérite), a ďalšie.

Zdroj
-----

* Štaigl, J. a kolektív: Generáli - slovenská vojenská generalita 1918 – 2009, Magnet Press, Slovakia 2009, str. 11 až 12

Autoritné údaje: * GND: 1167792394
* VIAF: 1903153834741264450004