recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Kalenie** je proces tepelného spracovania kovov ohrevom a následným ochladením za účelom zmeny jeho vnútornej štruktúry a tým aj zmeny vlastností kovu. Kalením sa ovplyvňujú vlastnosti ako tvrdosť, pevnosť, húževnatosť a pod.
Kalenie ocele je jej zohriatie na austenitovú teplotu (niečo nad 727°C), kde sa podrží až do úplnej premeny vnútornej štruktúry na austenit a následné prudké ochladenie (600 °C/s), ktoré môže byť dvojakého typu: 

1. martenzitické
	* nepretržité - je najjednoduchšie a najlacnejšie, ale vznikajú pri ňom vnútorné napätia a maximálne deformácie
	* pretržité - znižuje vnútorné napätie
2. bainitické
	* nepretržité
	* izotermické

V súčasnosti sa používa aj *indukčné kalenie*. Tu sa oceľ zahrieva vírivými prúdmi z cievky (miesto jadra má kalený obrobok) a následne ochladzuje olejom alebo vodou. Podľa frekvencie vírivých prúdov sa dá presne definovať kaliaca hĺbka.

Použitie
--------

Kalením sa zvyčajne dosahuje zvýšenie tvrdosti a pevnosti v ťahu, ale znižuje sa ťažnosť a húževnatosť.

Kombinované býva s popúšťaním. Martenzitické štruktúry majú vysoké vnútorné napätia a tie oslabujú materiál a výrobok potom nie je dostatočne húževnatý.

Pri kalení treba dávať pozor nato, že žeravá oceľ zväčší objem ale po zakalení sa k pôvodnému objemu už celkom nevráti. Pri nerovnomernom kalení sa môže obrobok výrazne zdeformovať.

Pri ochladzovaní treba zabezpečiť plynulé prúdenie chladiaceho média zdola nahor, preto treba obrobok do chladiacej kvapaliny strčiť dlhšou stranou nadol, napr. hriadeľ zvislo po osi. Najhorší spôsob ako kaliť, je napr. ponoriť obrobok naležato do plytkej vaničky.

Pri voľbe chladiaceho prostredia treba brať do úvahy požiadavku na vzniknutú štruktúru a tvorbu vnútorných napätí. Najintenzívnejším ochladzovacím prostredím je voda. Vysoký kaliaci účinok vyplýva z jej vysokej mernej tepelnej kapacity. Nevýhodou je korózia zariadení. Miernejší ochladzovací účinok má olej. Najčastejšie sa používajú minerálne oleje, ktoré sú chemicky stálejšie a majú vyšší bod vzplanutia ako živočíšne alebo rastlinné. Najmiernejšie a najlacnejšie kaliace prostredie je vzduch. Ochladzovací účinok pokojného vzduchu je však veľmi malý a preto sa používa pod tlakom.

Teória
------

Pri prudkom ochladení dochádza k nedifúznej premene. Austenit nestihne precipitovať kvôli znemožnenej difúzie a výsledkom je presýtený tuhý roztok, ktorý podľa konečnej teploty prudkého ochladzovania môže byť martenzitom alebo bainitom. Pri kalení austenitu dochádza k preklopeniu kubickej plošne centrovanej mriežky (austenitická) do tetragonálnej (martenzitická), na rozdiel od kubickej priestorovo centrovanej (feritickej), ktorá by vznikla pri pomalom ochladzovaní.
**Oidipov komplex** alebo **oidipovský komplex** je významový útvar tvorený súhrnom zážitkov a citov vzťahujúcich sa na milostné postoje voči rodičom. Ide o túžbu chlapca po telesnej matkinej láske a nenávisť voči konkurentovi otcovi s úmyslom sa ho zbaviť resp. túžbu dievčaťa po
telesnej láske otcovej a nenávisť voči matke s prianím ju odstrániť (to druhé sa nazýva aj Elektrin komplex). 

Názov pochádza z báje o kráľovi Oidipovi, ktorý sa skutočne oženil so svojou matkou a zavraždil otca (bez toho, že by vedel, že to sú jeho rodičia). Oidipov komplex končí u chlapca v dôsledku strachu z kastrácie vzdaním sa nebezpečných túžob a stotožnením sa s mocným konkurentom – otcom. U dievčaťa vyúsťuje Oidipov komplex do presvedčenia, že bolo z trestu kastrované, závidením penisu
a identifikáciou s mocnou matkou. Podľa Freuda, ktorý učenie o Oidipovom komplexe vypracoval, prežíva tento komplex každý človek, a to vo veku medzi 3 a 5 rokmi.

Externé odkazy
--------------

* FILIT – zdroj, z ktorého pôvodne čerpal tento článok.
Giulio Romano, *Hekabin sen*, freska, Palazzo Ducale, Mantova
**Hekabé** alebo **Hekaba** alebo zastarano **Hekuba** (gr. *Ἑκάβη* - Hekabé; lat. *Hecuba*) bola dcéra frýgického kráľa Dymanta, manželka posledného trójskeho kráľa Priama.

Hekaba v mýtoch
---------------

Grécke mýty ju vykresľujú ako vznešenú a dôstojnú ženu, ktorá bola vzornou manželkou a matkou devätnástich synov a niekoľkých dcér. Zo synov sú najznámejšími Hektor, Paris a Déifobos, z dcér najvýznamnejšiu úlohu zohrala Kassandra.

Napriek svojím kladným povahovým vlastnostiam, osud bol k nej mimoriadne krutý. Prežila všetkých svojich synov, na vlastné oči dokonca videla manželovu smrť z rúk Achillovho syna Neoptolema. Ako otrokyňa pripadla Odysseovi, no čoskoro nato zomrela.

Iné legendy vykresľujú jej potupnú smrť, kedy zomrela za to, že zabila kráľa Polyméstora. Kráľova smrť bola odvetou za zabitie Hekabinho syna Polydora.

Hekaba v umení
--------------

Okrem niekoľkých umeleckých diel sa s Hekabou stretávame najmä v Homérovej *Illiade*, kde vystupuje ako vznešené žena, túžobne prosiaca bohov o odvrátenie zlého osudu. Z iných významnejších diel venovaných tejto postave je známa tragédia Hekabé starogréckeho dramatika Euripida z obdobia okolo roku 424 pred Kr.

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Hekabé (mytológia)**

Zdroj
-----

V. Zamarovský, *Bohovia a hrdinovia antických bájí*, Mladé letá, Bratislava 1980
**Ľudovít Šuška** (\* 25. august 1910, Vysoká – † 18. december 1964, Banská Bystrica) bol dôstojník, protifašistický bojovník.

Rodina
------

* otec Michal Šuška
* matka Zuzana rod. Šubová

Životopis
---------

Maturoval na gymnáziu v Banskej Štiavnici, roku 1935 absolvoval Vojenskú akadémiu v Hraniciach, po oslobodení Vysokú vojenskú školu v Prahe. Dôstojník vo viacerých funkciách a mestách, ako pplk. ČSĽA preardený do zálohy, potom úradník v Banskej Bystrici. Účastník protifašistického odboja. Pod vedením Vojenského ústredia SNR v Banskej Bystrici pomáhal pripravovať SNP. Počas SNP veliteľ bojových útvarov 1. čs. armády na Slov. Po prechode SNP do hôr veliteľ prieskumnej čaty partizánskej brigády Rákosi, neskôr štábny dôstojník 1. čs. armádneho zboru v ZSSR. Nositeľ vyznamenaní.

Literatúra
----------

* Kto bol kto v histórii Banskej Bystrice 1255 – 2000

Externé odkazy
--------------

* Regionálne osobnosti VKMK – zdroj, z ktorého pôvodne čerpal tento článok.
**Ľudovít Štefan Šenšel** (\* 13. apríl 1888, Očová - † 22. júl 1956, Liptovský Mikuláš) bol evanjelický kňaz, redaktor, publicista, cirkevný hodnostár, verejný činiteľ. Pseudonym: Redaktor, Zodpovedný redaktor

Rodina
------

* otec Štefan Šenšel
* matka Ľudmila rod. Izáková

Životopis
---------

Pochádzal z učiteľskej rodiny. Študoval na gymnáziu v Banskej Bystrici, maturoval v Soproni, tam absolvoval i teológiu (1910), ktorú si prehĺbil študijnými pobytmi na univerzitách v Lipsku (1910) a Edinburgu, kde bol spolu s → M. Rázusom štipendistom S. Watsona (1910-1912). Evanjelický kaplán, neskôr farár v Liptovskej Porúbke (1914-1956). Popredný kazateľský liturg, liptovský senior (1930-1956), dištrikuálny a generálny presbyter, podpredseda synody (1939), vedúci komisií, ktoré zostavovali prídavky slovenských duchovných piesní k Zpěvníku evanjelickému a Tranosciu. Správca a predseda spolku Tranoscius. Jeden zo zakladateľov časopisu Tvorba, redaktor Cirkevných listov, Tranovského kalendára, predseda Hurbanovej evanjelickej literárnej spoločnosti, v ktorej vychádzali diela z oblasti literárnych, kultúrnych a cirkevných dejín. Učiteľ na ľudovej škole v Liptovskej Porúbke, profesor na Hodžovom gymnáziu v Liptovskom Mikuláši. Autor Slovenskej štylistiky. Činný v Jazykovednom odbore Matice slovenskej, ktorú musel z politických dôvodov opustiť. Zaslúžil sa o spracovanie učebníc náboženstva pre ľudové a učňovské školy. Po nástupe komunizmu bol zo všetkých funkcií vylúčený. Podpredseda Rázusovej SNS, jej zástupca v Krajinskom zastupiteľstve. Spoluorganizátor občianskeho protifašistického odboja, predseda ilegálneho revolučného národného výboru (RNV) v Liptovskej Porúbke, okresného RNV v Liptovskom Mikuláši, nekompromisný v odboji proti politike Slovenského štátu. Funkcionár demokratickej strany (po roku 1945), ktorú zastupoval ako poslanec v Slovenskej národnej rade (od roku 1945) až do odvolania akčným výborom DS (1948).

Ocenenie
--------

* Roku 1945 vyznamenaný Čs. vojnovým krížom 1939, 1946 Za zásluhy I.st.

Literatúra
----------

* Slovenský biografický slovník
* Evanjelici v dejinách slovenskej kultúry
* Slovenská štylistika

Externé odkazy
--------------

* Regionálne osobnosti VKMK – zdroj, z ktorého pôvodne čerpal tento článok.

Autoritné údaje: * GND: 122238850
* ISNI: 0000 0000 5538 5957
* NK ČR: mzk2002113563
* SNK: 167147
* VIAF: 45177820
**Laevius** (narodený okolo roku 80 pred Kr.) bol rímsky básnik, jeden z predchodcov mladorímskej avantgardy.

Laevius bol autorom ľahkej, erotickej poézie známej pod označením *Erotopaegnia* (Milostné hry) v šiestich alebo ôsmich knihách. Dochovalo sa z nich len asi 50 veršov, ktoré prezrádzajú autorov hravý tón aj záujem v novátorstve – výskyt novotvarov, zvláštnych zloženín, neobvyklých metrických foriem. Súbor údajne spracúvaval erotické mytologické témy vrátane príbehov o Helene, Hektorovi, Adonidovi, Sirénach a Kirké.

O Laeviovi sa po prvýkrát zmieňuje Suetonius , aj keď nie je jasné, či sa pod menom Laevius Milissus neskrývala iná osoba. Ďalšie zmenky o Laeviovi sa objavujú u Cornelia Frontona a Aula Gellia.

Referencie
----------

1. ↑  *De grammaticis, 3*

Literatúra
----------

* CONTE, Gian Biagio. *Dějiny římské literatury*. Preklad Dagmar Bartoňková et al. Vyd. 1. Praha : KLP, 2003. 790 s. ISBN 80-85917-87-4.

Autoritné údaje: * GND: 119065622
* ISNI: 0000 0003 7330 0701
* LCCN: nr95016540
* VIAF: 54038346
* WorldCat: lccn-nr95016540
|  |  |
| --- | --- |
|  | Informatický portál |

Súbor s príponou **.dmg** (skratka pre slová *disk image*) sa používa obvykle v Mac OS X ako formát obrazu disku.

Tento formát umožňuje bezpečnú ochranu heslom a kompresiu súborov, slúžiaci k zabezpečeniu dát alebo distribúciu súborov.

V súčasnej dobe je tento formát využívaný k distribúcií software po Internete. Keď súbor otvorite, bude pripojený ako ďalší disk vo Finderi.

Súbory DMG je možné ľahko vytvoriť (so šifrovaním alebo bez neho) pomocou nástrojov dodaných s Mac OS X: Disk Utility v Mac OS X 10.4 a 10.3 alebo Disk Copy v predchádzajúcich verziách. Tieto nástroje pracujú so súbormi DMG ako s obrazmi pre vypaľovanie médií DVD alebo CD. Súbory DMG môžu byť spravované pomocou príkazového riadku nástrojom hdiutil.

Súbory DMG sú publikované s MIME typom *application/octet-stream*. 

Existujú nástroje na konvertovanie súborov DMG na ISO obrazy. Súbory DMG často obsahujú iné typy obrazov disku ako napr. zväzky HFS+.

V Mac OS X 10.2.3 predstavila firma Apple „obrazy disku pre internet" (Internet-Enabled Disk Images). Pri použití takého obrazu disku je jeho obsah automaticky skopírovaný a súbor je zahodený.

Pozri aj
--------

* cloop - podobný súborový formát obrazu disku navrhnutý pre linuxové Live CD

Referencie
----------

1. ↑  http://developer.apple.com

Externé odkazy
--------------

* dmg2iso - open-source nástroj pre konverziu obrazov .DMG do obrazov .ISO
* O'Reilly Mac DevCenter Tip 16-5. Vytvorenie obrazu disku zo zložky v terminále
**Ladromos** (starogr. *Λάδρομος* – *Ladromos*) bol olympijský víťaz v behu na jedno stadion v roku 552 pred Kr.

Ladromos zo Sparty si na 57. olympijských hrách v roku 552 vybojoval víťazstvo v behu na jedno stadion. Ladromovým olympijským viťazstvom sa Sparťanom skončilo dominantné postavenie v tejto disciplíne na viac ako 200 rokov. Beh na jedno stadion bol najstaršou (podľa tradície ho zaviedli v roku 776 pred Kr.) a aj hlavnou olympijskou disciplínou. Menom jeho víťaza sa označovala celá olympiáda.

Olympijské víťazstvo Ladroma je uvedené v zozname olympijských víťazov v diele *Kronika* (gr. Chronografia) od historika Eusebia z Kaisareie, ktorý vo vyhotovovaní tohto zoznamu čerpal z písomnosti Iulia Africana, autora diel, zachovaných prevažne len vo fragmentoch.

Referencie a bibliografia
-------------------------

1. 1 2 3 4  Eusebios, *Kronika* 2,193.
2. ↑  Pausanias, *Periégésis tés Hellados*, 5,8,6.
3. ↑  Vojtech Zamarovský. *Vzkriesenie Olympie*. Bratislava : Šport, 1986. 77-043-86. S. 140.
4. ↑  Josef Šusta. *Dějepisectví*. Praha : Nákl. Historického klubu, 1933. S. 9.

Pozri aj
--------

* Zoznam olympijských víťazov staroveku
**Ľudovít Višňovský** (\* 15. júl 1939, Zombor) je slovenský vysokoškolský pedagóg.

Životopis
---------

Študoval na Strednej pedagogickej škole pre vzdelávanie učiteľov NŠ v Lučenci (1953-1957), absolvoval štúdium na Vysokej škole pedagogickej v Bratislave (1957-1961), 1969 PhDr. 1972 CSc. 1977 docent, 1986 bol vymenovaný za profesora. 

Od roku 1961 pôsobí na Pedagogickom inštitúte v Banskej Bystrici (v súčasnosti Pedagogická fakulta UMB v Banskej Bystrici) ako asistent, odborný asistent, docent a profesor na Katedre pedagogiky. Prednáša metodológiu pedagogiky, teóriu výchovy a teóriu rodinnej výchovy. Vo svojej publikačnej činnosti sa zameriava na problém teórie výchovy, pedagogickej metodológie, pedeutológie, teórie rodinnej výchovy a výchovy k manželstvu a rodičovstvu. Na PF UMB v Banskej Bystrici vykonával funkciu vedúceho katedry (1975-1980), prodekana (1980-1983 a 1996-1998), dekana (1983-1990). Od roku 1998 je opäť dekanom. Je členom Slovenskej pedagogickej spoločnosti pri SAV, Slovenskej spoločnosti pre plánované rodičovstvo a výchovu k rodičovstvu a členom Vedeckého kolégia pre pedagogiku a psychológiu.   

Je autorom a spoluautorom monografickej a učebnicovej literatúry, publikoval vedecké a odborné štúdie, vedecko-populárne články v časopisoch a zborníkoch doma aj v zahraničí.

Ocenenie
--------

* Roku 1974 nositeľ titulu Vzorný učiteľ; 1979 obdržal vyznamenanie Za vynikajúcu pedagogickú prácu; 1989 Za zásluhy o výstavbu
* 2001 Cenu primátora mesta Banská Bystrica za roku 2000 za dlhoročnú pedagogickú činnosť a podiel na rozvoji mesta

Dielo
-----

* Obsah, formy a metódy práce s mládežou vo výchove mimo vyučovania, Martin roku 1970
* Formy a metódy práce s mládežou vo výchove mimo vyučovania, Banská Bystrica roku 1980
* Pedagogická prax, jej formy a organizácia, Banská Bystrica roku 1978
* Vybrané kapitoly z teórie výchovy, Žilina
* Metodika diplomovej práce, Banská Bystrica
* Triedny učiteľ, Bratislava roku 2000
* Základy školskej pedagogiky, Bratislava roku 2001 (spoluaut.)

Literatúra
----------

* Kto bol kto v Banskej Bystrici v roku 2001

Externé odkazy
--------------

* Regionálne osobnosti VKMK – zdroj, z ktorého pôvodne čerpal tento článok.

Autoritné údaje: * ISNI: 0000 0000 5568 4850
* LCCN: no2003107259
* NK ČR: mzk2002139730
* SNK: 173283
* VIAF: 71089128
* WorldCat: lccn-no2003107259
Československý vojnový kríž 1914-1918 - líce
Československý vojnový kríž 1914-1918 - rub
**Československý vojnový kríž 1914-1918** je československé vojenské vyznamenanie, ktoré bolo udeľované ako vojakom československých revolučných vojsk, tak aj práporom a koruhvám česko-slovenských revolučných vojsk z prvej svetovej vojny a účastníkom bojov na Slovensku v rokoch 1918 až 1919.

Zriadenie
---------

Vyznamenanie bolo zriadené dekrétom dočasnej Česko-slovenskej republiky v Paríži 7. novembra 1918. Udeľovanie bolo ukončené 15. marca 1939. Autorom výtvarného návrhu bol francúzsky sochár Antoine Bourdelle.

Podmienky udelenia
------------------

Vyznamenanie bolo udeľované vojakom československých revolučných vojsk za osobnú statočnosť pred nepriateľom a iné záslužné bojové činy. Bol udeľovaný aj jednotkám česko-slovenských revolučných vojsk z prvej svetovej vojny, ktoré boli predmetom pochvalnej zmienky v rozkaze.

Ďalej bolo vyznamenanie udeľované vojakom spojeneckých armád, ktorí bojovali po boku česko-slovenských vojsk. Výnimočne mohol byť udelený aj osobám, ktoré prispeli vynikajúcim spôsobom k oslobodeniu Česko-slovenska v prvej svetovej vojne a nepatrili do radov česko-slovenských ani spojeneckých vojsk.

V roku 1919 bolo vyznamenanie udeľované za bojové vystúpenie na Slovensku.

Vzhľad
------

Kríž je bronzový a skladá sa zo štyroch vzájomne prelínajúcich sa kruhov, na ktorých sú znaky Čiech, Slovenska, Moravy a Sliezska. Na rubovej strane sa na všetkých kruhoch nachádzajú lipové trojlístky a v strede všetko prekrývajú plastické iniciály SK.

Stuha je červená so zvislými bielymi prúžkami. Na nej sa môžu nachádzať štylizované lipové lístky, lipové ratolesti či strieborné alebo zlaté hviezdičky:

* Kovová lipová ratolesť za pochvalu jednotky v rozkaze armády
* Kovový lipový lístok za pochvalu jednotky v rozkaze armádneho zboru či divízie
* Strieborná hviezdička za individuálnu pochvalu v rozkaze armády
* Bronzová hviezdička za individuálnu pochvalu v rozkaze divízie
* Zlatá či strieborná hviezdička za boje na Slovensku


| Stužky |
| --- |
| Čistá | S lipovou ratolesťou | S lipovým lístkom | So striebornou hviezdičkou | S bronzovou hviezdičkou | So zlatou hviezdičkou |
|

Externé odkazy
--------------

* Československý vojnový kríž 1914 - 1918 na *vyznamenani.net*
* Československý vojnový kríž 1914 - 1918 na *valka.cz*

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Československý válečný kříž 1914-1918 na českej Wikipédii.*
**Ľudovít Černo** (\* 11. január 1884, Komárno – † 19. apríl 1953, Bratislava) bol právnik, publicista.

Jeho otec Bohumil Černo, jeho matka Emília rod. Maťašovičová

Životopis
---------

Po absolvovaní gymnázia študoval právo na univerzite v Budapešti, 1921 JUDr. na UK v Bratislave. Advokátsky koncipient, právnik, vedúci bezpečnostného odboru Krajinského súdy v Bratislave, prednosta slov. personálneho odd. predsedníctva ministerskej rady v Prahe, pracovník Ministerstva vnútra Slovenského štátu (1939 – 1944). Počas SNP prednosta Štátnej bezpečnosti na Povereníctve pre veci vnútorne v Banskej Bystrici (1944). Zajatý nacistami pri Pohronskom Bukovci (31. októbra 1944), väznený v Banskej Bystrici. Autor a spoluautor príručiek administratívnych predpisov, funkcionár národných a kultúrnych spolkov.

Ocenenie
--------

* Roku 1947 vyznamenaný Radom SNP I.tr.

Literatúra
----------

* *Slovenský biografický slovník*

Externé odkazy
--------------

* Regionálne osobnosti VKMK – zdroj, z ktorého pôvodne čerpal tento článok.

Autoritné údaje: * ISNI: 0000 0004 0270 858X
* NK ČR: jo2013753106
* SNK: 169783
* VIAF: 298570132
**Ľudovít Vaškovič** (maď. *Vaskovics Lajos*; \* 6. august 1919, Paňa – † 13. apríl 1997, Bratislava) bol slovenský národohospodár, krajský úradník, námestník ministra financií, maďarského pôvodu.

Život
-----

Absolvoval školy v Pani, vo Veľkom Cetíne a benediktínske gymnázium v Komárne. V rokoch 1939 – 1943 študoval na Ekonomickej fakulte univerzity Magyar Királyi József Nádor Műszaki és Gazdaságtudományi Egyetem v Budapešti. V rokoch 1940 – 1941 bol pracovníkom Maďarskej národnej banky a v rokoch 1942 – 1943 Maďarskej všeobecnej úverovej banky. Od októbra 1943 do apríla 1946 bol vojakom v zálohe maďarskej armády. V roku 1946 ukončil doktorské štúdium a vrátil sa do Československa. Umiestnil sa v bratislavskej pobočke Tatra banky. V roku 1948 vstúpil do KSS. V roku 1950 Tatra banka bola zlúčená do Československej štátnej banky, kde mal rôzne funkcie vo vedení. V rokoch 1954 – 1959 bol námestníkom povereníka bratislavského Finančného výboru. V rokoch 1959 – 1960 bol územným vedúcim Národnej banky Slovenska.

V rokoch 1960 – 1969 bol zástupcom predsedu Krajského národného výboru Západného Slovenska a predsedom Plánovacieho krajského výboru. Od roku 1967 sa jeho meno objavuje aj na cestovných šekoch. V rokoch 1969 – 1970 bol námestníkom ministra financií SSR. V roku 1970 sa stal prvým námestníkom hlavného riaditeľa Československej štátnej banky. V roku 1971 sa stal územným riaditeľom banky. Od roku 1974 bol členom rady ministra financií. Od roku 1974 bol členom československej delegácie, ktorá rokovala o vojenskej pomoci Líbyi. V roku 1983 sa vzdal funkcií a odišiel do dôchodku. Počas kariéry zastupoval veľa rôznych funkcií v odboroch, v bankách a v strane.

V roku 1951 bol na študijnej ceste vo Východnom Nemecku, v roku 1956 v Maďarsku. Bol predsedom redakčnej rady časopisu *Hlas banky*. Jeho dvaja synovia sa umiestnili tiež v bankovníctve.

Vyznamenania
------------

* 1965 Vyznamenanie Budovateľ socialistického poľnohospodárstva
* 1968 Strieborné vyznamenanie Revolučného odborového hnutia
* 1969 Rad práce
* 1983 Rad práce
* 1996 Zlatý diplom Budapesti Közgazdaságtudományi Egyetem
* Pamätná medaila 50. výročia ČSKS
* Pamätná medaila 25. výročia Víťazného februára

Zdroje
------

1. ↑  Jeho školenie podporoval učiteľ Eugen Csiffáry (2013 A nemespanni magyar iskolakrónika - Dokumentumok)
2. ↑  Új Szó XVII/181, 2. (1964. július 1.); psp.cz
3. ↑  Zbyszek Šustek 2016: Korunové cestovné šeky Národnej a Štátnej banky československej z obdobia 1947-1992. Numizmatika 23, 139-148.
4. ↑  Igor Baka 2012: Československá vojenská pomoc Líbyi v 70. rokoch 20. storočia. Vojenská história 1/2012, 58-59 12. jegyzet.

Literatúra
----------

* Gidró Bonifác 1935: A komárnoi Szent Benedek-rendi kath. gimnázium értesítője az 1934-35. iskolai évről. Komárno – Komárom.
* Kiss, M. 2000 (ed.): Millenniumi Évkönyv. Budapest.
* Slušná, O. 1971 (ed.): Kto je kto na Slovensku 1969. Bratislava.
* *Hlas banky* 1979/ 15, 342
**Česká akadémia vied a umení** (pôvodný český názov **Česká akademie císaře Františka Josefa pro vědy, slovesnost a umění**) bola inštitúcia pre podporu vied a umení založená v Prahe v roku 1888 Sněmom českého Království a jej vznik bol schválený cisárom František Josef I. 23. januára 1890. Prvým a hlavným súkromným mecenášom, neskôr prezidentom bol staviteľ Josef Hlávka. Hlávka Akadémii venoval 200 tisíc zlatých a jeho žena potom ešte 50 tisíc ako kapitál, z ktorého výnosu sa činnosť financovala. Akadémia mala tri triedy vedecké a štvrtú triedu umeleckú a literárnu. 

Akadémia sídlila v novo postavenej budove Národného múzea na hornom konci Václavského námestia v Prahe a svoju činnosť začala 18. mája 1891 pod pôvodným názvom *Česká akademie císaře Františka Josefa pro vědy, slovesnost a umění.* Slávnostne ju otvoril arcivojvoda Karol Ľudovít, cisárov brat, ktorý prišiel do Prahy otvoril aj Jubilejnú zemskú výstavu v Prahe. 

Akadémia vydávala série každoročných vedeckých zborníkov (Rozpravy České akademie věd a umění) i jednotlivé diela, napríklad preklady antických autorov a diela prírodovedecké aj historické. 

Po roku 1918 sa premenovala na *Českú akadémiu vied a umení* a od roku 1953 ju nahradila podľa sovietskeho vzoru organizovaná Česko-slovenská akadémia vied (ČSAV).

Referencie
----------

1. ↑  KUKUČÍN, Martin. *Praha v znamení výstavy (Praha v znamení výstavy) - elektronická knižnica* [online]. zlatyfond.sme.sk, Petitpress a.s. [cit. 2018-05-22]. Dostupné online.

Pozri aj
--------

* Akadémia vied
* Královská česká společnost nauk
* Česko-slovenská akadémia vied (ČSAV)
* Slovenská akadémia vied (SAV)
* Československá společnost pro vědy a umění (SVU) vznikla v USA roku 1958

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Česká akademie věd a umění na českej Wikipédii.*
**Praxagoras** (starogr. *Πραξ̣αγόρας*  – *Praxagoras*) bol olympijský víťaz v tethrippe v roku 84 pred Kr.

Praxagoras, syn Leóna z Élidy, bol na 174. olympijských hrách korunovaný olivovým vencom za víťazstvo v tethrippe. Tethrippon (preteky dvojkolesových vozov so štvorzáprahom) zaviedli v Olympii na 25. hrách v roku 648 pred Kr. Prvým víťazom tejto disciplíny bol Pagóndas z Téb. Tento šport bol privilégom bohatých občanov (majiteľov vozov a koní), za ktorých v preteku váčšinou súťažil vozataj, a to v mene svojho pána. Víťazný veniec si vždy odniesol iba majiteľ voza a koní.

Záznam o olympijskom víťazstve Praxagora je uvedený na kamennom podstavci objavenom severozápadne od olympijského Pelopiona. Je to jeden z nápisov (*IvO 198 až IvO 206*, IvO = W. Dittenberger a K. Purgold, nápisy Olympia, Berlin 1896.) na spoločnom podstavci (nezachovaného sochárskeho diela) detí a vnukov élidského chovateľa koní Filista (Praxagoras, Strogién, Télemachos, Timareta, Filistos, Theodota a Filonikos), ktorí dosiahli olympijské víťazstvá v jazdeckých disciplínach v rokoch 84 až 76 pred Kr.

Referencie a bibliografia
-------------------------

1. 1 2 3  Inscriptiones Graecae, *IvO 200*
2. 1 2 3  Mark Golden. *Sport in the ancient world from A to Z*. London : Taylor & Francis, 2003. ISBN 0-203-49732-5. S. 134.
3. ↑  Eusebios, *Kronika* 2,193.
4. ↑  Vojtech Zamarovský. *Vzkriesenie Olympie*. Bratislava : Šport, 1986. 77-043-86. S. 246.
5. ↑  Vojtech Zamarovský. *Vzkriesenie Olympie*. Bratislava : Šport, 1986. 77-043-86. S. 156.

Pozri aj
--------

* Zoznam olympijských víťazov staroveku
**Cesta I. triedy 78** (*I/78*) je označenie pre cestu I. triedy, ktorá prechádza výhradne územím Oravy, konkrétne územím okresov Dolný Kubín a Námestovo. Jej celková dĺžka je 44,528 km.

História
--------

I/78 vznikla prekategorizovaním pôvodnej cesty II. triedy II/521 (Oravský Podzámok - Lokca) a predĺžením po cestách III. triedy na hraničný priechod Oravská Polhora.

Priebeh
-------

Cesta začína v obci Oravský Podzámok, kde odbočuje z cesty I/59. Smeruje na sever, odbočuje účelová komunikácia vedúca na Kubínsku hoľu, prekonáva horské sedlo Príslop (807,7 m n. m. najvyšší bod komunikácie) a zároveň vstupuje do okresu Námestovo, kde vchádza do obce Hruštín. Tu odbočuje cesta III/2283 k samote Zábava, potom pokračuje na severovýchod popri odbočke do Vaňovky (III/2284), cez obec Babín, popri odbočke do Vasiľova (III/2285) a cez obec Lokca. Za obcou sa križuje s cestou II/520, cesta sleduje pravý breh Bielej Oravy, odbočuje cesta III/2272 do obce Vavrečka. Nasleduje odbočka na Tvrdošín (II/520), komunikácia prechádza na ľavý breh rieky (kde odbočuje cesta do obce Oravská Jasenica, III/2274 a po okraji vodnej nádrže Orava vstupuje do mesta Námestovo, kde odbočuje cesta III/2273 vedúca mostom ponad zátoku vodnej nádrže. Následne pokračuje popri odbočkách do obcí Klin (III/2286) a Bobrov (III/2037) a prechádza obcou Zubrohlava, kde sa postupne stáča k severozápadu a sleduje tok Polhoranky. Potom prechádza obcami Rabča, kde odbočujú cesty do Rabčíc (III/2277) a do Sihelného (III/2278) a Oravská Polhora. Tu najprv odbočuje cesta ku chate Slaná voda (III/2279), prechádza celou obcou, odbočuje miestna komunikácia k horárni Borsučie a stáča sa na západ. Napokon pokračuje do sedla Hliny (804,0 m n. m.), kde prekračuje štátnu hranicu s Poľskom a pokračuje ako DW945 do poľského mesta Żywiec.

Zdroje
------

* Miestopisný priebeh cestných komunikácií (Slovenská správa ciest)

| * z
* d
* u
Cestná infraštruktúra na Slovensku I |
| --- |
| Diaľnice a diaľničné privádzače | 
* D1
* D2
* D3
* D4
* PD5

 | Slovensko |
| Rýchlostné cesty | 
* R1
* R2
* R3
* R4
* R5
* R6
* R7
* R8

 |
| Cesty I. triedy | 
* 2
* 9
* 10
* 11
* 11a
* 11b
* 12
* 13
* 14
* 15
* 16
* 17
* 18
* 19
* 20
* 21
* 35
* 49
* 49a
* 51
* 54
* 57
* 59
* 60
* 61
* 61A
* 62
* 63
* 64
* 64A
* 64b
* 64c
* 65
* 65D
* 66
* 67
* 68
* 69
* 70
* 71
* 72
* 74
* 74A
* 74B
* 75
* 75A
* 76
* 77
* 77A
* 78
* 79
* 79A

 |
| Zaniknuté cesty a diaľnice | 
* 50
* 73
* 80
* D18
* D61
* D65
* D66
* D68
* D73
* R9

 |
| Európske cesty na Slovensku | 
* E 50
* E 58
* E 65
* E 71
* E 75
* E 77
* E 371
* E 442
* E 571
* E 572
* E 575

 |
| Pozri aj | 
* Harmonogram výstavby diaľnic a rýchlostných ciest
* Cestná infraštruktúra na Slovensku II
* Cestné tunely na Slovensku
* Európske cesty

 |
Súradnice: 54°51′00″S 26°44′00″V﻿ / ﻿54,85°S 26,733333°V﻿ / 54.85; 26.733333

**Narač** (biel. Нарач, rus. Нарочь – Naroč) je jazero v Mjadelskom rajóne v Minskej oblasti v Bielorusku. Narač je najväčšie bieloruské jazero a je súčasťou skupiny jazier, do ktorej ďalej patria jazera Mjastra, Batoryn a Blednae. Vzniklo pred niekoľkými tisíckami rokov po ustúpení ľadovca. V ceste ľadovcu na sever stál Svencjanský val. Voda od topiaceho ľadu vytvorila ohromné ​​vodné priestranstvo, z ktorého sa neskôr, pri znížení úrovne vody oddelili jazera tvoriace Naračskú skupinu. Narač je typická ukážka prírody severného Bieloruska - Bieloruského pojazeria. Má rozlohu 79,2 km², priemernú hĺbku 11 m a dosahuje maximálnu hĺbku 25 m. Dĺžka najväčšieho priemeru je 12,8 km. Dĺžka pobrežia je 41 km. Objem vody je 710 mil. m³. Rozloha povodia je 199 km².

Rozsah kolísania hladiny je asi 2 m. Najvyššiu úroveň dosahuje v apríli a najnižšiu v októbri až decembri. Zamŕza uprostred decembra a rozmŕza v marci alebo apríli. Z jazera vyteká rieka Narač (prítok Neman).

V jazere žije 22 druhov rýb. Najväčšia z nich je šťuka. 

V blízkosti jazera sa nachádzal pioniersky tábor medzinárodného významu *Zubriňok*, ktorý bol po rozpade ZSSR premenený na Medzinárodný mládežnícky tábor Zubrania. Okolie je populárnou turistickou oblasťou.

V čase 1. svetovej vojny v blízkosti jazera prebehli veľké bojové operácie.

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Narač (jazero)**

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Narač na českej Wikipédii.*
**Cesta II. triedy 505** je cesta II. triedy na Slovensku v Bratislavskom kraji. Začína sa v Bratislave v Lamači a končí v Stupave. Cesta poskytuje alternatívne prepojenie medzi Bratislavou a Stupavou okrem diaľnice D2 a cesty I/2 a je využívaná aj ako spojenie závodu Volkswagen so Stupavou. Jej celková dĺžka je 10,488 km a nachádzajú sa na nej tri mosty. 

Cestu na území mesta Bratislava spravuje Magistrát, za hranicami mesta od závodu Volkswagen až po Stupavu ju spravujú Regionálne cesty Bratislava.

Priebeh
-------

Začiatok cestnej komunikácie sa nachádza v bratislavskom Lamači, kde sa začína na križovatke I/2 a D2 a prechádza okolo novo budovaného centra Bory smerom k Volkswagenu a križovatke s budúcou diaľnicou D4. Ďalej pokračuje cez usadlosť Poľný mlyn, prechádza do okresu Malacky, pokračuje ponad diaľnicu D2, vchádza do Stupavy a v časti Mást sa pripája na cestu I/2, kde končí.

História
--------

Pôvodne cesta viedla z Bratislavy zo Šafárikovho námestia (križovatka s I/2 a I/61 v peáži) do Devína a ďalej do Devínskej Novej Vsi, kde mala pokračovať do Rakúska. Na začiatku 50-tych rokov sa rozhodlo, že most cez rieku Morava nebude obnovený a cesta bola namiesto toho z Devínskej Novej Vsi predĺžená do obce Mást (dnes mestská časť Stupavy) na križovatku s cestou I/2 v trase vedúcej po dnešnej Opletalovej ulici a cez dnešný areál Volkswagenu. V súvislosti s výstavbou Bratislavských automobilových závodov (BAZ) začiatkom 70-tych rokov bola vybudovaná nová komunikácia a cesta preložená do dnešnej trasy.

Zdroj
-----

* Miestopisný priebeh cestných komunikácií (Slovenská správa ciest)

| * z
* d
* u
Cestná infraštruktúra na Slovensku II |
| --- |
| Cesty II. triedy | 
* 106
* 127
* 143
* 211
* 425
* 426
* 428
* 484
* 487
* 499
* 500
* 501
* 502
* 503
* 504
* 505
* 506
* 507
* 509
* 510
* 511
* 512
* 513
* 514
* 515
* 516
* 517
* 519
* 520
* 524
* 526
* 527
* 527A
* 527B
* 529
* 531
* 532
* 533
* 534
* 535
* 536
* 536A
* 537
* 538
* 539
* 540
* 541
* 542
* 543
* 545
* 546
* 547
* 548
* 549
* 550
* 552
* 554
* 555
* 556
* 558
* 559
* 560
* 561
* 562
* 563
* 564
* 566
* 567
* 571
* 572
* 573
* 574
* 575
* 576
* 578
* 579
* 580
* 580A
* 581
* 582
* 583
* 583A
* 584
* 584A
* 585
* 587
* 588
* 589
* 590
* 591
* 592
* 593
* 594
* 595

 | Slovensko |
| Zaniknuté cesty | 
* 508
* 510
* 518
* 520A
* 521
* 522
* 523
* 525
* 528
* 530
* 541
* 544
* 551
* 553
* 557
* 565
* 574A
* 576
* 577
* 583B
* 583C
* 583D
* 586

 |
| Súvisiace šablóny | 
Cestná infraštruktúra na Slovensku I
Cestné tunely na Slovensku
 |
Symbol rozcestia O iných významoch výrazu *priateľ (priateľka, priateľkyňa)* pozri *priateľ (rozlišovacia stránka)*.
Priateľstvo
**Priateľ** (ženský rod **priateľka**, staršie *priateľkyňa*; neformálnejšie: **kamarát(ka)**, v subštandarde: *kamoš(ka)*; staršie **druh (družka)**) je človek, s ktorým niekoho spája medziľudský, medziosobnostný vzťah náklonnosti, vzájomného porozumenia, dôvery a podobne. 

Priateľstvo je takmer vo všetkých charakteristikách zhodné s láskou. Na rozdiel od lásky priatelia nie sú fyzicky (sexuálne) priťahovaní svojimi náprotivkami. Pokiaľ pri krátkodobom odlúčení zamilovaný človek trpí pocitmi samoty a prázdnoty, jedná sa skôr o nezdravú formu závislosti, než o lásku. Pokiaľ sa jedná o lásku bez sexuálnych prvkov, nazýva sa tento vzťah platonická láska, teda silný citový vzťah, v ktorom ani jeden z partnerov netúži po sexuálnom styku. Forma priateľstva, kedy človek cíti k svojmu náprotivku hlboký obdiv, trvalo na neho myslí a pri odlúčení trpí pocitmi prázdnoty, sa nazýva narcistický obdiv. Tento cit môže byť, rovnako ako každý iný, iba jednostranný. 

Vzťah medzi priateľmi (a/alebo priateľkami) alebo vzťah takému vzťahu podobný sa nazýva **priateľstvo** alebo staršie aj **družba**. Priateľstvo je spravidla opodstatnené vzájomnou sympatiou, duševným porozumením, činorodým spojenectvom, poskytovaním pomoci, ochrany, náklonnosťou k spolupráci a združovaniu sa a pod.

Zdroje
------

1. ↑  RÖHR, Heinz-Peter. *Závislé vztahy: léčba a uzdravení závislé poruchy osobnosti*. Praha : Portál, 2011. ISBN 978-80-7367-853-1.

Iné projekty
------------

WikicitátyCommons
* Spolupracuj na Wikicitátoch Wikicitáty ponúkajú citáty od alebo o **Priateľ**
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Priateľ**
**Cesta II. triedy 426** je cesta II. triedy na Slovensku v okrese Skalica. Jej dĺžka je 9,044 km.

Priebeh
-------

Cestná komunikácia sa začína hraničnom prechode Skalica-Sudoměřice do Česka. Cesta prechádza okolo Skalice, pričom južne od mesta sa križuje s cestou III/1146. Následne pokračuje juhozápadným smerom okolo obcí Vrádište a Kátov do mesta Holíč, pričom sa križuje s cestou III/1121 a dvakrát s cestou III/1127. V Holíči cesta končí na križovatke s cestami I. triedy I/2 a I/51.

História
--------

Pred rokom 1950 viedla cesta *II/426* len na území Česka, táto časť cesty však bola v roku 1950 preklasifikovaná na cestu I. triedy I/55 a cesta II/426 bola presmerovaná na Slovensko cez Skalicu do Holíča. 
Medzi rokmi 1958 a 1963 bola postavená nová cesta Holíč – Kúty a táto bola zaradená do cesty II/426. 

Po výstavbe diaľnice D2 Brno – Bratislava bol úsek pôvodnej cesty I/2 v Česku degradovaný (na II/425 a II/602), na Slovensku však cesta I/2 zostala cestou I. triedy a bola predĺžená do Holíča prekategorizovaním úseku cesty II/426.

Zaniknuté úseky
---------------

### Cesta II/426A

Cesta II. triedy 426A bola cesta II. triedy pri Skalici. Jej dĺžka bola 4,389 km, začínala sa na štátnej hranici s Českom západne od obce Sudoměřice a začínala na križovatke s II/426 (v tom čase prieťah mestom Skalica) juhozápadne od centra mesta Skalica. Viedla súbežne so železničnou traťou č. 114, zo západu obchádza Skalicu (popri miestnej železničnej stanici). Na území Česka pokračuje ako cesta I. triedy 70 (v dĺžke cca 800 m), ktorá sa následne napája na cestu I. triedy 55. V roku 2011 bol úsek zaradený do cesty II/426 a pôvodný prieťah cez mesto Skalica bol rozdelený do ciest III. triedy a miestnych komunikácií.

Referencie
----------

1. ↑   *MIESTOPISNÝ PRIEBEH CESTNÝCH KOMUNIKÁCIÍ. Stav siete cestných komunikácií k 1.1.2012.* [online]. 28.5.2012. Dostupné online.

* Miestopisný priebeh cestných komunikácií k 1.1.2012 (Slovenská správa ciest)

  


| * z
* d
* u
Cestná infraštruktúra na Slovensku II |
| --- |
| Cesty II. triedy | 
* 106
* 127
* 143
* 211
* 425
* 426
* 428
* 484
* 487
* 499
* 500
* 501
* 502
* 503
* 504
* 505
* 506
* 507
* 509
* 510
* 511
* 512
* 513
* 514
* 515
* 516
* 517
* 519
* 520
* 524
* 526
* 527
* 527A
* 527B
* 529
* 531
* 532
* 533
* 534
* 535
* 536
* 536A
* 537
* 538
* 539
* 540
* 541
* 542
* 543
* 545
* 546
* 547
* 548
* 549
* 550
* 552
* 554
* 555
* 556
* 558
* 559
* 560
* 561
* 562
* 563
* 564
* 566
* 567
* 571
* 572
* 573
* 574
* 575
* 576
* 578
* 579
* 580
* 580A
* 581
* 582
* 583
* 583A
* 584
* 584A
* 585
* 587
* 588
* 589
* 590
* 591
* 592
* 593
* 594
* 595

 | Slovensko |
| Zaniknuté cesty | 
* 508
* 510
* 518
* 520A
* 521
* 522
* 523
* 525
* 528
* 530
* 541
* 544
* 551
* 553
* 557
* 565
* 574A
* 576
* 577
* 583B
* 583C
* 583D
* 586

 |
| Súvisiace šablóny | 
Cestná infraštruktúra na Slovensku I
Cestné tunely na Slovensku
 |
**Gaius Helvius Cinna** bol rímsky básnik patriaci k neóterickej básnickej škole, jeden z blízkych priateľov básnika Catulla. Narodil sa v Brescii v Predalpskej Galii (*Gallia Cisalpina*).

Život
-----

O Cinnovom živote sa vie veľmi málo. Roku 57 pred Kr. sprevádzal Catulla na ceste do Bythinie. Spolu s Liciniom Calvom tvorili v rámci neóterickej školy traja básnici menší krúžok, ktorý sa venoval výlučne avantgardnej poézii a pokúšal sa ju doviesť do dokonalosti. Je možné, že Cinnovym učiteľom bol grécky básnik Parthenios z Níkaie, ktorý priniesol do Ríma neóterické básnictvo.

Špekuluje sa o tom, že Helvius Cinna bol zabitý na Caesarovom pohrebe roku 44 pred Kr. keď si ho pomýlili s jedným z jeho vrahov, Corneliom Cinnom. Zmieňujú sa o tom Suetonius, Valerius Maximus, Appianos aj Dio Cassius. Podľa niektorých ale Cinna musel žiť aj po tomto dátume, keďže sa o ňom zmieňuje roku 41 alebo 40 pred Kr. Vergílius.

Dielo
-----

Najvýznamnejšie Cinnovo dielo bol epillion *Zmyrna* o krvismilnej láske mytologickej Myrrhy k vlastnému otcovi Kinyrovi. Cinnovi trvalo deväť rokov, kým vybrúsil krátku skladbu do dokonalosti. Tým sa pripodobnil gréckej neóterickej škole, obzvlášť básnikovi Euforiónovi, ktorého básnické skladby boli natoľko zložité, že potrebovali komentár. Rovnako aj Cinna musel k svojej básni pripojiť komentár.

Roku 56 pred Kr. Cinna vydal *Propemptikon* (Prianie ne cestu) venované Asiniovi Pollionovi, dielko, ktoré tiež potreboval komentár.

Literatúra
----------

* CONTE, Gian Biagio. *Dějiny římské literatury*. Preklad Dagmar Bartoňková et al. Vyd. 1. Praha : KLP, 2003. 790 s. ISBN 80-85917-87-4.

Autoritné údaje: * GND: 118520849
* ISNI: 0000 0000 1068 3344
* LCCN: nr95021134
* VIAF: 287900518
* WorldCat: lccn-nr95021134
Potok Lukavica v obci Lukavica
**Lukavica** je potok na hornom Pohroní, preteká územím okresov Banská Bystrica a Zvolen. Je to ľavostranný prítok Hrona, meria 14 km a je tokom III. rádu.

*Prameň:* vo Zvolenskej kotline, v podcelku Bystrická vrchovina, na južnom úpätí Dielu (570,4 m n. m.), na území obce Horná Mičiná, v nadmorskej výške okolo 490 m n. m.

*Smer toku:* na hornom toku na juh, za obcou Dolná Mičiná sa stáča na juhozápad, za obcou Lukavica pokračuje viac-menej na západ

*Geomorfologické celky:* Zvolenská kotlina, podcelok Bystrická vrchovina

*Prítoky:* sprava Jasenica, zľava prítok za obcou Dolná Mičiná a potok pritekajúci z obce Sampor

*Ústie:* do Hrona severne od mesta Sliač v nadmorskej výške 298,6 m n. m.

*Obce:* Horná Mičiná, Dolná Mičiná, Lukavica a Veľká Lúka

Referencie
----------

1. ↑   *Názvy vodných tokov* [online]. Bratislava: Úrad geodézie, kartografie a katastra SR, [cit. 2022-09-12]. Dostupné online.
2. ↑   *Mapový portál HIKING.SK* [online]. Denník N, [cit. 2022-09-10]. Dostupné online.

  


| * z
* d
* u
Vodné toky v povodí Hrona (od Bystrice po Slatinu) |
| --- |
| 
* Badínsky potok
* Borový potok
* Grand
* Hronsecký potok
* Jasenica
* Kopanický potok
* Kováčovský potok
* Lukavica
* Malachovský potok
* Peťovský potok
* Platina
* Rakytovský potok
* Sielnický potok
* **Slatina**
* **Tajovský potok**
* Vlčí potok
* Vlkanovský potok

 |
| 
Súvisiace šablóny
Vodné toky v povodí Hrona (3. časť) a (5. časť)
Vodné toky v povodí Slatiny
Vodné toky v povodí Tajovského potoka
 |
**Vladimír Babnič** (\* 14. december 1926 Kokava nad Rimavicou – 5. január 2011) bol prozaik, publicista.

Životopis
---------

V r. 1940 – 1946 absolvoval gymnázium v Banskej Bystrici, potom začal študovať právo na Právnickej fakulte UK v Bratislave (nedokončil). Venoval sa novinárskej a redakčnej činnosti. Spolupracoval s rozhlasom i televíziou, autor rozhlasových hier. Bol zostavovateľom a spoluautorom turistických sprievodcov a obrazových publikácií o Vysokých Tatrách, Piešťanských kúpeľoch, Bratislave, Slovensku a i.

Dielo
-----

* Život, láska moja (1964)
* Štepy pre vnukov (1984)
* Poľovníckym chodníčkom (1968)
* Dravec z Katrinho brala (1984)
* Na večné časy (1998)

Literatúra
----------

* *Slovník slovenských spisovateľov 20. storočia*

Externé odkazy
--------------

* Regionálne osobnosti VKMK – zdroj, z ktorého pôvodne čerpal tento článok.

Autoritné údaje: * GND: 1048666549
* ISNI: 0000 0000 5527 2477
* LCCN: n95057344
* NK ČR: ola2002146979
* SNK: 165191
* VIAF: 424454
* WorldCat: lccn-n95057344
Hrob Vladimíra Fajnora a jeho manželky na bratislavskom cintoríne Slávičie údolie
Prof.JUDr.**Vladimír Fajnor** (\* 23. október 1875, Senica –  † 5. január 1952, Bratislava) bol slovenský právnik, politik, profesor Univerzity Komenského v Bratislave.

Rodina
------

* otec: Štefan Fajnor
* matka: Emília Anna, rodená Jurenková (\*1.november 1850 – † 30.december 1930)
* brat: Dušan Fajnor
* manželka: Teréziá Mária rod. Novomeská (\* 29.október 1879 – †19.máj 1960)

Životopis
---------

Študoval na gymnáziu v Hradci Králové, Uherskom Hradišti, Banskej Bystrici, Rimavskej Sobote, do 1893 v Šoproni. Právo vyštudoval v Berlíne a Budapešti, titul doktora práv získal v roku 1900. Patril medzi národne uvedomelých študentov, politicky sa zblížil najmä s M. Hodžom. Od roku 1901 pôsobil ako advokát vo Zvolene. Počas pôsobenia vo Zvolene pracoval aj ako redaktor Zvolenských novín. Bol zakladateľom Meštianskej banky a spoluzakladateľ Zvolenskej ľudovej banky. 

Po vzniku ČSR pôsobil krátky čas (1918-1919) ako zvolenský župan v Banskej Bystrici. Od roku 1919 bol prezidentom Vrchného súdu v Bratislave. V rokoch 1931-1939 pôsobil ako prezident Najvyššieho súdu ČSR v Brne. Zastával aj post ministra. V úradníckej vláde Jana Černého (september 1920 - september 1921) bol ministrom pre zjednotenie zákonov a organizáciu správy. V prvej úradníckej vláde generála Jana Syrového (22. september - 4. október 1938) zastával post ministra spravodlivosti. V druhej úradníckej vláde generála Syrového zastával post ministra spravodlivosti a správcu ministerstva pre zjednotenie zákonov a organizáciu správy. V roku 1945 sa stal zástupcom ČSR pri Stálom medzinárodnom rozhodcovskom súde v Haagu. 

Prednášal na Právnickej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave. V roku 1922 bol menovaný docentom a v roku 1936 univerzitným profesorom. Významne prispel k položeniu základov česko-slovenského právneho systému. Podieľal sa na rozvoji slovenskej právnickej tlače a terminológie. Bol autorom resp. spoluautorom právnického slovníka, monografických prác, štúdií a článkov v odborných časopisoch. Bol spoluzakladateľom a v rokoch 1920-1936 aj redaktorom Právneho obzoru. Spoluzaložil Právnickú jednotu na Slovensku, ktorej predsedom bol v rokoch 1920-1936. Bol členom Učenej spoločnosti Šafárikovej.

Dielo
-----

* *Právnický terminologický slovník I-II* (Martin, 1921, 1923)
* *Naša unifikácia* (Bratislava, 1922)
* *Nástin súkromného práva platného na Slovensku a Podkarpatskej Rusi* (Bratislava, 1935)

Literatúra
----------

* *Politická elita meziválečného Československa 1918-1938. Kdo byl kdo. (edit. F. Kolář a kol.)* (Praha, Pražská edice, 1998) ISBN 8090150985
* *Slovenský biografický slovník*

Externé odkazy
--------------

* FILIT – zdroj, z ktorého pôvodne čerpal tento článok.
* Regionálne osobnosti VKMK – zdroj, z ktorého pôvodne čerpal tento článok.
* Záznam o narodení a krste v matrike záznam číslo 74 - evanjelická cirkev v Senici; pokrstený ako Vladimir Martin Fajnor

Autoritné údaje: * GND: 1156815487
* ISNI: 0000 0001 1051 1494
* LCCN: no2002004234
* NK ČR: jn20000601521
* SNK: 174708
* VIAF: 31656534
* WorldCat: lccn-no2002004234
**Praxias** (starogr. *Πραξίας*) bol grécky sochár v 4. storočí pred Kr.

Sochár Praxias pochádzal z Atén. Jeho učiteľom bol sochársky majster Kalamis. Z antických autorov nám jedinú správu o ňom a jeho sochárskych dielach, zhotovených pri výzdobe Apolónovho chrámu v Delfách, zanechal Pausanias vo svojej sprievodcovskej príručke po Grécku: „*Na chrámovom štíte sa nachádzajú Artemis, Léto, Apolón a Múzy, ďalej zapadajúci Hélios, Dionýzos a Thyijské ženy. Prvé sochy zhotovil Aténčan Praxias, Kalamidov žiak, a keď si potom Praxia odviedla smrť práve v dobe, keď sa chrám ešte budoval, postaral sa o ostatnú výzdobu na štítoch Androsthenes, takisto rodom aténsky občan, žiak Eukadmov.*"

Referencie a bibliografia
-------------------------

1. ↑  Pausanias. *Pausaniás, cesta po Řecku II.*. Praha : nakladatelství Svoboda, 1974. 25-027-74. S. 416 vysvětlivky.
2. ↑  Pausanias, *Pausanias's Description of Greece*, str. 338
3. ↑  Pausanias. *Pausaniás, cesta po Řecku II.*. Praha : nakladatelství Svoboda, 1974. 25-027-74. S. 302.
**Priateľ ľudu** boli slovenské politické noviny uhrofilských Slovákov, ktoré vychádzali v rokoch 1861 až 1867. Boli to prvé slovenské politické noviny, ktoré vystúpili pred slovenskú verejnosť po roku 1860 (čiže po skončení Bachovho absolutizmu). 

Dňa 20. II. 1861 vyšlo v Pešti prvé číslo jej Priateľa ľudu, ktorý mal podtitul: Slovenský politický týždenník. Jeho vydavateľom a redaktorom bol Lukáč Mácsai. Druhým redaktorom (spolupracovníkom) novín bol Ladislav Szeberíny. Obidvaja boli známymi novinármi už z rokov meruôsmych, keď vydávali noviny toho istého mena (Priateľ ľudu (1848 – 1849)). Od 3. IV. 1861 sa stal spoluredaktorom novín aj Ferdinand Pfeifer.

Mácsayho Priateľ ľudu síce aj teraz tak, ako v revolúcii bojoval proti Habsburgovcom a rakúskemu absolutizmu, ale zastával pritom reakčnú uhrofilskú, protislovenskú líniu, v snahe čo najlepšie slúžiť peštianskym vládnym kruhom. Tentoraz však vykonával svoju protislovenskú politiku veľmi opatrne a postupne, aby od nej neodradil ľudí nacionálne vlažných, ale aj uvedomelých Slovákov.

Preto napr. si vytýčil taký politický program, ktorý obsahoval aj boj za sociálne požiadavky ľudu, a to v takej miere, v akej sa nevyskytovali ani v Pešťbudínskych vedomostiach, ani v slovenskom národnom memorande. Priateľ ľudu očakával napr. od uhorského snemu likvidáciu najkrikľavejších feudálnych prežitkov, ako bolo zrušenie viničnej dežmy, poddanských poplatkov z kopaničiarskej pôdy, zrušenie nadmerných daní, ale hlavne odstránenie polokoloniálneho postavenia Uhorska k rakúskym zemiam.

Priateľ ľudu si však zachoval aj všetky svoje vážne nedostatky a omyly, ktoré mal už v rokoch 1848/49. Neuznával nárok Slovákov na národnú rovnoprávnosť a nemal ani pochopenia pre ich kultúrne a osvetové potreby.

Najvýznamnejším spolupracovníkom, hlavne v dobe začiatku jeho vychádzania, bol Ján Palárik, ktorý sa v tejto dobe ešte úprimne domnieval, že bude možno splniť slovenské národné požiadavky a rovnoprávnosť po dohode s vedením maďarskej liberálnej buržoáznej strany. V tejto nádeji ho udržiavali sľuby Eötvösa v novinách Pesti Napló o možnostiach všetkých národov Uhorska, stať sa rovnoprávnymi v rámci uhorského konštitucionálneho zriadenia. Palárikova spolupráca Mácsayho novinám pomohla, aj keď sa ani jemu nepodarilo odstrániť ich protislovenské zameranie. Vtedy aj Palárik napísal veľa článkov o možnostiach rovnoprávnosti v Uhorsku a o význame slovensko-maďarskej spolupráce. Veril, že väčšina maďarských politikov to myslí s národnou rovnoprávnosťou úprimne, v čom sa však sklamal.

Redakcia novín sa postupne skompromitovala v očiach slovenských čitateľov, keď sa jej uhrofilská a protislovenská politika stupňovala. To bolo v konečnom dôsledku aj príčinou úpadku Priateľa ľudu. Veď kým začiatkom roku 1861 mal 1000 predplatiteľov, roku 1867 zostalo mu z nich už len 300. Preto aj Ladislav Jeszenský, jeho neskorší redaktor, v januári 1867 zastavil ďalšie vydávanie Priateľa ľudu a prešiel aj s jeho predplatiteľmi do Bobulových Slovenských novín.