**Christian de Portzamparc**, celým menom *Christian Urvoy de Portzamparc* (\* 9. máj 1944, Casablanca, Maroko) je francúzsky architekt a urbanista.

Je držiteľom mnohých ocenení. V roku 1994 sa stal prvým francúzskym architektom oceneným najprestížnejšou Pritzkerovou cenou udeľovanou za architektúru, ktorá je v tomto odbore ekvivalentom Nobelovej ceny. Toto vyznamenanie ho zaradilo medzi renomovaných svetových architektov.
Tento, v čase ocenenia, relatívne mladý francúzsky architekt, vysoko rešpektovaný odborníkmi z celého sveta tvrdí, že bol „návrhárom, ktorý maľoval predtým, ako sa rozhodol byť architektom."

Životopis
---------

### Mladosť

Narodil sa v hlavnom meste Maroka v rodine francúzskych rodičov bretónskeho pôvodu. Len pár mesiacov po jeho narodení sa rodina presťahovala do Marseille.

„Keď som mal trinásť rokov, začal som sa zaujímať o umenie. Pamätám si, ako som videl Le Corbusierove skice, a to zvýšilo môj záujem nielen o umenie, ale začal som uvažovať aj o architektúre," hovorí Portzamparc. Jeho tvorba bola ovplyvnená svetovými architektmi, ako napríklad Richard Meier a Kenzo Tange.

### Štúdium

V rokoch 1962 – 1969 študoval na École Nationale Supérieure des Beaux – Arts v Paríži, v ateliéri Eugènea Beaudouina, ktorý výrazne podporoval jeho talent. Neskôr pokračoval pod vedením Georga Candilisa. Počas štúdia bol jeho názor na povolanie architekta značne odlišný. „Architektúra mi pripadá príliš byrokratická a nedostatočne slobodná, v porovnaní s umením, a modernistickými ideálmi, ktoré som predtým uctieval. Začínam sa kriticky pozerať na môj prvý vzor, ktorým bol Le Corbusier."

V roku 1966 strávil rok štúdiom teórie architektúry a histórie na Columbia University v New Yorku, USA. Býval v Greenwich Village a užíval si život umelca. „Čítal som, písal a stretával ľudí. Bol som fascinovaný New Yorkom," tvrdí.

Po ukončení štúdia, v roku 1969, nezačal pracovať ako architekt. Stal sa členom skupiny sociológov a psychosociológov. Predmetom ich štúdia bol život ľudí v rezidenčných štvrtiach. Počas tohoto obdobia našiel cestu k pochopeniu architektúry a sociálnej zodpovednosti. „Uvedomil som si, že architektúra nemusí byť schopná vytvoriť dokonalú skutočnosť, ale ja ako architekt, sa o to môžem pokúsiť."

### Práca architekta

V roku 1970 si v Paríži založil vlastnú architektonickú firmu. Jeho ateliér zamestnáva od 15 do 30 ľudí. Je situovaný v päťpodlažnej budove so svetlíkom, ktorá v minulosti slúžila ako umelecké štúdio. „Je to stará budova, ale v porovnaní s väčšinou budov v meste je moderná, z 30. rokov, svetlá a biela, v štýle esprit nouveau, ktorý bol inšpirovaný Le Corbusierom." Jeho vlastná kancelária má približné rozmery 16x14 stôp. Nachádza sa tu pracovný stôl, voľné plochy zaberá množstvo kníh, skicárov, modelov a všetko, čo sa nahromadilo rokmi práce. „Väčšinu mojich prác robím tak, že sa pohybujem po celom ateliéri, nielen v mojom malom priestore."

### Rodina

Rodinné korene sú v Bretónsku, kde žili jeho rodičia. Otec bol vodným inžinierom. Má dvoch bratov, bankára a psychoanalytika a tri sestry, z ktorých jedna je urbanistická sociologička.

Od roku 1982 je ženatý s Elizabeth Jardim Neves, majú dvoch synov, Serge a Philipe. Elizabeth prišla z brazílskeho Rio de Janeira,keď mala 18 rokov. Stretli sa v roku 1981 na urbanistickom workshope a diskusiách o dizajne a architektúre. Elizabeth je nábytková dizajnérka. Vlastní galériu v Paríži, ktorá je známa množstvom novátorských výstav nábytku, dizajnu a architektúry. Nábytok z jej dizajnérskej dielne je možné vidieť v National Assembly a v zbierkach múzea Arts Decoratifs v Paríži. 

V súčasnosti žije s manželkou v Paríži.

Tvorba
------

Prvým významným zrealizovaným projektom bola vodná veža v Marne-la-Vallée neďaleko Paríža (1971 - 1974). Nasledovala verejná výstavba Les Hautes Formes v Paríži (1975-79). Tu rozvíjal lyrické, rozcítené tvary, ktoré boli prirovnávané k priam hudobnému priblíženiu sa k moderne.

V priebehu ďalších piatich rokov prešlo Francúzsko dôležitými spoločenskými zmenami, ktoré boli podnietené študentskými štrajkmi. Výsledkom týchto zmien bolo, že väčšina architektov jeho generácie smerovala k radikálnejšej ľavicovej filozofii. Medzi nimi sa našli takí, ktorí verili, že architektúra nemôže napomáhať sociálnej revolúcii z dôvodu, že je buržoáznym umením. Portzamparcova filozofia je realistickým zlúčením pragmatizmu a politiky. Portzamparc hovorí: „Architekt sa podieľa na pozitívno budovaní sveta. Keď vám bola daná úloha, ktorú máte realizovať, stávate sa súčasťou spoločnosti. Musíte si uvedomiť zodpovednosť za konštrukčný aspekt, zašpiniť si ruky v procese tvorby sveta a ovplyvňovaní kvantity poriadku či zmätku."

Napriek skoro barokovému vzhľadu jeho kompozícii, je Portzamparcova tvorba jasným príkladom postmodernistických tendencií.

Väčšina stavieb sa nachádza vo Francúzsku. Jednou z najznámejších je Cité de la Musique. Súbor budov bol situovaný na parížske predmestie a postavený v dvoch fázach. Prvá časť, sídlo *Conservatoire de musique, danse et art dramatique en France* bolo dokončené v roku 1990. Druhá časť sálových priestorov pre verejnosť bola daná do prevádzky začiatkom roku 1995. 
Cité de la Musique, známe v celej Európe, bolo jedným z veľkolepých projektov, ktorý bol publikovaný v architektonickej tlači po celom svete. Španielsky časopis *DiseñoInterior* píše: „ Stavba lyrických kvalít, plan belostí a neprehľadnuteľností, je protikladom transparentných a iných technologických prístupov, tak typických pre nový francúzsky akademizmus." Táto stavba priniesla Portzamparcovi Pritzkerovu cenu v roku 1994.

Ďalším z projektov bolo *Conservatoire Erik Satie*. Tento projekt sa začal realizovať v roku 1981, keď Portzamparc vyhral súťaž na jeho realizáciu. Bol zaradený do skupiny postmodernistických stavieb. Architekt osobne ho nekategorizoval, a upozornil na jeho ďalšie kvality, ktoré sú dôkazom množstva vlastného štýlu.

Nasledovali projekty ako rozšírenie Bourdelleovho múzea v Paríži (1988-1992), bytová výstavba Nexus World vo Fukuoka (1989-1992), sídlo Paul Riquet v Nanterre (1990), obytný komplex ZAC Bercy v Paríži (1991-1994),veža Crédit Lyonnais, postavená nad železničnou stanicou v Lille v tvare čižmy (1992-1995), sídlo Parc Nord v Nanterre (1994), obnova a prístavba k Palais des Congres Porte Maillot v Paríži (1996-1999), veža LVHM v New Yorku (1996-1999), veža pre japonskú spoločnosť Bandai zaoberajúcu sa produkciou hračiek v Tokiu (1999), nová koncertná sieň v Luxemburgu (1996-2003), budova súdu v Grasse (2000), administratívna budova a televízne štúdio Boulogne-Billancourt v Bologni (2000), francúzske veľvyslanectvo v Berlíne (2002), Tour Granite pre Société générale v parížskom La Défense (2002-2007), Cidada de Musica v Rio de Janeire (2002-2007), sídlo du Monde v Paríži (2004), knižnica, médiatéka a planetárium Les Champs-Libres v Rennes (2006), múzeum Hergé v Louvain-la-Neuve (2007-2009).

Realizácie
----------

* École de Danse de l’Opéra de Paris, Nanterre, Francúzsko, 1983-1987
* Cité de la Musique, Paríž, Francúzsko – Prix de l'Équerre d'Argent, 1985-1995
* rozšírenie Bourdelleovho múzea, Paríž, Francúzsko, 1988-1992
* bytová výstavba Nexus World, Fukuoka, Japonsko, 1989-1992
* sídlo Paul Riquet, Nanterre, Francúzsko, 1990
* obytný komplex ZAC Bercy, Paríž, Francúzsko, 1991-1994
* veža Crédit Lyonnais, Euralille, Lille, Francúzsko, 1992-1995
* sídlo *Parc Nord* (MH51), Nanterre, Francúzsko, 1994
* veža LVMH, New York, USA, 1996-1999
* obnova Palais des Congres Porte Maillot, Paríž, Francúzsko, 1996-1999
* nová koncertná sieň, Luxemburg, Luxembursko, 1996-2003
* veža pre spoločnosť Bandai, Tokio, Japonsko, 1999
* administratívna budova a televízne štúdio Boulogne-Billancourt, Bologna, Taliansko, 2000
* budova súdu, Grasse, Francúzsko, 2000
* francúzske veľvyslanectvo, Berlín, Nemecko, 2002
* Tour Granite pre Société générale, Paríž La Défense, Francúzsko, 2005-2008
* *Cidade das Artes*, Rio de Janeiro, Brazília, 2003-2013
* sídlo du Monde, Paríž, Francúzsko, 2004
* Tour Granite pre Société générale, Paríž La Défense, Francúzsko, 2005-2008
* knižnica, médiatéka a planetárium Les Champs-Libres, Rennes, Francúzsko, 2006
* múzeum Hergé, Louvain-la-Neuve, Belgicko, 2007-2009
* One57, New York, USA, 2011–2013
* *Paris La Défense Arena*, Nanterre, Francúzsko, 2013–2017

Ocenenia
--------

* *Prix de l'Équerre d'argent*, 1988
* *Ordre des Arts et des Lettres*, 1989
* *Grand Prix d’Architecture de la Ville de Paris*, 1990
* *Médaille d’Argent décernée par l’Académie d’Architecture*, 1992
* *Grand Prix national d'Architecture*, 1993
* *Pritzkerova cena*, 1994
* *Grand Prix de l'urbanisme*, 2004
* *MIPIM Award*, 2005

Publikácie o Christianovi de Portzamparc
----------------------------------------

* La Cité de la musique. Paris : Société française de promotion artistique, 1996.
* Euralille : the making of a new city center : Koolhaas, Nouvel, Portzamparc, Vasconti, Duthilleul : architects, 1996.
* Christian de Portzamparc : scènes d'atelier : album de l'exposition, 1996.
* Christian de Portzamparc : généalogie des formes = genealogy of forms,1996.
* The Pritzker Architecture Prize 1994 : presented to Christian de Portzamparc, 1994.
* Christian de Portzamparc architecte de la danse : École du ballet de l'Opéra de Paris à Nanterre, 1990.

Literatúra
----------

* Steele J.: *Architecture today*, Phaidon Press, 1997, London.
* The Phaidon *Atlas of contemporary world architecture*, Phaidon Press, 2004, London.
* Jodidio P.: *Architecture now!*, Taschen, 2001.
* Jodidio P.: *Súčasní architekti* , Taschen, 2003.

Externé odkazy
--------------

* Findarticles
* Pritzkerprize Archivované 2007-10-17 na Wayback Machine Zdroj všetkých citácií v tomto článku.
* Diplomacie[nefunkčný odkaz]

| * z
* d
* u
Laureáti Pritzkerovej ceny |
| --- |
| 
* Philip Johnson (1979)
* Luis Barragán (1980)
* James Stirling (1981)
* Kevin Roche (1982)
* Ieoh Ming Pei (1983)
* Richard Meier (1984)
* Hans Hollein (1985)
* Gottfried Böhm (1986)
* Kenzo Tange (1987)
* Gordon Bunshaft / Oscar Niemeyer (1988)
* Frank Gehry (1989)
* Aldo Rossi (1990)
* Robert Venturi (1991)
* Álvaro Siza Vieira (1992)
* Fumihiko Maki (1993)
* Christian de Portzamparc (1994)
* Tadao Andó (1995)
* Rafael Moneo (1996)
* Sverre Fehn (1997)
* Renzo Piano (1998)
* Norman Foster (1999)
* Rem Koolhaas (2000)
* Jacques Herzog a Pierre de Meuron / Herzog & de Meuron (2001)
* Glenn Murcutt (2002)
* Jørn Utzon (2003)
* Zaha Hadidová (2004)
* Thom Mayne (2005)
* Paulo Mendes da Rocha (2006)
* Richard Rogers (2007)
* Jean Nouvel (2008)
* Peter Zumthor (2009)
* Kazujo Sedžimová a Rjúe Nišizawa / SANAA (2010)
* Eduardo Souto de Moura (2011)
* Wang Šu (2012)
* Tojoo Itó (2013)
* Šigeru Ban (2014)
* Frei Otto (2015)
* Alejandro Aravena (2016)
* Rafael Aranda, Carme Pigem a Ramón Vilalta / RCR Arquitectes (2017)
* B. V. Doshi (2018)
* Arata Isozaki (2019)
* Yvonne Farrellová a Shelley McNamarová (2020)
* Anne Lacaton a Jean-Philippe Vassal / Lacaton & Vassal (2021)
* Diébédo Francis Kéré (2022)
* David Chipperfield (2023)

 |

Autoritné údaje: * abART: 157723
* BnF: 12095272x
* GND: 119022141
* ISNI: 0000 0000 8160 4949
* LCCN: n85082793
* NK ČR: js20060226003
* ULAN: 500024982
* VIAF: 84246602
* WorldCat: lccn-n85082793