recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Phillipsova krivka** je krivka opisujúca závislosť medzi zmenou nominálnych miezd (resp. infláciou) a nezamestnanosťou.

A.W.H. Phillips, vo svojej empirickej práci z roku 1958, vystihol štatistickú rovnosť medzi mierou rastu nominálnych miezd a mierou nezamestnanosti vo Veľkej Británii. Nižšia nezamestnanosť implikuje vyšší prebytočný dopyt po práci a narastajú tlaky na tvorbu miezd. Ceteris paribus, čím vyššia nezamestnanosť, tým nižšia miera rastu miezd a naopak. Pričom miera nezamestnanosti súhlasná s nulovým rastom miezd sa nazýva prirodzená. 

Prirodzená miera nezamestnanosti je definovaná ako miera, ktorá zodpovedá stavu, keď sú očakávania naplnené a implementované do miezd a cien a inflácia nemá zrýchľujúci ani spomaľujúci charakter. Hovoríme, že existuje miera nezamestnanosti konzistentná so stabilnou (resp. želateľnou) infláciou. Táto miera sa taktiež nazýva NAIRU (angl. non- accelerating inflation rate of unemployment) a je nemerateľná, treba ju odhadovať.

Phillipsova krivka bola rýchlo prijatá tvorcami politík a ekonómov. Jednou z príčin jej úspechu bol fakt, že mala schopnosť prispôsobiť sa mnohým inflačným teóriám (napr. inflácia ťahaná dopytom alebo inflačná špirála). Phillipsova krivka bola presadzovaná, pretože poskytovala presvedčivé zdôvodnenie o zjavnej nemožnosti dosiahnuť nulovú mieru nezamestnanosti pri cenovej stabilite. Pôvodná krivka bola časom niekoľkokrát pozmeňovaná, až sa ustálila na tzv. modifikovanej Phillipsovej krivke navrhovanou Samuelsonom a Solowom, ktorí nahradili mieru rastu nominálnych miezd za infláciu (miera rastu cenovej hladiny). Viedlo ich k tomu poznanie, že ak nezamestnanosť klesne pod prirodzenú mieru, zamestnávatelia sú nútení zvyšovať mzdy, čo má za následok rast cien, kvôli novému rovnovážnemu stavu na trhu statkov, ktorého príčinou je posun AD krivky. 

Modifikovaná krivka nám ponúka zaujímavé poznanie, že nízka miera nezamestnanosti je sprevádzaná neželanou vysokou infláciou. Phillipsova krivka, ktorá je založená na tradičnom keynesiánskom agregátnom modeli, bola kritizovaná monetaristami, podľa ktorých by mala byť dlhodobá Phillipsova krivka vertikálna. Argumentovali tým, že vzťah medzi nezamestnanosťou a infláciou vychádzajúci z nepružnosti miezd, má iba krátkodobý charakter. Moderní keynesiánci už tiež pripúšťajú vertikálnu AS krivku v dlhodobom horizonte.
**Tebros** alebo **Sebros** (starogr. *Τέβρος, Σεβρὸς* – *Tebros, Sebros*) je v gréckej mytológii syn spartského kráľa Hippokoóna.

Tebros bol syn Hippokoóna z Amyklaie, ktorý mal okrem neho ešte ďalších jedenásť synov, Doryklea, Skaia, Enarofora, Euteicha, Boukola, Lykaitha, Hippothoa, Euryta, Hippokorysta, Alkinoa a Alkóna. Jeho otec Hippokoón sa stal kráľom Sparty, keď svojho brata Tyndarea vyhnal z krajiny.

Jedného dňa prišiel do Sparty hrdina Hérakles s bratrancom Oiónom a pri dome Hippokoóna ich napadol strážny pes, ktorého Oiónos v sebeobrane zabil. Tebros so svojimi bratmi stáli obďaleč a keď to uvideli, na Oióna a Hérakla zaútočili. V tejto bitke potom Oiónos zomrel a zranený Hérakles bol nútený ustúpiť. Héraklova pomsta ale nenechala na seba dlho čakať. Po prvých ešte nepodarených útokoch, keď zomrel aj Héraklov brat Ifikles, Hérakles Hippokoóna a všetkých jeho synov pobil a Tyndareós sa mohol vrátiť do Sparty a ujať sa vlády.

Antický autor Pausanias, ktorý v druhom storočí navštívil Lakóniu zaznamenal, že videl héróon Sebra, syna Hippokoóna.

Referencie a bibliografia
-------------------------

1. 1 2 3 4  Apollodoros, *Bibliotheca*, 3,10,5.
2. 1 2  Pausanias, *Periégésis tés Hellados*, 3,15,2.
3. 1 2  Vojtech Zamarovský. *Bohovia a hrdinovia antických bájí*. Bratislava : Mladé letá, 1980. 66-048-80. S. 464.
4. ↑  Pausanias, *Periégésis tés Hellados*, 13,5,4.
5. ↑  Apollodoros, *Bibliotheca*, 2,7,3.
6. ↑  Pausanias, *Periégésis tés Hellados*, 13,5,5.
Vlajka Džibutska
**Vlajka Džibutska** – V deň vyhlásenia nezávislostí, 27. 6. 1977, sa stala vlajka národne oslobodeneckej organizácie *Africká ľudová liga za nezávislosť* (LPAI) štátnou vlajkou tejto malej krajiny. Má dva vodorovné pruhy, svetlo modrý a svetlo zelený, medzi nich je od žrdi vsunutý biely rovnostranný trojuholník; v jeho strede je červená päťramenná hviezda. Modrá farba reprezentuje more a oblohu ale tiež prevladajúcich *Isov*, zelená zem a menšinových *Afarov*, biela znamená mier a červená farba hviezdy je pripomienkou boja za nezávislosť i viery v šťastnú budúcnosť zeme. Zdôrazňuje však i jednotu *Afarov* a *Isov* upevnenú v krvavom boji za dosiahnutie rovnosti, ktorej symbolom je rovnostranný trojuholník.

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Vlajka Džibutska**

| * z
* d
* u
Vlajky afrických krajín |
| --- |
| 
* Alžírsko
* Angola
* Benin
* Botswana
* Burkina
* Burundi
* Čad
* Džibutsko
* Egypt
* Eritrea
* Eswatini
* Etiópia
* Gabon
* Gambia
* Ghana
* Guinea
* Guinea-Bissau
* Južná Afrika
* Južný Sudán
* Kamerun
* Kapverdy
* Keňa
* Komory
* Kongo
* Konžská demokratická republika
* Lesotho
* Libéria
* Líbya
* Madagaskar
* Malawi
* Mali
* Maroko
* Mauritánia
* Maurícius
* Mozambik
* Namíbia
* Niger
* Nigéria
* Pobrežie Slonoviny
* Rovníková Guinea
* Rwanda
* Senegal
* Seychely
* Sierra Leone
* Somálsko
* Stredoafrická republika
* Sudán
* Svätý Tomáš a Princov ostrov
* Tanzánia
* Togo
* Tunisko
* Uganda
* Zambia
* Zimbabwe

 |  |
| 
* **Ostatné územia:**  Ceuta
* Kanárske ostrovy
* Madeira
* Mayotte
* Melilla
* Réunion
* Svätá Helena
* Západná Sahara

 |
**Amythaón** (starogr. *Ἀμυθάων* – *Amythaón*, lat. *Amythaon*) je v gréckej mytológii syn iólskeho kráľa Kréthea a jeho manželky Tyry.

Amythaón mal dvoch bratov, Aisóna a Ferea a aj dvoch nevlastných bratov, dvojičky Pelia a Nélea, ktorých otcom bol boh Poseidón.

Oženil sa s Eidomenou, dcérou svojho brata Ferea (podľa inej verzie s Aglaiou) a splodil s ňou synov Melampoda a Bianta, ktorí sa neskôr stali zakladateľmi tesálskych Amythaonovcov v Argu.

Potomkovia Amythaóna patrili medzi slávnych gréckych hrdinov. Najznámejší z nich Amfiaraos bojoval vo vojne "siedmich proti Tébam". Amythaón sám sa zúčastnil na výprave Argonautov a oživil olympijské hry, ktoré kedysi založil Pelops.(podľa iných hry založil hrdina Hérakles)

Referencie a bibliografia
-------------------------

1. ↑  Homér, *Odysea*, 11,235-260.
2. 1 2  Vojtech Zamarovský. *Bohovia a hrdinovia antických bájí*. Bratislava : Mladé letá, 1980. 66-048-80. S. 50.
3. ↑  Apollodoros, *Kronika*, 1,9,11.
4. ↑  Diodoros Sicílsky, *Bibliotheca historia*, 4,68,3.
5. ↑  Vojtech Zamarovský. *Bohovia a hrdinovia antických bájí*. Bratislava : Mladé letá, 1980. 66-048-80. S. 92-93.
6. ↑  Pausanias, *Periégésis tés Hellados*, 5,8,2.
7. ↑  Lesley Adkins & Roy A. Adkins. *Starověké Řecko*. Praha : Slovart, 2011. ISBN 978-80-7391-580-3. S. 363.
Vlajka Fidži
**Vlajka** Fidži – dnešná vlajka nezávislého Fidži je modifikáciou starej koloniálnej britskej modrej služobnej vlajky, tentokrát však svetlo modrá (aby sa odlišovala od vlajky Austrálie a Nového Zélandu), s fidžijským štítom zo štátneho znaku (z roku 1908) vo vlajúcej časti. V jeho hlave je na červenom poli žltý anglický lev držiaci hnedý kakaový plod, dolná biela časť je rozdelená červeným svätojánskym krížom na štyri polia. V prvom sú tri zelené stonky cukrovej trstiny, v druhom zelená kokosová palma, v treťom biela holubica so zelenou olivovou vetvičkou a v štvrtom žltý trs banánov. Horná strana vodorovného ramena kríža je v polovici šírky vlajky.

Vlajka bola zavedená roku 1970.

Galéria
-------

* Úradná námorná vlajka FidžiÚradná námorná vlajka Fidži
* Vojnová námorná vlajka FidžiVojnová námorná vlajka Fidži

| * z
* d
* u
Vlajky krajín Austrálie a Oceánie |
| --- |
|  Austrália | 
* Austrália
* Vianočný ostrov
* Kokosové ostrovy
* Norfolk

 |
|  Melanézia | 
* Fidži
* Nová Kaledónia
* Papua-Nová Guinea
* Šalamúnove ostrovy
* Vanuatu
* Východný Timor

 |
|  Mikronézia | 
* Guam
* Kiribati
* Marshallove ostrovy
* Nauru
* Severné Mariány
* Mikronézia (štát)
* Palau

 |
|  Polynézia | 
* Americká Samoa
* Cookove ostrovy
* Francúzska Polynézia
* Nový Zéland
* Niue
* Pitcairnove ostrovy
* Samoa
* Tokelau
* Tonga
* Tuvalu
* Wallis a Futuna

 |
**Holland Rodenová** (angl. Holland Marie Roden; \* 7. október, 1986, Dallas, Texas, USA) je americká herečka. Jej najznámejšou úlohou bola postava Lydie Martinovej, v televíznom seriáli *Teen Wolf*.

Detstvo a mladosť
-----------------

Rodenová sa narodila v Dallase v štáte Texas, kde navštevovala Hockaday School, súkromnú školu pre dievčatá. Pochádzala z lekárskej rodiny a špecializovala sa na molekulárnu biológiu a získala titul na UCLA, v odbore Women's Studies a tri a pol roka strávila v predmedicínskom vzdelávaní s cieľom stať sa kardiotorakálnym chirurgom. Neskôr školu zanechala, aby sa mohla venovať herectvu.

Kariéra
-------

Na začiatku svojej kariéry, Rodenová hrala v epizódnych rolách, vo viacerých televíznych seriáloch. 

Od roku 2011 do roku 2017 hrala v tínedžerskej nadprirodzenej dráme *Teen Wolf*, kde stvárnila Lydiu Martin. Televízny seriály získal pozitívne ohlasy filmových kritikov a bol úspešný. 

V roku 2018 sa pripojila k hereckému obsadeniu televízneho seriálu *Channel Zero*, kde stvárnila Zoe Woods, mladú ženu, ktorá bojuje s duševnou chorobou. V roku 2020 stvárnila hlavnú postavu vo filme *Follow me* a o rok neskôr, získala jednu z vedľajších úloh v televíznom seriály, *Zákon gangu:Mayovia*.

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Holland Rodenová**

Externé odkazy
--------------

* Holland Roden v Internet Movie Database (po anglicky)
* Holland Roden v Česko-Slovenskej filmovej databáze

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Holland Roden na anglickej Wikipédii.*

Autoritné údaje: * GND: 1156049997
* LCCN: no2012106019
* VIAF: 258632482
* WorldCat: lccn-no2012106019
Vlajka Filipín
**Vlajka Filipín** má dva horizontálne pruhy, modrý a červený, medzi ktoré je od žrdi vsunutý biely klin. V jeho strede je žlté slnko s ôsmimi trojitými lúčmi, v rohoch sú žlté päťramenné hviezdy, pootočené tak, aby ich jeden cíp smeroval vždy do vrcholu trojuholníka.

Červená farba značí odvahu a statočnosť, modrá vznešené ideály, biela mier a čistotu. Slnko predstavuje svetlo slobody a spravodlivosti a je symbolom republiky: počet jeho lúčov ctí osem provincií, ktoré roku 1898 povstali proti Španielom. Tri žlté hviezdy reprezentujú ostrovy Luzon, Mindanao a Visayské súostrovie, biely rovnostranný trojuholník symbolizuje vzájomnú rovnosť a pripomína revolučnú organizáciu *Katipunan*, ktorá viedla proti-španielsku revolúciu. Filipínska vlajka má tú zvláštnosť, že sa v dobe, keď je krajina vo vojne, vztyčuje obrátene, s modrým pruhom dole.

Po prvýkrát bola vlajka oficiálne vyvesená pri prvej proklamácií nezávislosti Filipín roku 1898. V rokoch 1907 – 1917 Američania jej používanie zakázali, od roku 1920 mohla byť vztyčovaná vedľa vlajky americkej a od definitívneho vyhlásenia filipínskej nezávislosti roku 1946 je jedinou oficiálnou vlajkou krajiny.

* Vlajka Filipín počas vojny, vztyčuje sa obrátenáVlajka Filipín počas vojny, vztyčuje sa obrátená

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Vlajka Filipín**

| * z
* d
* u
Vlajky ázijských krajín |
| --- |
| 
* Afganistan Afganistan
* Arménsko Arménsko
* Azerbajdžan Azerbajdžan
* Bahrajn Bahrajn
* Bangladéš Bangladéš
* Bhután Bhután
* Brunej Brunej
* Cyprus Cyprus
* Čína Čína
	+ Hongkong Hongkong
	+ Macao Macao
	+ Taiwan Taiwan
* Filipíny Filipíny
* Gruzínsko Gruzínsko
* India India
* Indonézia Indonézia
* Irak Irak
* Irán Irán
* Izrael Izrael
* Japonsko Japonsko
* Jemen Jemen
* Jordánsko Jordánsko
* Kambodža Kambodža
* Katar Katar
* Kazachstan Kazachstan
* Kirgizsko Kirgizsko
* Kórejská ľudovodemokratická republika Kórejská ľudovodemokratická republika
* Kórejská republika Kórejská republika
* Kuvajt Kuvajt
* Laos Laos
* Libanon Libanon
* Malajzia Malajzia
* Maldivy Maldivy
* Mjanmarsko Mjanmarsko
* Mongolsko Mongolsko
* Nepál Nepál
* Omán Omán
* Pakistan Pakistan
* Palestína Palestínske autonómne územia
* Rusko Rusko
* Saudská Arábia Saudská Arábia
* Singapur Singapur
* Spojené arabské emiráty Spojené arabské emiráty
* Srí Lanka Srí Lanka
* Sýria Sýria
* Tadžikistan Tadžikistan
* Thajsko Thajsko
* Turecko Turecko
* Turkménsko Turkménsko
* Uzbekistan Uzbekistan
* Vietnam Vietnam
* Východný Timor Východný Timor

 |  |
Súradnice: 42°39′34″S 27°44′04″V﻿ / ﻿42,659306°S 27,734528°V﻿ / 42.659306; 27.734528

**Chrám svätého Spasiteľa** (bulh. Църква „Свети Спас" – *Cărkva „Sveti Spas"*), známy aj ako **Chrám Povýšenia Pána** (bulh. Църква „Свето Възнесение Господне" – *Cărkva „Sveto Văznesenie Gospodne"*) je bývalý pravoslávny chrám zo začiatku 17. storočia nachádzajúci sa v severnej časti historického centra mesta Nesebar v Burgaskej oblasti v juhovýchodnom Bulharsku. Má priznaný štatút kultúrnej pamiatky a je súčasťou Architektonicko-historickej rezervácie Nesebar.

Charakteristika
---------------

Chrám Povýšenia Pána sa nachádza v severnej časti historického centra Nesebaru.

Budova je jednoloďová s jednou apsidou a s dĺžkou 11,7 metra a šírkou 5,7 metra. V minulosti sa po celej severnej strane chrámu tiahla úzka a dlhá predsieň, ktorá budovu rozširovala až na šírku 9,8 metra. Fakt, že budova bola postavená v období osmanskej nadvlády sa prejavilo na výzore chrámu a to najmä v samotnej konštrukcii budovy, ktorá musela byť postavená podľa osmanských pravidiel pre pravoslávne chrámy čo znamenalo napríklad to, že jej východná fasáda musela byť napoly vkopaná do zeme. Strecha budovy je sedlovitá z drevenej konštrukcie.

Narozdieľ od vonkajšej výzdoby chrámu, ktorá v dôsledku výstavby v časoch osmanskej nadvlády prakticky neexistuje, je vnútorná výzdoba veľmi bohatá. Interiér chrámu je takmer celý bohato vyzdobený freskami, ktoré patria k najvýznamnejším predstaviteľom freskovej výzdoby v Bulharsku z obdobia 16. - 17. storočia. Väčšina fresiek pochádza zo začiatku 17. storočia a sú dielom neznámeho autora. Fresky zobrazujú predovšetkým scény zo života Ježiša Krista a svätej Bohorodičky. Mnohé z fresiek však nie sú v dobrom stave a to predovšetkým fresky na južnej a severnej stene, ktoré sú takmer celkom zničené. Na západnej stene sa v súčasnosti žiadne fresky nenachádzajú a nie je isté, či západná stena niekedy bola vyzdobená.

Dejiny
------

Z pamätného nápisu nad južným vchodom do chrámu je známe, že budova bola postavená v roku 1609 počas pôsobenia metropolitu Cypriána z darov bohatého nesebarského občana.

Dnes chrám funguje ako múzeum.

Zaujímavosť
-----------

* V kostole sa nachádzala náhrobná doska byzantskej princeznej Mataisy Kantakuziny Paleologiny, ktorá bola pôvodne v roku 1441 pochovaná v chráme svätej Sofie, ale náhrobná doska (dnes sa nachádza v nesebarskom archeologickom múzeu) bola neskôr prenesená nesebarským arcibiskupom do chrámu Povýšenia Pána. Náhrobná doska bola ukrytá v podlahe chrámu.

Galéria
-------

* Pohľad na východnú zadnú fasádu chrámuPohľad na východnú zadnú fasádu chrámu
* Pohľad na južnú zadnú fasádu chrámuPohľad na južnú zadnú fasádu chrámu
* Detailný pohľad na apsiduDetailný pohľad na apsidu

Referencie
----------

1. 1 2 3  KĂNČEV, Kănčo; BONEV, Bončo. България. Stará Zagora : Domino EOOD. 312 s. ISBN 9789546511706. S. 66. (bulharsky)
2. 1 2 3 4 5 6 7 8 9  opoznai.bg
3. 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12  ancient-nessebar.com
4. 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11  svetimesta.com
5. 1 2 3 4  nationalgeographic.bg
Súradnice: 42°39′36″S 27°44′20″V﻿ / ﻿42,659917°S 27,73875°V﻿ / 42.659917; 27.73875

**Chrám svätého Teodora** (bulh. Църква „Свети Теодор" – *Cărkva „Sveti Teodor"*), alebo (bulh. Църква „Свети Тодор" – *Cărkva „Sveti Todor"*) je bývalý pravoslávny chrám z obdobia stredoveku nachádzajúci sa v historickom centre mesta Nesebar v Burgaskej oblasti v juhovýchodnom Bulharsku. Má priznaný štatút kultúrnej pamiatky a je súčasťou Architektonicko-historickej rezervácie Nesebar.

Charakteristika
---------------

Budova sa nachádza vo východnej časti historického centra Nesebaru.

Jedná sa o malý jednoloďový chrám s predsieňou a jednou apsidou. Dĺžka budovy je 8,7 metra a jej šírka dosahuje 4,15 metra. Ako materiál na výstavbu boli použité opracované kamenné bloky, kusy bieleho vápenca a tehly.

Steny budovy sú po celej dĺžke vyzdobené slepými arkádami. Arkády sú zhotovené zo striedajúcich sa kamenných blokov a tehál. Vrchné vnútorné časti arkád sú vyzdobené ornamentami z kameňov a tehál pričom sa strieda motív šachovnice s motívom kľukatej línie.

Z vnútornej výzdoby sa zachovali pôvodné ikony z ikonostasu, ktoré sa dnes nachádzajú v expozícii ikon mestského nesebarského múzea.

Dejiny
------

Chrám svätého Teodora bol postavený v stredoveku v období Druhého bulharského cárstva v 13. storočí.

Chrám bol v 21. storočí reštaurovaný a v súčasnosti sa v budove nachádza sídlo nesebarskej umeleckej galérie.

Galéria
-------

* Detail bočnej južnej fasádyDetail bočnej južnej fasády
* Pohľad na prednú západnú fasádu chrámuPohľad na prednú západnú fasádu chrámu
* Pohľad na južnú a východnú fasádu budovyPohľad na južnú a východnú fasádu budovy

Referencie
----------

1. 1 2 3  KĂNČEV, Kănčo; BONEV, Bončo. България. Stará Zagora : Domino EOOD. 312 s. ISBN 9789546511706. S. 67. (bulharsky)
2. 1 2 3 4 5 6 7 8  opoznai.bg
3. 1 2 3 4 5 6  ancient-nessebar.com
4. 1 2 3 4 5 6 7 8 9  pochivka.com
5. 1 2 3 4 5 6 7 8  svetimesta.com
Súradnice: 43°12′19″S 24°09′47″V﻿ / ﻿43,205383°S 24,163114°V﻿ / 43.205383; 24.163114

**Chrám svätého veľkomučeníka Juraja** (bulh. Храм "Свети Великомъченик Георги" – *Chram „Sveti Velikomăčenik Georgi"*) je pravoslávny chrám nachádzajúci sa v centrálnej časti mesta Lukovit v Lovečskej oblasti v centrálnom severnom Bulharsku.

Charakteristika
---------------

Chrám postavený po oslobodení Bulharska sa nachádza v malom parku v centre mesta Lukovit oproti centrálnemu mestskému námestiu (námestie 3. mája). Postavil ho v roku 1885 autor mnohých chrámov v Bulharsku, známy staviteľ z mesta Trjavna Genčo Kănev-Golemija. Neskôr bol chrám zreštaurovaný miestnym umelcom. Chrámový sviatok sa slávi 6. mája.

Galéria
-------

* celkový pohľad na chrám z parku pred ním (zo západu)celkový pohľad na chrám z parku pred ním (zo západu)
* pohľad na južnú stenu chrámu z východupohľad na južnú stenu chrámu z východu
* predná časť chrámu so zvonicou a predsieňoupredná časť chrámu so zvonicou a predsieňou
* detail zvonicedetail zvonice
* pohľad na chrám z východupohľad na chrám z východu

Referencie
----------

1. ↑
Motorový rušeň radu 740 s logom BRKS
**Bratislavská regionálna koľajová spoločnosť a. s.** (skratka a VKM: **BRKS**) bol alternatívny železničný dopravca, založený Bratislavským samosprávnym krajom ako reakcia na ukončenie osobnej dopravy na tratiach 112 Zohor – Plavecký Mikuláš a 113 Zohor – Záhorská Ves vo februári 2003.

V spoločnosti mal kraj 51% vlastnícky podiel, 4% vlastnili obce Záhorská Ves, Vysoká pri Morave, Rohožník a Lozorno. Partnermi zo súkromného sektora boli ŽOS Vrútky s 20%, Wagon Service Travel s 12% a Connex Transport AB s 13% podielom.

14. septembra 2011 bol na spoločnosť vyhlásený konkurz.

Dopravná činnosť
----------------

### Osobná doprava

Od 4.júna 2003 mala spoločnosť licenciu na prevádzkovanie železničnej dopravy. Od 7. júla 2003 spustila dopravu na trati Zohor – Záhorská Ves, od 2. septembra ju rozšírila o úsek Bratislava – Zohor. Spoločnosť plánovala prevádzku osobnej dopravy i úseku trate 112 Zohor – Plavecký Mikuláš Zohor-Rohožník a na smery Trnava a Malacky, avšak kvôli nedostatku financií i pojazdných vozidiel postupne opustila aj svoje pôvodné trate. Od decembra 2005 bola na trati 112 osobná doprava zastavená a dopravu na trati 113 prevzala v roku 2006 späť ZSSK.

### Nákladná doprava

Ako riešenie krytia strát z osobnej dopravy vstúpila BRKS do nákladnej dopravy, najprv prepravou cementu z Česka do Maďarska, neskôr vozbou ďalších ucelených nákladných vlakov, pri ktorej zotrvala aj po zastavení osobnej dopravy.

Vozidlový park
--------------

Osobnú dopravu zahájili s motorovými vozňami radu 830, ktoré odkúpili od ZSSK. V máji 2007 doviezli dve motorové jednotky Plan U odkúpené od holandskej spoločnosti NS Reizingers s evidenčnými číslami 193 a 125. Dodané mali byť ešte ďalšie štyri kusy týchto jednotiek, avšak pre problémy s financovaním k tomu nedošlo. BRKS o ich plánovanom využití neinformovala, neoficiálne sa hovorilo o nasadení na trase Bratislava – Zvolen – Košice. Z plánov však zišlo a po dlhodobom odstavení boli jednotky rozobraté v areáli bratislavského Istrochemu.

V nákladnej doprave využívali staršie rušne odkúpené od ZSSK a Českých dráh. V júni 2007 si od nemeckej lízingovej spoločnosti Dispolok prenajali rušeň Siemens ER20, ktorý po deviatich mesiacoch vrátili.

Referencie
----------

1. ↑
2. ↑
3. ↑
4. ↑
5. ↑
**Schengenský informačný systém** je informačný systém využívaný štátmi Schengenu, Nórskom a Islandom.

Schengenský systém sa z pôvodného počtu piatich krajín rozrástol o Taliansko (1990), Španielsko a Portugalsko (1991), Grécko (1992), Rakúsko (1995), Dánsko, Švédsko a Fínsko (1996). Spojené kráľovstvo a Írsko sa pripojili v roku 2005 – 2006). SIS pozostáva z dvoch častí: 1. centrálny informačný systém (C. SIS) so sídlom v Štrasburgu slúži na preberanie a šírenie informácií pre všetkých partnerov v rámci Schengenskej zmluvy, zohráva úlohu notára a garanta kompletnosti údajov v SIS. Za jeho správu je zodpovedné Francúzsko. 2. národný informačný systém (N. SIS), ktorý zriadila a na svoje náklady prevádzkuje každá zo zmluvných strán. SIS obsahuje informácie o hľadaných, nezvestných osobách, odcudzených veciach (vozidlá, bankovky, doklady, strelné zbrane). Súbor údajov každého národného SIS slúži k automatizovanému vyhľadávaniu na území vlastného štátu, pričom priame vyhľadávanie dát v identickom súbore národného SIS iného štátu nie je možné. Od roku 2007 má byť spustená nová verzia tzv. SIS II, ktorá zahŕňa ďalších 10 nových členských štátov Európskej únie a Švajčiarsko a obsahuje nové kategórie záznamov (lode, lodné motory, lietadlá, kontajnery, umelecké diela, zvieratá, luxusné predmety a iné zistiteľné veci, a tiež biometrické dáta, napr. fotografie, odtlačky prstov ap.). Prístup k údajom zhromaždeným v SIS majú výhradne orgány vykonávajúce kontroly na hraniciach, orgány kompetentné na vykonávanie ďalších policajných a colných kontrol vo vnútrozemí a orgány vydávajúce víza a povolenia na pobyt. SIS pomáha udržať bezpečnosť a verejný poriadok v schengenskom priestore a prispieva k plynulej práci v oblasti udeľovania víz, povolení k pobytu a policajnej spolupráce. Jeho zavedenie je jednou z podmienok pre zrušenie kontrol na vnútorných hraniciach schengenského priestoru.

Externé odkazy
--------------

* Slovenská terminologická databáza
VAZ 2103
**VAZ 2103** je sovietsky automobil nižšej strednej triedy vyrábaný vo Volžskom automobilovom závode (VAZ) medzi rokmi 1972 až 1984. Na niektorých zahraničných trhoch, najmä západných krajín, sa predával pod menom **Lada 1500**. Išlo o luxusnejšie vybavený model úzko príbuzného modelu 2101.

Referencie
----------

1. ↑  Žiguli má guľatiny, www.auto.cz

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku VAZ 2103/2106 na českej Wikipédii.*


| Lada, značka AvtoVAZ, modely od roku 1970 do súčasnosti |
| --- |
| **Typ** | 1970 | 1980 | 1990 | 2000 | 2010 |
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 |
| Miniautomobil |  |  | Oka |  |
| Malý automobil |  |  |  |  | Kalina | Kalina |
|  |  |  |  |  | Granta |
| Nižšia stredná trieda | 1200/1300 |  |  |  |  |
|  | 1500 |  |  |  |
|  | 1600 |  |  |
|  | Riva/Nova (2105, 2105, 2107) | Largus |
|  |  | Samara/Sputnik | Samara |  |
|  |  |  | 110 / 111 / 112 |  |
|  |  |  |  | Priora | Vesta |
| Minivan |  |  |  | Nadezhda |  |  |
| Off-road |  | Niva / 4x4 | Taiga |
Pohľad do presbytéria Dómu sv. Martina v Bratislave, miesta korunovácií. Na stene vľavo je umiestnený zoznam všetkých tu korunovaných panovníkov
**Bratislavské korunovácie** boli slávnostné udalosti súvisiace s korunovaním uhorského panovníka v Bratislave v období rokov 1563 – 1830.

Po bitke pri Moháči v auguste roku 1526 a tureckej okupácii južných oblastí Uhorska (vrátane Budína, korunovačného mesta Stoličného Belehradu a Ostrihomu) sa nanajvýš aktuálnou javila potreba ustanovenia nového správneho centra krajiny. Malo to byť mesto, v ktorom by bola zaručená bezpečnosť panovníka a cirkevných hodnostárov a súčasne čo najbližšie k Viedni. Voľba padla na Bratislavu.

Na moháčskych poliach zahynul i uhorský kráľ Ľudovít II. Jagelovský, ktorý nezanechal dediča. Novým kandidátom na uvoľnený trón sa pre uhorské stavy stal švagor zosnulého kráľa Ferdinand I. Práve toho zvolili za nového kráľa v bratislavskom františkánskom kostole 17. 12. 1526. I keď on bol ešte korunovaný v Stoličnom Belehrade, nasledujúci akt korunovácie nového uhorského kráľa (Maximiliána II. Ferdinandovho syna) sa už konal v Bratislave.

Bratislava ako nové mesto korunovácií zažila v tomto období svoj najväčší rozmach. Stala sa snemovným mestom kráľovstva, sídlom kráľa, arcibiskupa a najdôležitejších inštitúcií krajiny.

Prehľad bratislavských korunovácií 1563 – 1830
----------------------------------------------

|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| **Meno korunovanej osoby** | **Vládol** | **Dátum korunovácie** | **Poznámka** |
| Maximilián II. | 1564 – 1576 | 8.9.1563 |  |
| Mária Španielska |  | 9.9.1563 | manželka Maximiliána II. |
| Rudolf II. | 1576 – 1608 | 25.9.1572 |  |
| Matej II. | 1608 – 1619 | 19.11.1608 |  |
| Anna Tirolská |  | 25.3.1613 | manželka Mateja II. |
| Ferdinand II. | 1619 – 1637 | 1.7.1618 |  |
| Mária Anna Španielska |  | 14.2.1638 | prvá manželka Ferdinanda III. |
| Ferdinand IV. |  | 16.6.1647 | samostatne nevládol |
| Eleonóra Magdaléna Gonzaga |  | 6.6.1655 | tretia manželka Ferdinanda III. |
| Leopold I. | 1657 – 1705 | 27.6.1655 |  |
| Jozef I. | 1705 – 1711 | 9.12.1687 |  |
| Karol VI. | 1711 – 1740 | 22.5.1712 |  |
| Alžbeta Kristína |  | 18.10.1714 | manželka Karola VI. |
| Mária Terézia | 1740 – 1780 | 25.6.1741 |  |
| Leopold II. | 1790 – 1792 | 15.11.1790 |  |
| Mária Ludovika Modenská |  | 7.9.1808 | tretia manželka Františka II. |
| Karolína Augusta Bavorská |  | 25.9.1825 | štvrtá manželka Františka II. |
| Ferdinand V. | 1835 – 1848 | 28.9.1830 |  |

Pozri aj
--------

* Bratislavské korunovačné slávnosti

Externý zdroj
-------------

* Štefan Holčík: *Korunovačné slávnosti Bratislava 1563 – 1830*, Bratislava 1986
**Ukrajinská autonómna pravoslávna cirkev** (po ukrajinsky: *Українська Автономна Православна Церква*) bola cirkev, ktorá sa rozširovala počas okupácie Ukrajiny Nemeckom v druhej svetovej vojne. Založili ju na synode biskupov 18. augusta 1941 v Počajive. Kanonicky sa táto cirkev podriaďovala moskovskému patriarchátu a ruskej pravoslávnej cirkvi. Do cirkvi patrili predovšetkým tí veriaci, ktorí sa orientovali na tradičnú ruskú pravoslávnu cirkev. Celkovo mala 15 biskupov a na jej čele stál metropolita volynský a žitomirský, exarcha celej Ukrajiny Alexej. K nej sa čiastočne pridali kláštory vo Volyne a Podneprí, vrátane Kyjevo-Pečerského kláštora.

Diferenciácia autonómnej pravoslávnej cirkvi a autokefálnej cirkvi bola príčinou ostrého boja medzi týmito dvoma pravoslávnymi cirkvami, do ktorého sa navyše zapojilo aj Nemecko, snažiace sa zachrániť si veriacich svojej cirkvi. Spoločné stretnutie predstaviteľov oboch cirkví v Počajevskom kláštore dňa 8. októbra 1942 však nemalo pozitívny výsledok. Po záhadnom zavraždení metropolitu Alexeja 7. mája 1943 sa patriarchom autonómnej pravoslávnej cirkvi stal metropolita Pantelejmon, avšak zostrená situácia medzi cirkvami trvala až do odchodu nemeckej armády v rokoch 1943–1944. Vtedy sa časť hierarchie autonómnej cirkvi odsťahovala na západ, kde vplývala na zahraničnú odnož ruskej pravoslávnej cirkvi a neskôr sa k nej pridala.

Pozri aj
--------

* Ukrajinská pravoslávna cirkev

Zdroj
-----

* Vlasovskij I.: Сергіянський розкол і Українська Автокефальна Православна Церква. 2. vydanie. zv. 4. časť 2. str. 416. New York. Kyjev. Sankt Baden Bruck. 1990. (po ukrajinsky)
* Svedectvá vladyku Mstislava o Ukrajinskej autonómnej pravoslávnej cirkvi v rokoch 1941 - 1945 (po ukrajinsky)
**Euteiches** alebo **Euteichés** (starogr. *Εὐτείχης* – *Euteiches/iný prepis: Euteichés*) je v gréckej mytológii syn spartského kráľa Hippokoóna.

Euteiches, syn Hippokoóna z Amyklaie, mal jedenásť bratov, Doryklea, Skaia, Enarofora, Boukola, Lykaitha, Tebra, Hippothoa, Euryta, Hippokorysta, Alkinoa a Alkóna. Jeho otec Hippokoón zasadol na trón v Sparte, keď svojho brata Tyndarea vyhnal z krajiny.

Jedného dňa prišiel do Sparty hrdina Hérakles s bratrancom Oiónom a pri dome Hippokoóna ich napadol strážny pes, ktorého Oiónos v sebeobrane zabil. Euteiches so svojimi bratmi stáli obďaleč a keď to uvideli, na Oióna a Hérakla zaútočili. V tejto bitke potom Oiónos zomrel a zranený Hérakles bol nútený ustúpiť. Héraklova pomsta ale nenechala na seba dlho čakať. Po prvých ešte nepodarených útokoch, keď zomrel aj Héraklov brat Ifikles, Hérakles Hippokoóna a všetkých jeho synov pobil a Tyndareós sa mohol vrátiť do Sparty a ujať sa vlády.

Referencie a bibliografia
-------------------------

1. 1 2 3 4  Apollodoros, *Bibliotheca*, 3,10,5.
2. 1 2  Vojtech Zamarovský. *Bohovia a hrdinovia antických bájí*. Bratislava : Mladé letá, 1980. 66-048-80. S. 464.
3. ↑  Pausanias, *Periégésis tés Hellados*, 13,5,4.
4. ↑  Apollodoros, *Bibliotheca*, 2,7,3.
5. ↑  Pausanias, *Periégésis tés Hellados*, 13,5,5.
**Žiarlivosť** (lat. *Zelotypia*) je jedna z ľudských emócií, charakterizovaná nadmerným lipnutím na určitej osobe a zvýšenou obavou o jej stratu. Ide o komplex negatívnych emócií, hnevu, pocitu menejcennosti či depresií. Zjednodušene možno charakterizovať žiarlivosť ako pocit vlastnej nedostatočnosti.

Slovo pochádza z francúzskeho *jalousie*. So žiarlivosťou a závisťou si často spojujeme zelenú farbu (napr.*zozelenel závisťou*).

Žiarlivosť je vyvolaná predstavou partnerovho vzťahu s niekým iným, pričom podnety pre jej vznik sa líšia podľa pohlavia (Buss, 1996). Ženy žiarlia častejšie kvôli emocionálnej pozornosti partnera, mužom sa viac prieči zdieľanie partnerkinej sexuálnej pozornosti.

Žiarlivosť je v medziľudských vzťahoch bežný jav. Môžeme ju pozorovať už u päťmesačných detí. Niektoré pramene tvrdia, že sa žiarlivosť objavuje v každej kultúre, iné pramene zastávajú názor, že je to kultúrne-špecifický fenomén.

Žiarlivosť a jej dopady boli témou mnohých románov, piesní, básní, filmov a iných umeleckých diel. Stala sa rovnako objektom zájmu vedcov. Psychológovia popísali niektoré faktory, ktoré vedú k jej vzniku. Sociológovia ukázali, že kultúrne hodnoty hrajú dôležitú úlohu nie len v ukazovateľoch, ktoré spúšťajú žiarlivosť, ale rovnako v našich predstavách o jej sociálne prípustných prejavoch. Biológovia poukázali na faktory, ktoré môžu žiarlivosť nevedome ovplyvniť.

U jedincov s poruchou sebahodnotenia môže žiarlivosť za určitých okolností nadobudnúť charakter patologického javu, prejavujúceho sa situačnou neprimeranosťou alebo prílišnou intenzitou emócií, tzv. chorobná žiarlivosť. Môže nadobudnúť povahu bludu (tzv. *emulačný blud*).

Referencie
----------

1. ↑  Draghi-Lorenz, R. (2000). Five-month-old infants can be jealous: Against cognitivist solipsism. Paper presented in a symposium convened for the XIIth Biennial International Conference on Infant Studies (ICIS), 16–19 July, Brighton, UK.
2. ↑  Hart, S. (2002). Jealousy in 6-month-old infants. Infancy, 3, 395–402.
3. ↑  Hart, S. (2004). When infants lose exclusive maternal attention: Is it jealousy? Infancy, 6, 57–78.
4. ↑  Shackelford, T.K. Voracek, M. Schmitt, D.P. Buss, D.M. Weekes-Shackelford, V.A. & Michalski, R.L. (2004). Romantic jealousy in early adulthood and in later life. Human Nature, 15, 283–300.
5. ↑  Buss, D.M. (2000). The Dangerous Passion: Why Jealousy is as Necessary as Love and Sex. New York: Free Press.
6. ↑  Buss DM (December 2001), "Human nature and culture: an evolutionary psychological perspective", J Pers 69 (6): 955–78, doi:10.1111/1467-6494.696171, PMID 11767825.
7. ↑  White, G.L. & Mullen, P.E. (1989). Jealousy: Theory, Research, and Clinical Practice. New York, NY: Guilford Press.
8. ↑  Peter Salovey. The Psychology of Jealousy and Envy. 1991. ISBN 978-0-89862-555-4

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Žárlivost na českej Wikipédii.*

Iné projekty
------------

WikicitátyCommons
* Spolupracuj na Wikicitátoch Wikicitáty ponúkajú citáty od alebo o **Žiarlivosť**
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Žiarlivosť**

Externé odkazy
--------------

* Žárlivost - jak ji zvládat (po česky)
**Henri Philippe Benoni Omer Joseph Pétain** (\* 24. apríl 1856, Cauchy-à-la-Tour – † 23. júl 1951, Port-Joinville), známy aj ako **Philippe Pétain** alebo **Maršal Pétain**, bol francúzsky generál a neskôr hlava Vichystického Francúzska.

Život
-----

Narodil sa v Cauchy-à-la-Tour na severe Francúzska. V roku 1876 vstúpil do armády, absolvoval viaceré vojenské školy vrátane École spéciale militaire v Paríži. Počas prvej svetovej vojny sa vyznamenal v prvej bitke na Marne aj počas bitky o Verdun. Vďaka svojim vojenským schopnostiam a veľkej popularite sa v roku 1917 stal vrchným veliteľom francúzskej armády. Po vojne dosiahol v roku 1934 post ministra vojny. Nasledujúci rok sa stal štátnym sekretárom, v tejto funkcii presadzoval politiku appeasementu voči Nacistickému Nemecku.

Na začiatku druhej svetovej vojny ho ministerský predseda Paul Reynaud spolu s generálom Maximom Weygandom a plukovníkom de Gaullom uviedol do funkcie vo vojenskej rade. Toto trio malo za úlohu vniesť do francúzskej armády novú silu a patriotizmus. Ale sociálne a politické roztrieštenie vo Francúzsku bolo príliš veľké, ochota obyvateľstva postaviť sa Nemcom na odpor nebola veľká. Mocné útoky Wehrmachtu nakoniec zmarili všetky snahy Francúzov o obranu krajiny. Práve v tej dobe vtedajší prezident Albert Lebrun vyzval Pétaina, aby po rezignácii Maxima Weyganda vytvoril novú vládu. 22. júna podpísal s Nemeckom prímerie, ktoré prenechávalo nacistom kontrolu nad severom a západom krajiny, vrátane Paríža a celého atlantického pobrežia. Zvyšok, asi 2/5 krajiny, však zostal neokupovaný, novým administratívnym centrom sa stalo mesto Vichy (Paríž de jure zostal hlavným mestom).

Po vojne bol odsúdený na trest smrti za vlastizradu. Generál de Gaulle (ktorý nastúpil na Pétainovo miesto po konci 2. svetovej vojny) mu trest zmiernil na doživotné väzenie.

Pétain zomrel 23. júla 1951 vo veku 95 rokov, počas internácie na ostrove Yeu, kde bol i pochovaný.

Kontroverzia
------------

Pétain bol pre svoje zásluhy v prvej svetovej vojne vo Francúzsku oslavovaný ako hrdina. Pre kolaboráciu s nacistami (spojenú s mnohými nevynútenými činmi, ktoré často porušovali ľudské práva mnohých obyvateľov krajiny) však bol zatratený ako vlastizradca. Dodnes je obvinenie z *pétainizmu* vážnou politickou urážkou.

Literatúra
----------

* PETRUF, Pavol: Trpký osud francúzskeho maršala (Philippe Pétain). In: *História : revue o dejinách spoločnosti*, roč. 4. 2004, č. 9  –  10, s. 12  –  15.

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Philippe Pétain**

  


|
|  |
| Predchodca**Ferdinand Foch** | **Kreslo 18Francúzska akadémia**1929-1945 | Nástupca**André François-Poncet** |

Autoritné údaje: * abART: 17391
* BnF: 12014186f
* GND: 118740156
* ISNI: 0000 0001 2144 2391
* LCCN: n50011069
* NK ČR: jn20011211207
* VIAF: 95295727
* WorldCat: lccn-n50011069
**Voschod** bola trojmiestna sovietska kozmická loď určená na lety po obežnej dráhe Zeme a použitá v programe Voschod. V roku 1964 vystriedala kozmické lode Vostok a bola predchodkyňou lodí Sojuz.

Voschod 1 štartoval po prvý raz s viacčlennou posádkou, ktorú tvoril letec V. M. Komarov, vedecký pracovník K. P. Feoktistov a lekár B. B. Jegorov. Pri lete Voschod 2 vystúpil A. A. Leonov ako prvý človek z družice do voľného kozmického priestoru. Vzdialil sa od lode pripútaný káblom na 5 m (dovedna 20 min). Hmotnosť lode Voschod bola 15 320 kg, Voschod 2 vážil 5 682 kg, sklon dráhy obidvoch lodí bol 65°.

Opis lode
---------

Nafukovacia prechodová komora a kozmický skafander použitý Alexejom Leonovom na prvý výstup do otvoreného priestoru v marci 1965.
Oproti lodi Vostok bola kabína lode Voschod výrazne modifikovaná. Kozmonauti už pristávali priamo v návratovej kapsuli. Vďaka tomu bolo možné z kapsuli odstrániť rozmerné katapultovacie kreslo a nahradiť ho ľahkými anatomickými sedačkami. Tie boli v lodi Voschod 1 celkom 3, ale vnútorný priestor lodi bol tak tesný, že posádka nemohla letieť v ochranných skafandroch a mala oblečené iba ľahký športový odev. V lodi Voschod 2 určenej pre let 2 kozmonautov boli skafandre opäť použité, pretože úlohou letu bolo uskutočniť výstup do voľného kozmického priestoru. Na jeho zabezpečenie bola loď Voschod 2 vybavená nafukovacou prechodovou komorou s hmotnosťou 250 kg, priemerom 700 mm a výškou 770 mm v zloženom stave. Po dosiahnutí obežnej dráhy došlo k nafúknutiu komory na dĺžku 2,5 m, vnútorný priemer 1 m a vonkajší priemer 1,2 m.

Pretože sa Voschod oproti Vostoku pohyboval na vyšších dráhach a v prípade poruchy brzdného systému nebolo možné spoliehať sa na samovoľné zbrzdenie v dôsledku trenia kabíny o vrchné vrstvy atmosféry, bola loď doplnená záložným brzdiacim motorom na tuhé pohonné látky. Ten bol umiestnený na predku návratovej kabíny a jeho dĺžka bola 0,6 m, priemer 0,3 m a hmotnosť 143 kg. K zabezpečeniu návratu kabíny umožňoval uskutočnenie brzdného manévru so zmenou rýchlosti o 60 m/s.

Ďalšie rozdiely Voschodu oproti Vostoku spočívali v doplnení rakiet pre mäkké pristátie, ktoré sa zapaľovali vo výške 1 m nad zemou. Ďalej bola v rozšírená kapacita systému regenerujúceho atmosféru vo vnútri lode a zvýšenie prietoku klimatizačného systému z 60 l/min na 150 l/min.

Prehľad letov
-------------

| Let | Dátum štartu | Dátum pristátia | Popis |
| --- | --- | --- | --- |
| Kosmos 47 | 6. október 1964 |  | Nepilotovaný let s loďou Voschod. |
| Voschod 1 | 12. október 1964 | 13. október 1964 | Prvý let viacčlennej posádky. |
| Kosmos 57 | 22. február 1965 |  | Nepilotovaný testovací let – neúspešný. |
| Voschod 2 | 18. marec 1965 | 18. marec 1965 | Prvý výstup do otvoreného vesmíru. |
| Kosmos 110 | 22. február 1966 | 16. marec 1966 | 22 denný let bez ľudskej posádky. Na palube psy Veteriok a Ugoliok. |
| Voschod 3 |  |  | Zrušený let. |
| Voschod 4 |  |  | Zrušený let. |
| Voschod 5 |  |  | Zrušený let. |
| Voschod 6 |  |  | Zrušený let. |

Encyklopédia astronómie
*Tento článok alebo jeho časť obsahuje heslo z Encyklopédie astronómie s láskavým dovolením autorov a podporou SZA.*
Doc. ThDr. **Ján Grešo** (\* 25. jún 1933, Vavrišovo – † 17. február 2013, Bratislava) bol slovenský evanjelický teológ.

Vyštudoval Slovenskú evanjelickú bohosloveckú fakultu (1952 - 1956), v roku 1969 získal doktorát z teológie na základe práce *Interpretácia juristického myslenia v evanjeliách*. Od roku 1986 pôsobil ako docent na Evanjelickej bohosloveckej fakulte Univerzity Komenského, od roku 1998 bol vedúci Katedry Novej zmluvy. V rokoch 1959 – 1985 bol farárom vo Vysokých Tatrách a od roku 1986 bol farárom v Bratislave. Bol výborným a uznávaným kazateľom. Podieľal sa na ekumenickom preklade Biblie do slovenčiny. Bol prekladateľom významnej teologickej literatúry, preložil podstatnú časť *Theologisches Wörterbuch zum Neuen Testament* od Gerharda Kittela (*Teologický slovník k Novej zmluve* I-II, III-IV, V-VI, 1986-1990) a *Systematickú teológiu* od Paula Tillicha.

Bibliografia
------------

* *Interpretácia juristického myslenia v evanjeliách* (1969)
* *Otče náš, ktorý si v nebesiach: Modlitba Pánova* (1996)
* *Žiť znamená rásť* (1996)
* *Útek do slobody* (1997)

Poznámky
--------

1. ↑  Pozri TILLICH, Paul. *Systematická teológia*. Preklad Ján Grešo. Liptovský Mikuláš : Tranoscius, 2009. 744 s. ISBN 978-80-7140-319-7.

Literatúra
----------

* Emília Mihočová, Ľubo Bechný, Terézia Rončáková: *Kristovci*, ViFO, 2013, (dvanásť rozhovorov s kresťanmi z rôznych cirkví: Karol Mika, Róbert Bezák, Michal Valčo, Terézia Lenczová, Daniel Pastirčák, Miloš Kovačka, Štefan Hríb, Ľudovít Fazekaš, Branislav Škripek, Slavomír Slávik, Daniel Hevier, Ján Grešo), ISBN 978-80-971462-0-7.

Autoritné údaje: * NK ČR: xx0020650
* SNK: 152194
* VIAF: 85430920
**Eusthenopteron** je vyhynutý rod násadcoplutvovcov, ktorého objav mal pre objasnenie vývoja suchozemských stavovcov zásadný význam. Fosílne kostry týchto rýb boli nájdené v riečnych sedimentoch dávnych európskych, ale aj amerických riek. Ich vek presahuje 350 miliónov rokov, to znamená, že žili v období devónu, teda na samotnom konci starších prvohôr.

Poznávacie znaky
----------------

**Eusthenopteron**
Tieto ryby mali vyvinuté pomerne silné párové plutvy, ktoré neboli len mäsitými príveskami, ale boli vystužené vnútornou podpornou kostrou. V jej stavbe aj v usporiadaní zistili paleontológovia obdobné stavebné prvky, s akými sa stretávame u kráčajúcich končatín neskorších suchozemských stavovcov. Ich sila bola už dostatočná na to, aby nadľahčovala telo týchto živočíchov pri pohybe po suchej zemi. Napriek tomu, že eustenopteron bol ešte pravou rybou, existencia jeho párových končatín jecenným dokladom významu tejto skupiny ako dôležitej vývojovej línie vedúcej k prvým praobojživelníkom. Všetky evolučné premeny, ktoré sa odohrali na prelome starších a mladších prvohôr, boli vyvolané rozsiahlymi zmenami prírodných podmienok, ku ktorým v tomto období na Zemi došlo.
Súradnice: 16°06′00″S 86°54′00″Z﻿ / ﻿16,10000°S 86,90000°Z﻿ / 16.10000; -86.90000

**Utila** (špa. Isla de Útila) je jedným z troch hlavných ostrovov departmentu Islas de la Bahía v Hondurase. Nachádza sa 30 km od severného pobrežia krajiny. Je dlhý 11 km a široký najviac 4 km, najvyšší bod je *Pumpkin Hill* (74 m).

Jediná obec na ostrove je Utila, s približne 3 000 obyvateľmi. Dominantný jazyk je angličtina, ale dá sa dohovoriť aj španielsky. Západne od ostrova je viacero menších obývaných ostrovčekov. Miestni obyvatelia sú kreoli a angloafričania. Utila je jedna z najlepších lokalít na športové potápanie na svete. Je súčasťou druhého najväčšieho komplexu koralových útesov na svete. Známy je ich karneval, ktorý býva každoročne v júli.

Ostrov je vulkanického pôvodu, prakticky celý je pokrytý bazaltovými lávami a tufmi. Väčšina hornín je holocénneho veku.

Externé odkazy
--------------

* www.volcano.si.edu – ostrov Utila na Global Volcanism Program (po anglicky)
**C. D. Payne** narodený ako **C. Douglas Payne** (\* 5. júl 1949, Akron, Ohio) je americký spisovateľ, významný predstaviteľ absurdného humoru. Preslávil sa najmä sériou kníh o fiktívnom mladíkovi Nickovi Twispovi, pomenovanou *Youth in Revolt*.

Život
-----

Po vyštudovaní Harvardovej univerzity pracoval ako sadzač, redaktor, fotograf, reklamný textár, grafik, výrobca nábytku a hračiek, projektant a staviteľ domov. V poslednom čase sa venuje prevažne písaniu beletrie pre mládež a stará sa o chod vlastného knižného vydavateľstva Aivia Press, ktoré založil.

### Štúdium

Po štúdiu na Akronskej strednej škole sa zapísal na Harvard College, kde jeho hlavným odborom bola európska história. Absolvoval ju v roku 1971.

### Rodina

S manželkou žije v Sonoma County, severne od San Francisca.

Dielo
-----

### Nick Twisp (séria)

1. *Youth in Revolt: The Journals of Nick Twisp* (obsahuje knihy 1–3) (Aivia Press, 1993).

* 1: *Youth in Revolt* (Nick Twisp sa búri)
* 2: *Youth in Bondage* (Nick Twisp v putách)
* 3: *Youth in Exile*

### Ostatné knihy

* *Civic Beauties: A Musical Novel* (Aivia Press, 1999: ISBN 1-882647-20-3)
* *Frisco Pigeon Mambo* (Aivia Press, 2000: ISBN 1-882647-24-6)
* *Invisibly Yours* (CreateSpace, 2010: ISBN 1-4538-5411-8)

### Hry

* *Queen of America: A Royal Comedy in Three Acts* (Aivia Press, 2001: ISBN 1-882647-10-6)

premiéra bola v City Lights Theater Company v San José v Kalifornii.
### Film

* Youth in Revolt (2009)

Externé odkazy
--------------

* C. D. Payne v databazeknih.cz

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku C. D. Payne na českej Wikipédii.*

Autoritné údaje: * GND: 124383505
* ISNI: 0000 0001 1440 4418
* LCCN: n92108060
* NK ČR: jn20001005609
* VIAF: 28003300
* WorldCat: lccn-n92108060
**Medzinárodné letisko Brazília** alebo **Medzinárodné letisko prezidenta Juscelina Kubitscheka–Brazília** (port. ***Aeroporto Internacional de Brasília–Presidente Juscelino Kubitschek***), (IATA: **BSB**, ICAO: **SBBR**) je medzinárodné letisko v brazílskom hlavnom meste Brazília. V roku 2011 bolo v celoštátnom meradle na treťom mieste v počte prepravených cestujúcich a na šiestom mieste v objeme prepraveného tovaru. Časť letiska slúži ako základňa brazílskych vzdušných ozbrojených síl.
Okrem spojení s významnými letiskami Latinskej Ameriky má letisko priame linky do Miami, Atlanty, Madridu, Lisabonu, Paríža, Londýna, Porta a Barcelony.

História
--------

Oscar Niemeyer naprojektoval v roku 1965 areál letiska, ale po vojenskom prevrate v roku 1964 sa vláda Brazílie rozhodla návrh odmietnuť a architektonický koncept vypracoval architekt brazílskych ozbrojených síl Tércio Fontana Pacheco. Letisko je jednou z mála významných budov a areálov v hlavnom meste, ktoré Oscar Niemeyer neprojektoval. 

V roku 1990 letisko prešlo prvou modernizáciou a v roku 2005 bola postavená druhá pristávacia dráha.

Rozvoj letiska
--------------

V roku 2009 brazílska vláda schválila investičný plán so zámerom prípravy na Letné olympijské hry 2016 a Majstrovstvá sveta vo futbale 2014. Investície v hodnote 306 miliónov dolárov zahŕňajú rozšírenie a modernizáciu terminálu, zvýšenie počtu parkovacích miest a rozšírenie pojazdových dráh.

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Medzinárodné letisko Brazília**

Externé odkazy
--------------

* Aeroporto Internacional de Brasília - Presidente Juscelino Kubitschek Brasília

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Brasília International Airport na anglickej Wikipédii.*

  



|  |  |
| --- | --- |
| Portal | Portál letectvo |
**VARTA AG** (akronym z *Vertrieb, Aufladung, Reparatur Transportabler Akkumulatoren*) je nemecká spoločnosť, vyrábajúca akumulátory pre automobilový a strojársky priemysel a spotrebný trh. Značka je od roku 2006 vlastnená spoločnosťami V. E. Beteiligungs GmbH a Buy-Out Beteiligungs-Invest AG.

História
--------

Spoločnosť bola založená v roku 1904 ako vedľajší podnik firmy Accumulatorenfabrik Aktiengesellschaft (AFA) a sídlila v Hagene vo Vestfálsku. Po prvej svetovej vojne firmu AFA získal Günther Quandt a obchodné aktivity VARTY tak začali rýchlo expandovať. Počas druhej svetovej vojny bola firma výrobcom batérií a akumulátorov pre Wehrmacht, ponorky a Luftwaffe.

Referencie
----------

1. ↑   *Batterien für U-Boote und "V-Waffen"* [online].. Dostupné online. (nemecky)

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **batérie VARTA**

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku VARTA na anglickej Wikipédii.*