**Bitka pri Rivoli** (odohraná 14. – 15. januára 1797) bola kľúčovým víťazstvom vo francúzskom ťažení v Taliansku proti Rakúsku. 23 000 armáda Francúzov Napoleona Bonaparta porazila útok 28 000 armády Rakúšanov pod vedením generála delostrelectva Jozsefa Alvincziho, čím sa skončil štvrtý a posledný pokus Rakúska o uvoľnenie obliehania Mantovy. 

Táto bitka ďalej demonštrovala Napoleonovu brilantnosť ako vojenského veliteľa a neskôr viedla k francúzskej konsolidácii severného Talianska.

Predohra
--------

Alvincziho plán bol ponáhľať sa a premôcť Barthélemyho Jouberta v horách, východne od jazera Lago di Garda sústredením 28 000 mužov v piatich samostatných kolónach, a tak získať prístup do otvorenej krajiny severne od Mantovy, kde by rakúska prevaha dokázala poraziť Bonapartovu menšiu taliansku armádu. Alvinczi zaútočil na 10 000 Joubertových mužov 12. januára. Joubert ho však zdržal a následne sa k nemu pripojil generál Louis-Alexandre Berthier. 14. januára, o 2:00 prišiel Napoleon Bonaparte, ktorý s divíziou Andrého Massénu pomohol Joubertovi vytvoriť obrannú líniu na priaznivom mieste na severe mestečka Rivoli. Ďalej sa odohrávali preteky o čas medzi Alvincziho snahou sústrediť svoje rozptýlené formácie a príchodom francúzskych posíl.

Bitka
-----

 Bitka pri Rivoli
Ráno, v sobotu 14. januára sa Alvinczi zjednotil tri rakúske kolóny v divízii Jouberta: medzi Caprinom napravo a kaplnkou San Marco naľavo; brigáda Franza Josefa de Lusignana postupovala na sever od Monte Baldo; a jednotky Petra Víta von Quosdanoviča a Josefa Philippa Vukassoviča prúdili po cestách na oboch stranách Adiže. 

Pred úsvitom, pri presune Francúzov po ceste z Rivoli do Incanale, Joubert zaútočil a vyhnal Rakúšanov z kaplnky San Marco. 

O 9:00 rakúske brigády prešli do protiútoku proti francúzskym silám na Trambasorských výšinách. Ďalšia brigáda pod vedením princa Heinricha z Reuss-Plauen sa pokúsila otočiť Francúzov doprava cez roklinu Rivoli. Medzitým na francúzskom pravom krídle Vukassovič postúpil po východnom brehu Adiže a už pripravil kanóny oproti Osterii. Paľba jeho zbraní a tlak Quosdanoviča prinútili Francúzov opustiť dedinu Osteria a dostať sa na náhornú plošinu Rivoli. 

Okolo 11:00 sa pozícia Bonaparta stávala zúfalou: rakúska kolóna pod vedením Lusignana narušila jeho ústup južne od Rivoli. Aby znovu otvoril svoju ústupovú líniu, Bonaparte sa obrátil na Massenovu 18. demibrigádu, ktorá nedávno dorazila z jazera Garda. Medzitým Alvinczi na Trambasorských výšinách hnal svoje víťazné batalióny vpred, hoci boli spomalované drsným terénom.

Po porážke 18. demibrigáda Bonaparte obrátil všetku svoju pozornosť na Quosdanoviča. Pochopil, že porážka tejto kolóny bola kľúčom k výhre bitky. Nanešťastie Francúzi mali už len veľmi málo záloh a toto teda museli dosiahnuť iba s jednotkami, ktoré už boli po ruke. Bonaparte najlepšie využil vnútorné línie a svoju výhodu v delostrelectve, preriedil Joubertove línie čelom k Rakúšanom a tlačil ich pred roklinu. 15 francúzskych kanónov bolo zhromaždených a naplnených kanisterovými výstrely na dostrel do rakúskej kolóny, vychádzajúcej z rokliny. Táto absolútne deštruktívna palebná sila zasiahla prvotne postupujúcich rakúskych dragúnov, ktorí prerazili vlastnú pechotu a tým spôsobili masový chaos. V tomto bode brigáda Charlesa Leclerca zaútočila na kolónu frontálne, zatiaľ čo Joubert spustil silnú paľbu zo San Marco. Tu Antoine Charles de Lasalle s iba 26 jazdcami vyrazil do boja zblízka. Lasalleho muži zajali celý rakúsky batalión a zmocnili sa 5 nepriateľských zástav. V strede poľa bitka ešte nebola vyhratá; Joseph Ocskay obnovil útok zo San Marca a zahnal späť brigádu generála Honorého Viala. Na poludnie francúzska kavaléria pod vedením Joachima Murata zaútočila na boky Ocskayových jednotiek, zatláčajúc ich späť na pozície, ktoré ráno obsadili. 

Quosdanovič si uvedomil, že ak to takto pôjde ďalej, tak sa nebude môcť vyhnúť priepasti a preto nariadil svojim jednotkám, aby ustúpili z delostreleckého dosahu. Medzitým, kým bol Lusignan frontálne nasadený brigádou Guillauma Bruna, začala prichádzať divízia Gabriela Reya z Castelnuova a rezervná brigáda Clauda Victora. Rozdrvili rakúsku kolónu generála Lusignana, ktorá utiekla na západ, pričom z nej zostalo menej ako 2000 mužov.  Francúzi stratili 3200 zabitých a zranených a 1 000 zajatých, zatiaľ čo Rakúšania utrpeli straty 4 000 zabitých a zranených, plus 8 000 mužov a 40 zbraní zajatých.   Jeden zdroj udáva Francúzom 5 000 a Rakúšanom 14 000 celkových strát.

Následky
--------

Nasledujúci deň Joubert a Rey začali prenasledovať Alvincziho, pričom takmer zničili jeho kolóny, ktorých zvyšky zmätene utiekli na sever do údolia Adige. Bitka pri Rivoli bola v tom čase Bonapartovým najväčším víťazstvom. 

Potom obrátil svoju pozornosť na Giovanniho di Proveru. Dňa 13. januára jeho 9000-ový zbor išiel priamo k reliéfu Mantovy, ktorú obliehali francúzske sily pod vedením Jeana Séruriera. V noci 15. januára poslal Provera správu Dagobertovi Sigmundovi von Wurmserovi, aby sa pridal do spoločného útoku. 16. januára, keď Wurmser zaútočil, Sérurier ho zahnal späť do Mantovy. Na Rakúšanov zaútočil spredu Masséna a zozadu divízia Pierra Augereaua, a tak boli nútení kompletne sa vzdať. Rakúska armáda v severnom Taliansku prestala existovať.

2. februára sa Mantova vzdala so svojou posádkou 16 000 člennou posádkou, čo zostala z 30 000-ovej armády. Wurmser so svojím personálom a sprievodom dostali povolenie ísť na slobodu. Zvyšok bol poslaný do Rakúska s prísahou, že nebude rok slúžiť proti Francúzom. V pevnosti sa našlo 1500 zbraní. 

Dňa 18. februára Bonaparte pokračoval s 8 000 mužmi do Ríma, odhodlaný dosiahnuť dohodu s pápežskými štátmi, ktoré protestovali, pokiaľ kampaň pokračovala s neistotou o osude Talianska. Ale pádom Mantovy boli Rakúšania konečne vyhnaní z talianskej pôdy a pápež Pius VI. súhlasil s prímerím nadiktovaným Bonapartom v Tolentine. 

Sneh už uzavrel alpské priesmyky, ale Rakúsko stále odmietalo podmienky Napoleonovej mierovej dohody. Vtedy pripravil posledné ťaženie na východ, do srdca Rakúska až k bránam samotnej Viedne.

Po bitke je pomenovaná ulica Rue de Rivoli v centre Paríža.

Referencie
----------

1. 1 2 3 4 5  Burton 2010.
2. ↑  Smith 1998.
3. ↑  Rothenberg 1980.
4. ↑  Chandler 1979.

Externé odkazy
--------------

* [s.l.] : [s.n.]. Dostupné online.
* [s.l.] : [s.n.]. ISBN 0-304-36209-3.
* [s.l.] : [s.n.], 2010. ISBN 978-0-85706-356-4.
* [s.l.] : [s.n.], 1979. ISBN 0-02-523670-9.
* [s.l.] : [s.n.]. Dostupné online. ISBN 978-0-85738-759-2.
* [s.l.] : [s.n.], 1980. ISBN 0-253-31076-8.
* [s.l.] : [s.n.], 2017. Dostupné online. ISBN 978-0785835530.
* [s.l.] : [s.n.], 1998. ISBN 1-85367-276-9.
* [s.l.] : [s.n.], 2017. ISBN 978-0-7864-7470-7.