|  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| **Ílchanát*per. سلسله ایلخانیčín. 伊利汗国***

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| ↓ | **1256 – 1335/1353** | ↓ |

|  |
| --- |
| Vlajka štátuvlajka |

 |
| **Geografia**

|  |
| --- |
| Mapa štátu Ílchanát v dobe najväčšieho rozmachu. |

 |
| Hlavné mesto | Marága (1256 – 1265)
Tabríz (1265 – 1306)
Soltáníje (1306 – 1335) |
| Rozloha | 3750000 km² (Približne v roku 1310) |
| **Obyvateľstvo** |
| Národnostné zloženie | Mongoli, Peržania, Arabi |
| Jazyky | mongolčina, perzština, arabčina |
| Náboženstvo | šamanizmus, nestoriánstvo a budhizmus (1256 – 1295)
islam (1295 – 1335) |
| **Štátny útvar** |
| Štátne zriadenie | dedičná monarchia, chanát, či sultanát (Öldžejtü) |
| Materský štát | Mongolská ríša |
| Vznik | 1256 – Mongoli vyvrátili Chórezmskú ríšu a založili chanát |
| Zánik | 1335 – Smrť posledného Ílchána a rozpad chanátu |
| 

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| **Predchádzajúce štáty:**

|  |  |
| --- | --- |
| Chorézmská ríša | Chorézmská ríša |
| Mongolská ríša | Mongolská ríša |
| Asasíni | Asasíni |
| Rumský sultanát | Rumský sultanát |
| Gruzínske kráľovstvo | Gruzínske kráľovstvo |
| Abbásovci | Abbásovci |
| Ajjúbovci | Ajjúbovci |

 | **Nástupnícke štáty:**

|  |  |
| --- | --- |
| Džalájírovci | Džalájírovci |
| Muzaffarovci | Muzaffarovci |
| Čúpánovci | Čúpánovci |
| Indžuovci | Indžuovci |
| Kartovci | Kartovci |
| Mamlúcky sultanát | Mamlúcky sultanát |
| Gruzínske kráľovstvo | Gruzínske kráľovstvo |
| Osmanská ríša | Osmanská ríša |
| Eretna | Eretna |

 |

 |

**Ílchanát** (iné prepisy a názvy: **Ilchanát**, **ríša Ilchánov**, **ríša Ílchánov**, **Ílcháni**, **Ilcháni**, **Ílchánovci**, **Ilchánovci**) bol jedným zo štyroch mongolských chanátov, ktoré vznikli po fragmentácii Mongolskej ríše v polovici 13. storočia. Rozprestieral sa na území Perzie (dnešný Irán) a na území dnešného Iraku, Sýrie, Afganistanu, Turkménska, Arménska, Azerbajdžanu, Gruzínska, Turecka a západného Pakistanu. Jeho mocenské centrum sa nachádzalo v Perzii.

História
--------

Po mongolskej invázii do Perzie v rokoch 1219 – 1224 a rozvrate Chórezmskej ríše sa oblasť dostala do moci Mongolska. V nasledujúcom období bolo územie často plienené a krajina sa dostala do chaosu, ktorý prestal až do 40. rokov 13. storočia. V roku 1243 získali Mongoli po bitke pri Köse Dağ nadvládu nad Anatóliou a do čiastočne vazalského postavenia sa dostali aj kilikijskí Arméni, ktorí v Mongoloch videli spojencov. Po tom, čo sa v roku 1249 stal veľkým chánom Möngke, poslal v roku 1251 spolu s pätinou mongolského vojska na západ ako správcu svojho brata Hülegüa. Do Perzie Hülegüho vojsko dorazilo až v roku 1256, pretože bol počas cesty zdržiavaný slávnosťami usporadúvanými podrobenými vládcami. Hülegüho prvými úlohami bolo rozdrvenie šiitskej sekty asasínov a ich centra v Alamúte a podrobenie si sunnitského abbásovského kalifa v Bagdade v roku 1258. Kalif al-Musta'sim a jeho rodina boli popravení a mesto vyplienené. Následne sa Hülegü obrátil na Sýriu, ktorá patrila Mamlúkom. Po tom, čo porazil mamlúcke vojsko pri Manbidži obsadili Mongoli Aleppo a Damask, avšak následne sa Hülegü pre smrť Möngkeho vrátil do Perzie a vedenie prenechal veliteľovi Ketbugovi. Ketbugovi sa síce podarilo preniknúť až do Palestíny, avšak už v roku 1260 boli Mongoli Mamlúkmi pri Ajn Džálút porazení a museli Sýriu opustiť.

Möngkeho smrť znamenala postupnú fragmentáciu Mongolskej ríše. Hoci Hülegü spočiatku spolupracoval s veľkým chánom Kublajom, Ílchanát sa stal samostatným a v nasledujúcom období viedol vlastnú politiku zameranú najmä proti Mamlúkom a Zlatej horde na severe. Obdobie bolo naplnené mnohými bojmi, no čiastočne sa darilo aj vede. Spomedzi astronómov vynikol najmä Nasíruddín Túsí, vďaka ktorému vznikla v Maráge hvezdáreň. Spojencov Hülegü hľadal na západe u križiakov a v Byzantskej ríši. Hülegüov syn Abaka si za ženu dokonca vzal dcéru byzantského cisára Michala VIII. a dobré vzťahy sa snažil udržiavať aj s pápežom. Kresťanský vplyv v krajine vzrástol a význačnej podpore sa tešili najmä nestoriáni, s ktorými Hülegü sympatizoval. Samotní mongolskí panovníci však ku kresťanstvu oficiálne nekonvertovali a v náboženských otázkach boli pomerne vlažní. I napriek kresťansko-mongolskej koalícii sa však Ílchánom Mamlúkov zo Sýrie vyhnať nepodarilo. V roku 1265 Hülegü zomrel a moci sa ujal jeho syn Abaka. Boje sa v tomto období viedli s Mamlúkmi v Sýrii, Čagatajmi v Chorasáne a Zlatou Hordou na Zakaukazsku. Abakov brat Teküder ako prvý ílchán prijal islam a spolu s ním aj meno Ahmad, čo vyvolalo nevoľu u mongolských veľmožov. To využila Teküderova opozícia na čele s Abakovým synom Argunom a Teküdera v roku 1284 zvrhla. 

Moc krajiny v tomto období značne poklesla a úpadok sa prejavil najmä vo financiách. Ešte v roku 1284 bol popravený aj vezír Šamsuddín Džuvajní, ktorého vyvýšil ešte prvý ílchán Hülegü, a vo vnútornej politike sa Argun začal opierať o podporu nového židovského vezíra, pôvodne lekára Saʿd al-Daulu. To sledovali ostatné vrstvy s nevôľou a situácia vyústila do protižidovských nepokojov. Za vlády Gajchatua, najslabšieho ílchánskeho panovníka sa v krajine v snahe vyriešiť neblahú situáciu začali podľa čínskeho modelu používať papierové peniaze (*čau*), ktoré však zostali nepochopené a odsúdené k neúspechu. Kovové peniaze mali byť v mestách zamenené za papierové, čo ale spôsobilo krach trhu a vznik hospodárskej anarchie. Nepokoje a zlé vzťahy panovníka s domácimi veľmožmi vyústili v Gajchatuovu popravu a nastolenie vlády Bajdu-chána, ktorý sa pri moci udržal rok, kým nebol zvrhnutý Argunovým synom Gazanom.

Počas vlády ílchána Gazana sa krajina začala spamätávať z predchádzajúcich rokov plných nepokojov, bola uskutočnená menová a váhová reforma. Pravdepodobne po smrti veľkého chána Kublaj-chána, prerušila krajina kontakty s veľkými chánmi v Číne a Gazan prestal využívať titul ílchán, ktorý hoci už len formálne, no predsa podkopával jeho suverenitu. Východní panovníci sa tiež prestali spomínať v dokumentoch a na minciach. V roku 1295 prijal Gazan sunnitský islam, ktorý vyznávala väčšina miestnej nemongolskej populácie, a narozdiel od pokusu jeho predchodcu Teküdera šlo tento raz o pokus úspešný, pretože na islam prestúpila aj väčšina dovtedy budhistickej, či kresťanskej šľachty. Začalo sa s perzekúciou budhistov, ktorí boli obvinení z idolatrie a postihy zasiahli aj židov a kresťanov. Mongoli sa začali asimilovať s miestnymi vrstvami a mongolsko-čínsky prvok ustupovať perzskému a tureckému. Gazanova vláda býva spájaná aj s podporou umenia, spomedzi učencov vynikol napríklad historik a lekár Rašíduddín Fazlulláh at-Tabíb.

Gazanov brat Öldžejtü na úspešné Gazanove reformy nenadviazal a moc krajiny začala upadať. O slovo sa začali hlásiť staršie regionálne rody, ako Kartovci, Hazáraspovci, či Churšídovci, ktoré dovtedy prežívali v tieni Mongolov, a viac moci chceli získať aj pôvodne mongolskí šľachtici ako Čúpánovci, či Džalájírovci. Boje s nepriateľmi sa stále častejšie začali odohrávať na dovtedy výsostnom ílchanátskom území. Öldžejtüov krok prestúpiť v roku 1310 na šiitizmus v krajine vyvolal pobúrenie a priviedol krajinu takmer k občianskej vojne. Situácia sa zmiernila až po tom, čo Öldžejtü v roku 1316 zomrel a jeho syn Abú Sa‘íd znovu prijal sunnitský smer islamu. Po tom, čo Abú Sa‘íd v roku 1335 zomrel bez priameho dediča sa ríša začala nadobro rozpadať a príslušníci vedľajšej vetvy Ílchánovcov, medzi nimi i jedna žena, si moc udržali len na niektorých územiach, kde ako bábkoví vládcovia vládli do roku 1353.

**Zoznam Ílchánov**

Nástupnícke štáty Ílchanátu
* Hülegü (aj Hulagu) (1256 – 1265)
* Abaka (1265 – 1282)
* Teküder (prijal meno Ahmad) (1282 – 1284)
* Argun (1284 – 1291)
* Gajchatu (1291 – 1295)
* Bajdu (1295)
* Gazan (1295 – 1304)
* Öldžejtü (1304 – 1317)
* Abú Sa‘íd (1317 – 1335)

Poznámky
--------

1. ↑  Niekedy písané aj s malým í (ílchanát). Termín „ílchanát" znamená knieža krajiny alebo knieža mieru (Tauer) a možno ho vo význame *podriadený chánovi*.

Referencie
----------

1. ↑  chanát In:  *Encyclopaedia Beliana* [online]. Bratislava: Encyklopedický ústav Slovenskej akadémie vied, [cit. 2020-03-19]. Dostupné online. ISBN 978-80-556-0487-9.
2. ↑  NICOLLE, David. *Pád Akkonu 1291*. Praha : Grada Publishing, 2010. Dostupné online. ISBN 978-80-247-3414-9. (po česky)
3. ↑  DUŠEK, Jiří. *Astronomie ve jménu Alláha* [online]. Brno: Amatérská prohlídka oblohy v spolupráci s Hvězdárnou a planetáriem Mikuláše Koperníka v Brně, október 1997, [cit. 2020-03-19]. Dostupné online.
4. 1 2   *Historica. Jedinečný atlas svetových dejín s viac ako 1200 mapami*. Bratislava : Slovart, 2011. 512 s. ISBN 978-80-556-0487-9. S. 333, 351.
5. ↑   *Dejiny Azerbajdžanu* [online]. Bratislava: Filozofická fakulta Univerzity Komenského v Bratislave, [cit. 2020-03-19]. Dostupné online.
6. ↑  VOGELSANG, Willem. *Dějiny Afghánistánu*. Praha : Grada Publishing, 2010. ISBN 978-80-247-3077-6. S. 203. (po česky)
7. ↑  CVRKAL, Zdeněk. *Írán - stručná historie států*. Praha : Libri, 2007. ISBN 978-80-727-7337-4. S. 50.
8. ↑   *Obrazové dejiny sveta*. Bratislava : Slovart, 2006. 656 s. ISBN 80-8085-101-8. S. 237.
9. ↑  Tauer, str. 192 – 199
10. ↑  Tauer, str. 194 – 196
11. ↑  Mongol empire - The Il-Khans in Iran In:  *Encyclopedia Britannica* [online]. [Cit. 2020-03-19]. Dostupné online. (po anglicky)
12. ↑  Tauer, str. 196, 200, 212
13. ↑  Tauer, str. 198
14. ↑  Il-Khanid dynasty In:  *Encyclopedia Britannica* [online]. [Cit. 2020-03-19]. Dostupné online. (po anglicky)
15. ↑  ILKHANS In:  *The Encyclopaedia of Islam*. Ed. B. Lewis, V. L. Ménage, CH. Pellat, J. Schacht. 2nd Ed. Vol. III. H – IRAM. Leiden : BRILL, 1986. ISBN 90-04-08118-6. S. 1121 – 1127. (po anglicky)
16. ↑  TAUER, Felix. *Svět islámu. Dějiny a kultura*. 2 Vyd. Praha : Vyšehrad, 2006. ISBN 80-7021-828-2. S. 388.