**Dokumentárne divadlo** (niekedy nazývané aj „divadlo faktu" alebo „dokudráma") je divadlo, ktoré čiastočne alebo úplne využíva existujúce dokumentárne materiály (napr. novinové články, spomienky, rozhovory, zápisnice a protokoly a pod.) ako zdrojové materiály pre vytvorenie divadelného scenára.

Niektorí tvorcovia tohto typu divadla zdôrazňujú, že je to *„divadlo, ktoré nenarába s fikciou, divadlo, ktoré predtým, než sa začne pripravovať (...) vychádza z nejakého prieskumu, prieskumu situácie – aktuálnej alebo historickej. Alebo skrátene povedané: Divadlo, ktoré nie je fikciou".*

Pri dokumentárnom divadle by mal divák cítiť stotožnenie sa autora alebo inscenátora s myšlienkou, posolstvom hry. Z neho vyplýva aj odlišnosť miery práce s dokumentom – to znamená či inscenátori (vrátane autora) majú záujem držať sa čo najviac celej šírky zdokumentovaných skutočností alebo len istej časti, či sa inšpirujú z osobných, resp. iných overených alebo neoverených zdrojov, či miestami pracujú s fikciou. Alebo či základom je fikcia, do ktorej vkladajú rôzne druhy dokumentárnych materiálov, a tak vyvárajú obraz osobnosti, resp. doby (minulej či súčasnej).

Divadelný kritik Jürgen Berger zdôrazňuje špecifiká dokumentárneho divadla, keď konštatuje, že *„...dokumentárne divadlo, tak ako sa chápe v užšom slova zmysle, sa nemôže odkloniť od svojho rešeršného materiálu, pretože to spočíva v podstate tejto metódy. Ak dokumentarista pracuje s rozhovormi, potom je tento rovnako ako novinár, viazaný svojím partnerom, s ktorým viedol rozhovor. Nemôže si domyslieť a doplniť to, čo sa mu zdá, že chýba. Na druhej strane ale musí vymýšľať stále nové spôsoby, ako svoj materiál formálne prezentovať, aby zaujal obecenstvo."*

V určitých formách dokumentárneho divadla existujú prieniky s politickým divadlom a komunitným divadlom.

História
--------

Dokumentárne divadlo ako žáner existuje v podstate od počiatku existencie divadla, pretože snahy začleniť historický materiál do literárneho textu sú vystopovateľné už v antických dobách a tieto prvky sa nesú divadelnou históriou aj v jej ďalších etapách – v stredovekých mystériách, v renesančnej dráme, Shakespearových historických tragédiách, francúzskych revolučných vlasteneckých drámach, agitačnom divadle či v Living Newspapers. Divadelná dráma rovnako ako aj dokudráma v širšom slova zmysle je však charakteristická predovšetkým pre druhú polovicu dvadsiateho storočia.
Zakladateľmi moderného dokumentárneho divadla sú predovšetkým Bertolt Brecht a Erwin Piscator, ktorí sa zameriavali na zdroje sociálnych konfliktov, triedneho napätia a štruktúr moci. Ďalšími priekopníkmi boli Heinar Kipphardt (*Prípad Oppenheimer/The Case of J. Robert Oppenheimer*), Rolf Hochhuth (*Zástupca/ Der Stellvertreter. Ein christliches Trauerspiel*) a Peter Weiss (*The Investigation*).

Peter Weiss v druhej polovici šesťdesiatych rokov definoval dokumentárne divadlo ako *"...divadlo spravodajstva. Zdržiava sa akejkoľvek objavnej myšlienky, sprostredkuje autentický materiál, spracuje ho do formy a reprodukuje ho z javiska bez akýchkoľvek zmien obsahu."* V súčasnosti však už existuje celý rad divadelných umelcov, ktorí pracujú s celkom odlišnými dokumentaristickými prostriedkami a so spomenutou definíciou Petra Weissa zaobchádzajú len veľmi voľne.

Výrazný rozmach zaznamenalo dokumentárne divadlo v Nemecku, kde najmä v posledných rokoch rozvinulo a vytvorilo široké spektrum rozmanitých foriem. Noví dokumentaristi sa však vyhýbajú prekračovaniu hraníc do fikcie.

Slovenské dokumentárne divadlo
------------------------------

D. Podmaková na príkladoch zo súčasného slovenského divadla charakterizuje tri základné skupiny dokumentárneho typu divadla. Prvou je vytvorenie divadelného obrazu z čo najautentickejšieho materiálu, ktorý sa môže prelínať s literatúrou faktu; druhou je vytvorenie hry/ inscenácie, ktorej text vznikol na základe zozbieraných materiálov dokumentárneho a historického charakteru, o. i. novinové články, rozhovory s pamätníkmi vystavané do istého príbehu. Tretiu skupinu tvoria texty, ktoré cez prizmu individuálnej a kolektívnej pamäti pripomínajú minulosť, pričom uprednostňujú vlastný pohľad, resp. spomienky.

Inscenácie slovenského dokumentárneho divadla (výber)
-----------------------------------------------------

* Iveta Škripková: *Dojímate ma veľmi...*  (1992)
* Rastislav Ballek: *Tiso* (2005)
* Viliam Klimáček: *Ginsberg v Bratislave* (2008)
* Michal Ditte: *Terra Granus (Zem pri Hrone)*  (2008)
* Ján Šimko: *Petržalské príbehy* (2008)
* Michal Ditte: *Nežná* (2009)
* Vilam Klimáček: *Horúce leto 68* (2009)
* Slávka Daubnerová: *M.H.L.*  (2010)
* Michal Ditte: *Psota* (2011)
* Viki Janoušková: *Dych Lukavických zápiskov* (2011)
* Zuzana Križková: *Spoveď* (2011)
* Viliam Klimáček: *Dr. Gustáv Husák* (2011)
* Viliam Klimáček: *Holokaust* (2012)
* Peter Pavlac/Ján Rozner: *Sedem dní do pohrebu* (2012)
* Anna Grusková: *Rabínka* (2012)
* Ján Šimko: *Steel my heart (Túlame sa nocou požieraní ohňom)*  (2012)
* Viki Janoušková: *Všade tá rieka..!* (2013)

Referencie
----------

1. 1 2 3  PODMAKOVÁ, Dagmar. *Dva svety dokumentárneho divadla* [online]. Slovenské divadlo č. 2/2011, 2011. Dostupné online.
2. 1 2 3  BERGER, Jürgen. *Poézia faktov – možnosti a limity dokumentárneho divadla* [online]. Goethe Institut Slowakei, 2012. Dostupné online.