recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Cyklisti v dánskej Kodani
**Cyklistika** je jazda na bicykli s rekreačným, športovým, turistickým alebo dopravným zameraním. Osoby, ktoré jazdia na bicykli sú cyklisti. Cyklistika vznikla po skonštruovaní bicykla v 19. storočí. Dnes je na Zemi asi miliarda bicyklov, ktoré sú ekologickým a v niektorých oblastiach dôležitým druhom dopravy.

Športová cyklistika sa delí na dve odvetvia:

* Rýchlostná cyklistika zahŕňa: cestnú, dráhovú, BMX, cyklokros, horskú cyklistiku a cykloturistiku.
* Technické disciplíny: sálová cyklistika, cyklotrial a BMX Freestyle.

História
--------

Prvý bicykel podobajúci sa tomu dnešnému nakreslil vynálezca a maliar Leonardo da Vinci (1492). Jeho bicykel však nebol nikdy vyrobený. V roku 1800 vyrobil ruský nevoľník Artamov železný bicykel s pedálmi na prednom kolese. Tento samohyb mal však k dnešnému bicyklu dosť ďaleko. Hromadnú výrobu bicyklov začal až nemecký barón Karl Friedrich Drais, ktorý je nazývaný praotcom bicykla. 

Prvé organizované cyklistické preteky sa konali 31. mája 1868 v Paríži, v parku St. Cloude na vzdialenosť 1 200 m. O rok neskôr sa vo Veľkej Británii konali prvé medzimestské preteky na trase Londýn - Bristol. Nešlo však o cestné preteky, pretože v tom čase ešte bicykel nebol v Británii oficiálne uznaný ako cestný dopravný prostriedok. Skutočné prvé cestné preteky sa uskutočnili v tom istom roku vo Francúzsku (17. november 1869) na trati medzi Parížom a mestom Rouen, pričom dĺžka pretekov bola 126 km. Pretekov sa zúčastnilo 198 pretekárov.

V súčasnosti udávajú tempo a smer vývoja bicyklov dve veľké firmy - firma Campagnolo, vyrábajúca komponenty pre cestné bicykle a firma Shimano, jeden z najväčších výrobcov komponentov pre horské bicykle.

Pozri aj
--------

* športová cyklistika
* Cykloturistika

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Cyklistika**
*Rynchops niger*
**Zobáľ** (*Rynchops*) je rod vtákov z čeľade čajkovité. V niektorých systémoch tvorí samostatnú podčeľaď zobáľorodé, v iných do tejto podčeľade patria ešte ďalšie rody – pozri v článku čajkovité.

Sú známe tri druhy, vyskytujú sa v južnej Ázii, v Afrike a v Amerike, prevažne v tropickom pásme, ale ich areály zasahujú aj do miernych oblastí. Sú veľké 36 – 46 cm. Sfarbenie je čiernobiele. Sú to vodné vtáky, žijú pri sladkých vodách aj pri mori. Živia sa rybami, ktoré lovia tak, že letia nízko nad hladinou so spodnou čeľusťou zobáka, ktorú majú ako jediné vtáky dlhšiu ako hornú čeľusť, ponorenou do vody. Tá sa preto stále obrusuje, ale kontinuálne dorastá. Lietajú vo dne aj v noci. Žijú v kolóniách a sú monogamné. Nestavajú si hniezda, ale vajcia (2 – 6) znášajú do jamky na piesočnatej pláži. Vajcia zahrievajú obe pohlavia počas 21 – 26 dní, mláďatá sa liahnu operené.

Podľa moderných taxonomických výskumov tvoria zobále sesterskú skupinu čajkorodých, napriek svojmu vzhľadu sú teda viac príbuzné čajkám ako rybárom.

Druhy
-----

* zobáľ čiernochrbtý (*Rynchops niger*) – hniezdi v Severnej a Južnej Amerike
* zobáľ podivný (*Rynchops flavirostris*) – hniezdi v tropickej Afrike
* zobáľ bielokrký (*Rynchops albicollis*) – hniezdi v južnej Ázii

Referencie
----------

1. 1 2
2. ↑  BiolLett2007.pdf Baker A.J. Pereira S.L. Paton T.A. 2007: Phylogenetic relationship and divergencie times of Charadriiformes gene: multigene evidencia for the Cretaceous origin of at least 14 clades of shorebirds. Biol. Lett. 3: 205-209.

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Zobáľ**

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Zoboun na českej Wikipédii.*
Súradnice: 50°46′37″S 15°34′4″V﻿ / ﻿50,77694°S 15,56778°V﻿ / 50.77694; 15.56778

**Vysoké Kolo** (poľ. *Wielki Szyszak*, nem. *Hohes Rad*) je vrch nachádzajúci sa v Krkonošiach v hlavnom hrebeni, na česko-poľskej hranici. S nadmorskou výškou 1 509 m je to najvyššia hora západných Krkonôš a štvrtá najvyššia hora Krkonôš aj celého Česka. S prominenciou 335 metrov (prevýšenie od sedla neďaleko Petrovky) ide o druhú najprominentnejších horu Krkonôš. V minulosti bola nazývaná tiež Krkonoš, Velký Šišák, nemecky Gr. Sturmhaube.

Charakteristika
---------------

Ide o horu kupovitého tvaru ležiacu zhruba 5 km od osady Horní Mísečky na českej strane hôr a 8 km južne od mesta Piechowice na strane poľskej. Nachádza sa v hlavnom, širokom *Slezském hřebeni*, kde sú viditeľné početné tvary spôsobené kryoplanáciou miestnej žuly. Leží tu najväčšie suťové pole pohoria. Na holom a plochom vrchole stoja samostatné skalky a kamenné moria len stroho pokryté trávou. Zreteľne sa tu prejavuje terasovitosť terénu. Na juh spadajú svahy Vysokého Kola oveľa miernejšie než na poľskú stranu. Tu, na severe sa objavujú lavínové svahy, ktoré sa prudko lomia do ľadovcového karu – *Sněžných jam*.

Prístup
-------

Výstup na samotný vrchol nie je oficiálne povolený, pretože leží v I. zóne KRNAP a nevedie naň značený turistický chodník. Na poľskej strane traverzuje vrchol červená turistická značka a na južnom svahu, na českej strane, prechádza cesta opatrená tyčovým značením. Na vrchole, na poľskej strane hory, sa nachádza polorozpadnutá kamenná mohyla, ktorá bola postavená v osemdesiatych rokoch 19. storočia na pamiatku prvého nemeckého cisára Viliama I.. Od mohyly je výborný, kruhový výhľad.

Galéria
-------

* Vysoké Kolo – pohľad od Sněžných jamVysoké Kolo – pohľad od Sněžných jam
* Vysoké Kolo a Sněžné jámyVysoké Kolo a Sněžné jámy
* Ruiny pomníka Viliama I. na vrcholeRuiny pomníka Viliama I. na vrchole

Referencie
----------

1. ↑  Petr Vaňous: *Místo Krkonoš jsou na mapě Sudety*, iDnes.cz, 22. 12. 2009
2. 1 2  PILOUS Vlastimil, GRUND Jiří, Východočeské hory: od Jizery po Tichou Orlici, 1. vyd. Praha – nakladateľstvo Miloš Uhlíř – Baset, 2005, ISBN 80-7340-077-4

* *Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Vysoké Kolo na českej Wikipédii.*

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Vysoké Kolo**

Externé odkazy
--------------

* Výstup z Poľska na Vysoké Kolo
* Vysoké Kolo - informácie, fotografie
Šarišská výšivka z obce Sedlice 
**Vyšívanie** je ozdobovanie (spravidla tkaniny alebo kože) stehmi, ozdobné šitie, resp. takéto zhotovovanie niečoho. **Výšivka** (alebo zriedkavo **vyšívanie**) je ozdoba vzniknutá vyšívaním alebo vec s takouto ozdobou.

Vyšívanie sa dá robiť ručne alebo na stroji. Pri ručnom vyšívaní je plátno alebo koža, na ktoré sa vyšíva, uchytené v špeciálnom ráme. Namiesto ihly, najmä ak je podkladový materiál hrubší, sa dá používať aj bodec. Najčastejším podkladovým materiálom pre vyšívanie je plátno alebo koža. Výsledkom vyšívania je ozdoba napríklad na blúzke, obruse, prestieraní alebo na inom druhu textilu či kože. Ozdobou môže byť aj logo. 

Najznámejšie sú výšivky ľudové. Ich typickou vlastnosťou je prírodná farebnosť a krása vzorov.

Dejiny
------

Najstaršie doklady siahajú až do neolitu. Spočiatku sa uplatňovala najmä na cirkevných textíliách. Panské odevy ňou začali ozdobovať asi v 16. a 17. stor. V Uhorsku si ľudová výšivka našla svoje miesto aj medzi slovenskými ženami a to asi až v 18. a 19. stor. Vznik továrenského druh výšivky sa datuje do obdobia na rozhraní 18. a 19. storočia.

Vyšívacie techniky
------------------

Na Slovensku je podľa dostupnej literatúry možné výšivku podľa techniky deliť na:

* vyšívanie podľa počítaných nití
* predkreslené vyšívanie - podľa dopredu pripravených nákresov.
* našívanie - tu sa ozdoba z iného materiálu našíva na podkladovú látku.

Miestne štýly vyšívania
-----------------------

Podľa miesta odkiaľ výšivka pochádza poznáme výšivky šarišské, spišské, zemplínske, trnavské, piešťanské, čatajské, čičmianske, detvianske, horehronská a podobne.
Literatúra ako odborníkov na výšivky uvádza A. Kmeťa, P. Socháňa, K. Medveckého a D. Kardošovú.

Použitá literatúra
------------------

* výšivka. In:  *Encyklopédia ľudovej kultúry Slovenska*. Vyd. 1. Zväzok 2. Bratislava : Veda, 1995. 448 s. ISBN 80-224-0235-4. S. 326 – 327.

Pozri aj
--------

* čipka

Externé odkazy
--------------

*
Vzduchovka
**Vzduchová zbraň** je zbraň vystreľujúca strelivo na základe stlačeného vzduchu či iného plynu. Medzi najviac rozšírené vzduchové zbrane dnes patrí vzduchová puška a vzduchová pištoľ.

História
--------

Vynález pušky vybavenej zásobníkom vzduchu sa pripisuje francúzskemu výrobcovi Martinovi le Bourgeoys, aj keď sa nedochovala žiadna pôvodná vzorka. Najstaršie známe exempláre sú približne z roku 1644 z nemeckého Kitzingu, ktoré vyrobil Hans Khoeler. Zásobník vzduchu pozostával z guľovitej banky s ventilom, ktorý bol pôsobením pretlaku vzduchu uzavretý. Z pušky sa demontoval a plnil stlačeným vzduchom pomocou jednoduchej pumpy. V tom čase neexistovala žiadna vhodná miera, množstvo vzduchu sa iba odhadovalo počtom stlačení pumpy, čoho dôsledkom boli časté prasknutia zásobníkov. Banka sa potom priskrutkovala späť na zbraň a do hlavne sa nabila olovená guľka. Pri výstrele sa stlačila ihla, ktorá otvorila vzduchový ventil a umožnila krátke vyrazenie prúdu plynu, ktorý vymrštil guľku zo zbrane.

Zbraň na princípe stlačeného vzduchu a pružiny využívala valec a piest; piest sa stiahol späť oproti pružine a potom sa vymrštil, čím spôsobil stlačenie vzduchu vo valci, ktorý vymrštil guľku z hlavne. Tieto zbrane neboli veľmi úspešné, ale zbraň so vzduchovým zásobníkom – či už s guľovitou bankou pripevnenou pod mechanikou, alebo so skrutkovacou pažbou, v ktorej bola banka so vzduchom zabudovaná – bola v priebehu celého 18. storočia veľmi obľúbená, najmä športovými strelcami. Medzi najdlhšie používané modely tohto typu patril model Girardoni, využívaný v pechote rakúskej armády v rokoch 1790 až 1805. S príchodom perkusného systému palných zbraní sa vzduchové zbrane prestali používať.

### Znovuobjavenie

Myšlienka vzduchových zbraní sa vzkriesila v 19. storočí a systém stlačeného plynu a pružiny sa zdokonalil, čoho výsledkom je široká škála vzduchových zbraní na športové účely. Typ so vzduchovým zásobníkom sa použil znovu, ale teraz so zásobníkom a pumpou, tvoriacich jeden celok tak, že pred každým výstrelom bolo potrebné znovu napumpovať na dosiahnutie požadovaného tlaku. Približne v roku 1860 sa prvýkrát použil opätovne naplniteľný zdroj, pričom bol používaný oxid uhličitý, ktorý bol vstrekovaný do zásobníka umiestneného v zbrani, pričom spúšť uvoľňovala akumulovanú energiu. Tento systém bol veľmi úspešný, ale komerčne sa začal využívať až v 40. rokoch 20. storočia, keď sa začali používať zaliate patróny plnené oxidom uhličitým. Pri nabíjaní sa automaticky prepichli a obsah zadržal ventil, ktorý sa ovládal spúšťou. Veľký úspech mali tiež pôvodné zbrane na guľky či harpúny, ktoré využívali malý tlakový valec plnený stlačeným vzduchom. Dnes sa väčšina týchto zbraní využíva v športe alebo je súčasťou rybárskeho náradia.

Referencie
----------

1. ↑   *Charakteristika pneumatiky: kalibre, typy a typy pneumatických zbraní* [online]. [Cit. 2021-08-11]. Dostupné online.

Pozri aj
--------

* Vzduchová pištoľ
* Vzduchová puška

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Vzduchová zbraň**
| Geológia Álp |
| --- |
| AlpyAlpy |
| Tektonické superjednotky |
| Helvétska zóna |
| Penninická zóna |
| Austroalpínska zóna |
| Južné Alpy |
| Petrografia |
| Bündnerské bridlice • flyš • molasa |
| Geologické jednotky |
| Periadriatická línia • Masív Aar-Gotthard • troska Dent Blanche • Engadinské okno • Flyšová zóna • Giudicárska línia • Grauwackenzone • okno Vysokých Taur • Molasová panva • Penninický násun • Ivreská zóna • Lepontinské anitiklinóruim • Rechnitzké okno • Rhônsko-simplonská línia |
| Paleogeografické termíny |
| Valaiský oceán |
| Briançonnaiský mikrokontinent |
| Piemontsko-ligurský oceán |
| Apulská platňa |
| Pozri aj Geovedný portál |

**Valaiský oceán** tiež **Severný penninický oceán** bol oceanický sedimentačný priestor, tvoriaci oblasť s oceánskou kôrou, nachádzajúcu sa v oblasti medzi Európskou platformou a časťami Iberskej mikroplatne, v oblasti Álp tvorenej Briançonnaiským mikrokontinentom. Patril do sústavy alpínskej západnej tethýdy.

Valaiský oceán je pomenovaný podľa švajčiarskeho kantónu Valais, kde boli jeho horniny po prvýkrát definované.

Tektonický vývoj
----------------

Po rozpade Pangey v priebehu druhohôr došlo k postupnému vzďaľovaniu platní Južnej Ameriky, Eurázie a Severnej Ameriky. Rozpad kontinentálnej kôry a rifting však nie je proces, ktorý prebieha pozdĺž jasnej línie. Na južnom okraji Európskej platformy tvoriacej šelf Piemontského oceánu sa začala oddeľovať aj časť Iberskej mikroplatne. V západnej časti vznikajúceho riftu bola mikroplatňa oddelená v oblasti dnešného Biskajského zálivu, vo východnej časti sa medzi Briançonnaiskou eleváciou a Európskou platňou začal vytvárať Valaiský oceán. Ďalej na východ, na konci Briançonnaiskej elevácie sa oceán spájal s južnou vetvou penninika, ktorú tvoril Piemontsko-ligurský oceán.

Počas kriedy sa však osamostatnená Africká platňa začala pohybovať na severovýchod, pričom došlo ku kolízii s radom menších platní, ktoré sa nachádzali v jej predpolí. Valaiský oceán bol stlačený medzi Európsku platformu a Apulskú platňu a začal subdukovať. Spolu s ním došlo k subdukcii východného pásu Iberskej mikroplatne, tvoreného Briançonnaiským mikrokontinentom. Tento proces bol jednou z fáz vzniku Álp. V západnej časti nedošlo k subdukcii, pretože Iberská platňa sa voči približujúcim platniam pohybovala pozdĺž transformných zlomov, tieto pohyby mali za následok vznik Pyrenejí. Oceán celkom zanikol v priebehu terciéru.

Fragmenty valaiskej oceánskej kôry boli na niektorých miestach exhumované, dnes ich možno pozorovať ako ofiolity Alpského penninika.

Referencie
----------

1. ↑  Zacher, W. Lupu, M. 1998 The Oceanfloor Puzzle of the Alpine-Carpathian Orogenic Belt Jahrbuch der Geologischen Bundesantalt, s. 97 – 106
2. ↑  http://www.dinodata.org prístup 18.7.2008

### Ďalšie zdroje

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Valais ocean na anglickej Wikipédii.*


|  |  |
| --- | --- |
| Portal | Portál vedy o Zemi |
Kostol z Větřkovic u Příbora (Valašské mestečko)
**Valašské muzeum v přírodě** (dosl. *Valašské múzeum v prírode*) je moravský skanzen nachádzajúci sa v Rožnove pod Radhoštěm. Ide o druhé najstaršie múzeum v prírode v Strednej Európe (po Polabskom národopisnom múzeu v Přerove nad Labem). V roku 1925 ho založili bratia Alois a Bohumír Jaroněk. Po celý rok v múzeu prebiehajú akcie inšpirované folklórom, ľudovými zvykmi a tradičnými remeslami. Areál je využívaný i na ďalšie kultúrne akcie.

Časti múzea
-----------

### Drevené mestečko

*Drevené mestečko* je najstaršia časť múzea, pre verejnosť bolo otvorené v roku 1925. Boli do neho prenesené domy z rožnovského námestia. Kostol pochádza z Větřkovic, ale bol osadený vežou z Tichej. Okolo neho sa rozprestiera cintorín Valašský Slavín. Fojtstvo je kópiou stavby z Velkých Karlovic. 

* Fojtstvo z Velkých KarlovicFojtstvo z Velkých Karlovic
* Hostinec Na poslednom grošiHostinec Na poslednom groši
* Radnica z RožnovaRadnica z Rožnova
* 
* 

### Mlynská dolina

Zhromažďuje funkčné technické stavby (valcha, mlyn, píla, hámor, lisovňa oleja). Väčšina exponátov je poháňaná vodou. *Mlynská dolina* je najmladšia časť múzea, pre verejnosť bola otvorená v roku 1982.

* 
* 
* 
* 

### Valašská dedina

*Valašská dedina* je najrozsiahlejšia časť skanzenu, v ktorej je sústredených viac než 70 stavieb. Hospodárske budovy, salaše, stajne, kováčstvo a veterný mlyn predstavujú typické osídlenia Valašska. Pre funkčný typ veterného mlynu však nebolo zvolené vhodné miesto, a tak sa sila vetra nedá prakticky využiť.
Súčasťou je i chov pôvodného valašského plemena oviec.

* Valašská dedina – komora a sušiareň ovocia zo SeninkyValašská dedina – komora a sušiareň ovocia zo Seninky
* Valašská dedina – sýpka v  usadlosti fojta z LidečkaValašská dedina – sýpka v usadlosti fojta z Lidečka
* Valašská dedina – usadlosti z Nového HrozenkovaValašská dedina – usadlosti z Nového Hrozenkova
* Valašská dedina – veterný mlyn z KladníkValašská dedina – veterný mlyn z Kladník
* 
* 

Pustevny na Radhošti
### Pustevny

*Bližšie informácie v hlavnom článku: Pustevny na Radhošti*
K múzeu patria aj dve secesné ubytovne Libušín a Maměnka na Pustevnách, ktoré boli postavené podľa ľudovou architektúrou inšpirovaného návrhu architekta Dušana Jurkoviča. Tie múzeum spravuje od roku 1995.

Referencie
----------

1. ↑
2. ↑

Pozri aj
--------

* Zoznam národných kultúrnych pamiatok Českej republiky

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Valašské muzeum v přírodě**

Externé odkazy
--------------

* Oficiálna stránka

Zdroj
-----

* *Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Valašské muzeum v přírodě na českej Wikipédii.*

Súradnice: 49°27′41″S 18°09′02″V﻿ / ﻿49,461412°S 18,150455°V﻿ / 49.461412; 18.150455
**Väinö Valtteri Linna** (\* 20. december 1920, Urjala, Fínsko – † 21. apríl 1992, Kangasala) bol fínsky esejista a jeden z najväčších povojnových spisovateľov Fínska.

Životopis
---------

Narodil sa ako siedme z desiatich detí robotníka na jatkách Vihtori Linnu. Keď mal sedem rokov, otec zomrel. Matka musela sama živiť veľkú rodinu.  

Vychodil iba šesť tried základnej školy, potom musel začať pracovať. Najprv pracoval ako poľnohospodársky robotník, drevorubač a pltník. V roku 1938 sa presťahoval do Tampere, kde pracoval ako robotník vo veľkej pradiarni bavlny, a neskôr ako montér. V roku 1940 nastúpil na vojenskú službu. Ako poddôstojník bojoval v guľometnej rote, vo vojsku, ktoré obsadzovalo Východnú Karéliu počas Pokračovacej vojny.

Dielo
-----

V roku 1942 napísal prvú knihu o vojne, ktorá však nebola vydaná tlačou. V roku 1947 vychádza jeho prvá kniha *Cieľ*. Je to čiastočne autobiografický román o mladom robotníkovi, ktorý sa chce stať spisovateľom. Jeho druhá kniha *Čierna láska* (1948) mu získala tri literárne ceny, ale skutočnú slávu mu priniesol až román *Neznámy vojak* (1954). Tento román sfilmoval režisér Edvin Laine. Druhýkrát bol uvedný do filmovej podoby (1985) režisérom Rauli Mollbergom.
Od roku 1959 začala vychádzať jeho trilógia *Tu, pod Polárkou* - *Here Beneath the North Star*. Jeho dielo prerušila mozgová mŕtvica v roku 1984, ktorá mu znemožnila hovoriť.

Referencie
----------

1. ↑  LIUKKONEN, Petri. *Väinö Linna* [online]. [Cit. 2010-10-10]. Dostupné online. (anglicky)
2. ↑   *Väinö Linna* [online]. [Cit. 2010-10-10]. Dostupné online. (anglicky)
3. ↑  Väpi: Linnan Väinöstä kerrottua, s. 17

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Väinö Linna**

Autoritné údaje: * abART: 161375
* BnF: 121848651
* GND: 118998161
* ISNI: 0000 0001 1065 4604
* LCCN: n79036939
* NK ČR: xx0003729
* VIAF: 61590603
* WorldCat: lccn-n79036939
Sinead Kerrová a John Kerr počas voľného tanca na MS 2008
Federica Faiellová a Massimo Scali počas zdvíhanej figúry vo voľnom programe
Kaitlyn Weaverová a Andrew Poje počas voľného tanca na Majstrovstvách Kanady 2009
**Voľný tanec** (angl. *Free dance*; FD) je jednou z dvoch častí súťaže v párovej krasokorčuliarskej disciplíne „tance na ľade". Koná sa spravidla na druhý deň po prvej časti, po krátkom tanci.

Vo voľnom tanci si súťažiace páry môžu relatívne slobodne vybrať rytmus, tému programu a prislúchajúci hudobný sprievod, podporuje sa kreativita súťažiacich. Preto sú voľné tance divácky najzaujímavejšou časťou súťaže tancov na ľade.

Povinné náležitosti voľného tanca
---------------------------------

Napriek veľkej voľnosti sú podľa pravidiel Medzinárodnej korčuliarskej únie povinnou súčasťou voľného programu v tancoch na ľade tieto prvky:

* *zdvíhané figúry*
* *kroková sekvencia*
* *tanečná pirueta*
* *twizzly*

Presný počet a druh jednotlivých povinných prvkov stanovuje technická komisia Medzinárodnej korčuliarskej únie pre každú krasokorčuliarsku sezónu zvlášť.

Predpísaná dĺžka voľného tanca sú 4 minúty (+/- 10 sekúnd) pre seniorov a 3 minúty 30 sekúnd (+/- 10 sekúnd) pre juniorov.

Najvyššie skóre
---------------

Z dôvodu zmeny formátu a bodovacieho systému v kategórii „Tance na ľade" eviduje Medzinárodná korčuliarska únia oddelene štatistiky výsledkov pred sezónou 2010/2011 a po nej. 

Historicky (pred sezónou 2010/2011) najvyššie skóre vo voľnom tanci dosiahol ruský pár Tatiana Navková / Roman Kostomarov v roku 2003 na súťaži „Cup of Russia" (117,14 bodu).

Od sezóny 2010/2011 dosiahli najvyššie skóre vo voľnom tanci Američania Meryl Davisová / Charlie White v roku 2014 na Zimných olympijských hrách v Soči (116,63 bodu).

Referencie
----------

1. ↑   *ISU Judging System Statistics: Ice Dance (historic records achieved before 2010/2011) Personal Best. Free dance.* [online]. Lausanne: ISU, [cit. 2013-08-19]. Dostupné online. (v angličtine)
2. ↑   *ISU Judging System Statistics: Ice Dance - Personal Best. Free dance.* [online]. Lausanne: ISU, [cit. 2014-08-26]. Dostupné online. (v angličtine)

Pozri aj
--------

* Tance na ľade
* História krasokorčuľovania

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Voľný tanec**


|  |  |
| --- | --- |
| Portal | Športový portál |

Externé odkazy
--------------

* Oficiálna stránka ISU Archivované 2013-07-26 na Wayback Machine (po anglicky)
* Rozhodcovský systém ISU: Tance na ľade Archivované 2008-11-13 na Wayback Machine (po anglicky)

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článkov Free dance (figure skating) na anglickej Wikipédii a Произвольный танец (фигурное катание) na ruskej Wikipédii.*
Súradnice: 48°11′36″S 17°02′59″V﻿ / ﻿48,193211°S 17,049722°V﻿ / 48.193211; 17.049722

**Vrančovičova ulica** je ulica v Lamači, mestskej časti Bratislavy, je historickým jadrom Lamača. Na križovatke s Borinskou ulicou je situovaný kostol sv. Margity, v jeho areáli je pamätník obetiam svetových vojen. Neďaleko kostola je reštaurácia Gril & Pizza Restaurant a penzión. Na ulici sa nachádzajú dve zastávky MHD: Vrančovičova a Lamač, neďaleko druhej menovanej je pomník obetiam rakúsko-pruskej vojny. Na dome č. 32 sa nachádza pamätná tabuľa Valentínovi Matrkovi.

Pomenovaná je po Blažejovi Vrančovičovi, jednom z prvých chorvátskych osadníkov v Lamači.

Galéria
-------

* Vrančovičova ulica v Bratislave, v pozadí kostol sv. MargityVrančovičova ulica v Bratislave, v pozadí kostol sv. Margity
* Pamätná tabuľa Valentínovi Matrkovi v Lamači.Pamätná tabuľa Valentínovi Matrkovi v Lamači.

Blízke ulice
------------

Hodonínska ulica, Heyrovského ulica, Borinská ulica, Cesta na Klanec, Rajtákova ulica, Zhorínska ulica

Externé odkazy
--------------

Vrančovičova ulica na mape Bratislavy

Referencie
----------

1. ↑  HORVÁTH, V.: *Bratislavský topografický lexikón,* 1990, s. 313.
240pxValtra série S
**Valtra** je fínsky výrobca (a značka) poľnohospodárskych traktorov, súčasť AGCO .

História
--------

Korene spoločností Valtra siahajú do spoločnosti Eskilstuna Mekaniska Werkstad, ktorú založil Theofron Munktell v roku 1832. Počiatky značky Valtra súvisia s aktivitami takých výrobcov ako Valmet, Bolinder, Munktell a Volvo. V roku 1950 sa spoločnosť Bolinder-Munktell zlúčil s Volvom a vytvorili BM Volvo. V roku 1979 BM Volvo a Valmet vytvorili spoločný podnik zameraný na výrobu traktorov pod značkou „Volvo BM Valmet". Postupom času sa názov skrátil na „Valmet" po tom, čo Volvo predalo svoje akcie spoločnosti Valmet. V roku 2001 Partek získal Valmet, po čom sa názov vyrábaných traktorov zmenil na „Valtra-Valmet". Po určitom čase sa oficiálne začal používať skrátený názov „Valtra". V roku 2002 získala Partek spoločnosť Kone Corporation a značka Valtra bola ponúknutá na predaj. Subjektom, ktorý prejavil záujem o transakciu, bola spoločnosť AGCO – americký výrobca poľnohospodárskych strojov so sídlom v štáte Georgia. V roku 2004 prevzala fínskeho výrobcu poľnohospodárskych traktorov spolu s právom používať značku Valtra.

Valtra má svoje fabriky v Suolahti vo Fínsku a v Mogi das Cruzes v Brazílii. V roku 1998 podpísala zmluvu o zámere s Charkov Tractor Factory týkajúcu sa spolupráce pri výrobe poľnohospodárskych traktorov na Ukrajine s názvom „Valtra". V roku 2003 začala turecká spoločnosť Hattat Company s montážou traktorov na základe licencie Valtra série A.

Modely traktorov Valtra:

* Valtra série F (75 - 105 k)
* Valtra série A (75 - 130 k)
* Valtra série G (105 - 135 k)
* Valtra série N (135 - 201 k)
* Valtra série T (155 - 271 k)
* Valtra série Q (230 - 305 k)
* Valtra série S (290 - 405 k)

Okrem toho sa pre brazílsky trh vyrábajú rôzne iné modely nedostupné v Európe, resp. dostupné v inej konfigurácii.

Referencie
----------

1. ↑   *Archivovaná kópia* [online]. [Cit. 2023-06-12]. Dostupné online. Archivované 2009-08-14 z originálu. .
Mgr. **Valér Franko** (\* 11. december 1968, Humenné) je slovenský diplomat. V súčasnosti mimoriadny a splnomocnený veľvyslanec v Egypte.

Diplomatické pôsobenie
----------------------

Po vyštudovaní gymnázia v Humennom a príprave na štúdium v zahraniční na gymnáziu v Banskej Štiavnici v roku 1986 odišiel nasledujúci rok študovať na Moskovský štátny inštitút medzinárodných vzťahov. Ten dokončil v roku 1993 so špecializáciou na Blízky východ. Od roku 1993 pracoval ako referent pre Blízky východ, od roku 1994 pre Afriku. V roku 1994 sa stal Chargé d’affaires na zastupiteľskom úrade v Abú Dhabí (Spojené arabské emiráty). Neskôr pracoval na zastupiteľských úradoch v Bagdade (Irak), Káhire (Egypt) a Teheráne (Irán) kde bol v rokoch 2001 až 2004 1. tajomníkom a konzulom. V rokoch 2005 až 2006 bol vedúcim oddelenia boja proti terorizmu. V rokoch 2008 až 2013 bol 1. tajomníkom a konzulom v Káhire. Potom do roku 2014 pracoval pre OBSE ako člen krízového štábu. Do roku 2016 bol radca, konzul a zástupca stáleho predstaviteľa pri OPCW na zastupiteľskom úrade v Haagu.

### Veľvyslanec v Káhire

Poverovacie listiny dostal 9. marca 2016 od prezidenta Andreja Kisku. Je tiež nerezidentným veľvyslancom v Saudskej Arábii. Kráľ Salman ho prijal v marci 2018. V júni 2017 prezentoval svoje poverovacie listiny v Ománe.

22. februára 2022 bola prezidentkou Zuzana Čaputová vymenovaná jeho nástupkyňa, Lenka Miháliková.

Referencie
----------

1. 1 2 3   *Veľvyslanec* [online]. Ministerstvo zahraničných vecí a európskych záležitostí SR, 200ž-09-12, rev. 2016-11-21, [cit. 2018-05-26]. Dostupné online.
2. ↑   *Diplomati dostali poverenie od prezidenta* [online]. Bratislava: Kancelária prezidenta SR, 2016-03-09, [cit. 2018-05-26]. Dostupné online.
3. ↑   *King receives ambassadors’ credentials* [online]. saudigazette.com.sa, 2018-03-05, [cit. 2018-05-26]. Dostupné online.
4. ↑   *H E Zarafi receives credentials of three envoys* [online]. muscatdaily.com, 2017-06-21, [cit. 2018-05-26]. Dostupné online.
5. ↑   *Prezidentka Slovenskej republiky | Vymenovania a odvolania* [online]. Bratislava: Kancelária prezidenta SR, [cit. 2022-03-05]. Dostupné online.

Externé odkazy
--------------

* Profil na stránke veľvyslanectva
JUDr. **Zuzana Ďurišová** (\* 1950) je sudkyňa a predsedníčka senátu Správneho kolégia Najvyššieho súdu Slovenskej republiky. Neúspešne kandidovala na predsedníčku Najvyššieho súdu SR vo voľbách 19. mája 2014.

Štúdium
-------

V rokoch 1965 – 1968 študovala na Strednej všeobecnovzdelávacej škole na Novohradskej ulici v Bratislave (dnes Gymnázium Jura Hronca). Následne pokračovala v štúdiu práva na Právnickej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave (1968 – 1974).

Profesijná kariéra
------------------

V rokoch 1974 – 1987 pracovala ako podniková právnička v ZPA Bratislava. V roku 1988 zložila arbiterské skúšky a do roku 1991 vykonávala funkciu štátnej arbiterky. V rokoch 1991 – 1992 bola riaditeľkou odboru na Federálnom úrade pre hospodársku súťaž.

Od roku 1992 pôsobí ako sudkyňa Správneho kolégia Najvyššieho súdu Slovenskej republiky a od 1. júla 2003 je predsedníčkou senátu tohto kolégia. Od roku 1996 je členka redakčnej rady *Bulletinu Slovenskej advokácie* a od roku 1997 členka autorského kolektívu odborného časopisu *Zo súdnej praxe*. Od 1. septembra 2004 do 1. marca 2007 bola riaditeľkou Justičnej akadémie Slovenskej republiky. V rokoch 2008 – 2011 predsedala Tlačovej rade Slovenskej republiky. 

V roku 2014 ohlásila kandidatúru na predsedníčku Najvyššieho súdu SR. Sudcovská rada Najvyššieho súdu SR k voľbám pristúpila 19. mája 2014.

Referencie
----------

1. ↑   *Harabin neobháji post šéfa Najvyššieho súdu, Súdna rada ho nezvolila* [online]. TASR, 19.5.2014, [cit. 2014-05-22]. Dostupné online.
2. 1 2 3  JUDr. Zuzana Ďurišová. Justičná akadémia SR, cit. 26.04.2014
3. ↑  Osoby, ktoré získali titul na UK. Univerzita Komenského v Bratislave, cit. 26.04.2014 (fulltextové vyhľadávanie)
4. ↑  O Tlačovej rade SR. Asociácia vydavateľov tlače, cit. 26.04.2014
5. ↑  Pažitková, Martina. Toto je sudkyňa, čo si trúfa na Harabina. SME, vyd. 25.04.2014, cit. 26.04.2014
6. ↑  Harabin má na post predsedu Najvyššieho súdu SR protikandidátku. Aktuality.sk, vyd. 23.04.2014, cit. 26.04.2014

Externé odkazy
--------------

* Prehľad na portáli Otvorené súdy
Súradnice: 46°50′3.51″S 19°1′53.64″V﻿ / ﻿46,8343083°S 19,0315667°V﻿ / 46.8343083; 19.0315667

**Vysielač Sol** (maď. *Solti rádióadó*) je vysielač pre 540 kHz stredné vlny pri obci Solt, v Maďarsku. Je najsilnejším vysielačom na stredných vlnách v Európe a na svete. (spolu s tromi vysielačmi v Saudskej Arábii) s výkonom 2000 kW (2 MW). Vďaka vysokému výkonu môže byť Kossuth Rádió (známe tiež ako *Radio Budapest*, v minulosti *Budapest I.*) zachytené v celej Strednej Európe (pokrytie pre maďarsky hovoriace obyvateľstvo) a až do Kazane v Rusku (~2,200 km) na východ, Kuala Lumpur v Malajzii (~13,500 km na juhovýchod) a v Írsku (~1,900 km na západ) počas večera. Vysielač využíva 303,6 vysoký kotvený stožiar (z toho 298,4 vyžaruje). Od roku 2013 je vysielač technická pamiatka.

Poloha
------

Vysielač Solt sa nachádza vo Veľkej dunajskej kotline, 4 km severne od obce Solt a 80 km južne od Budapešti.

Dejiny
------

Počas 70tych rokov sa vysielač Lakihegy stal zastaraným (v roku 1972 pokrýval len 50% teritória štátu) takže sa Magyar Posta spolu s vládou rozhodli vybudovať novší a výkonnejší vysielač. Výstavba začala v roku 1974 v spolupráci so Sovietskym zväzom, projekt mal vysokú prioritu. Niekoľko farmárskych domov a stodôl bolo zbúraných a oblasť bola uzavretá. Najvýkonnejší rozhlasový vysielač Európy bol navrhnutý maďarskými, poľskými a sovietskymi inžiniermi z viacerých spoločností a organizácií vrátane sovietskeho ministerstva komunikácie, (*Министерство связи СССР*), Maďarského inštitútu poštového plánovania (*Postai Tervező Intézet*), Spoločnosti pre plánovanie elektrární a sietí (*Erőmű és Hálózattervező Vállalat*), Cestnej a železničnej plánovacej spoločnosti (*Út- és Vasúttervező Vállalat*) a Budapeštianskej spoločnosti geodézie a kartografie (*Budapesti Geodéziai és Térképészeti Vállalat*). Vysielač bol dokončený v roku 1977.

Vysielač z roku 1977 bol v roku 2017 vymenený za Nautel NX2000 pozostávajúcich z piatich NX400 jednotiek skombinovaných do 2000 kiloWattového výkonu.

Referencie
----------

1. ↑  List of medium wave transmitters worldwide, MWLIST - longwave, mediumwave, tropical bands and shortwave radio database (anglicky)
2. 1 2 3 4 5  Hlatky Béla: Egy évforduló nyomában – 30 éves a solti adó (Vysielač Solt dosiahol 30 rokov), Híradástechnika, 2008 (maďarsky)
3. 1 2  Fucskó Lajos: A magyar középhullámú műsorszórás (Dejiny maďarského stredovlnného vysielania, 1924-1975), Híradástechnika, 1975 (maďarsky)
4. ↑
5. ↑  Medium wave reception in Kazan, Russia, 540 kHz, Hungary, Kossuth Radio (English)
6. ↑  Műemlék lett a solti rádióadó (Vysielač Solt sa stal pamiatkou), Kecskeméti hírhatár (maďarsky)
7. ↑  Magyarország autóatlasz, Dimap-Szarvas, Budapest, 2004, ISBN 963-03-7576-1
8. ↑   *2 Megawatt Transmitter for Antenna Hungaria - Nautel BroadcastNautel Broadcast* [online]. nautel.com, [cit. 2018-04-08]. Dostupné online.

Externé odkazy
--------------

* Galéria na stránke prevádzkovateľa (Antenna Hungária Zrt.)
* Vysielač Solt na stránke Structurae.net
* Vysielač Solt na stránke skyscraperpage.com

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Transmitter Solt na anglickej Wikipédii.*
**Walter Hauck** (\* 4. jún 1918 – † 6. november 2006) bol nemecký vodca SS a vojnový zločinec. Pre jeho zločiny sa mu hovorilo Krvavý Walter.

Pred druhou svetovou vojnou pracoval u nemeckej polície. V roku bol 1944 mal hodnosť Obersturmführer v 12. tankovej divízii SS „Hitlerjugend".

Hauck sa zúčastnil masakra pri francúzskej obci Ascq, kde bolo zabitých vyše 80 obyvateľov. 5. mája 1945 potom masakra v Leskoviciach, kde nemecké vojsko, pod vedením Hauptsturmführera Waltera Haucka, vtrhlo do obce, vypálilo tridsaťjeden domov a zabilo dvadsaťšesť ľudí.

Po vojne Francúzi Haucka zajali a odsúdili na trest smrti. Neskôr rozsudok zmenili a v roku 1957 bol prepustený, neskôr žil v Nemecku

V roku 2005 polícia Českej republiky zhromaždila dostatok archívnych dokumentov a dôkazov k usvedčeniu bývalého vojaka.[chýba zdroj]

Referencie
----------

1. ↑  Maud von Ossietzky, *Die Weltbühne* vol. 28, 1973
2. ↑   *Leskovická tragédie* [online]. [Cit. 2011-11-30]. Dostupné online. Archivované 2014-05-11 z originálu.
3. ↑  *Crimes Hitlériens, Ascq, Le Vercors*, Louis Jacob, collection Libération, Editions Mellottée (Paris), 1946
4. ↑  Češi našli další tři nacistické zločince

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Walter Hauck na českej Wikipédii.*

Autoritné údaje: * LCCN: no2009051197
* VIAF: 86324317
* WorldCat: lccn-no2009051197
**Základná škola Sibírska** je základná škola nachádzajúca sa v Prešove na okraji sídliska Sekčov na Sibírskej ulici. Budova školy sa skladá z dvoch pavilónov, ktoré sú spojené prechodovými chodbami. Ide o súbor dvojpodlažných budov. Súčasťou školského komplexu je telocvičňa s parametrami európskych športových hál a pavilón s jedálňou s kuchyňou. Architektom objektov je Ing. arch. Stanislav Smatana.

História školy
--------------

Stavba bola realizovaná v rokoch 1986 až 1989 a patrí medzi najväčšie ZŠ na východnom Slovensku. V roku 1990 sa začala výstavba telocvične, o dva roky neskôr ju ale pozastavili. Opäť sa rozbehla až v novembri 2004, kedy mesto Prešov dostalo štátnu dotáciu vo výške 6 miliónov korún, celkovo bolo napokon na stavbe preinvestovaných 33 miliónov korún a telocvična bola dokončená koncom októbra 2006. Práce aj nadalej pokračovali aj počas rokov 2007 až 2009 kedy bola škola kompletne zrekonštruovaná a zateplená.

Sučasnosť školy
---------------

V súčasnosti má škola 521 žiakov umiestnených vo 24 triedach. Kapacita školy však dovoľuje tieto počty prekročiť a naplniť až do cca 700 žiakov. Škola zamestnáva 33 učiteľov, 3 vychovávateľky, 1 výchovného poradcu, 1 školského psychológa a 16 prevádzkových zamestnancov.

Referencie
----------

1. ↑   *Dostavba telocvične a zateplenie ZŠ v Prešove* [online]. [Cit. 2014-02-28]. Dostupné online. Archivované 2014-01-17 z originálu.
2. ↑  ZŠ Sibírska má novú telocvičňu s medzinárodnými parametrami
3. ↑  Rekonštrukcia ZŠ Sibírska

Súradnice: 48°59′56″S 21°16′38″V﻿ / ﻿48,998973°S 21,277186°V﻿ / 48.998973; 21.277186
**Väzeň svedomia** je termín vytvorený organizáciou zaoberajúcou sa ľudskými právami, Amnesty International na označenie ľudí väznených alebo inak fyzicky obmedzovaných na základe ich presvedčenia, pôvodu alebo postavenia, za predpokladu, že títo ľudia nikdy nepoužili ani nepresadzovali násilie.

Podľa svojho štatútu Amnesty International okrem iného vystupuje proti „väzneniu, zadržiavaniu alebo inému fyzickému obmedzovaniu akejkoľvek osoby z dôvodu jeho alebo jej politického, náboženského alebo iného vedomého presvedčenia, alebo z dôvodu jeho alebo jej etnického pôvodu, pohlavia, farby pleti, jazyka, národného či spoločenského pôvodu, ekonomického postavenia, rodu alebo iného postavenia, za predpokladu, že on alebo ona nepoužili alebo nepresadzovali násilie". Snaží sa:

* "poskytovať finančnú a inú pomoc väzňom svedomia a od nich závislým osobám a osobám, ktoré v ostatnom čase boli väzňami svedomia alebo u ktorých existuje reálne očakávanie, že sa stanú väzňami svedomia, alebo sa stanú väzňami svedomia po tom, ako budú uznaní vinnými, alebo po návrate do svojej krajiny, osobám od nich závislým a obetiam mučenia, ktoré ako priamy dôsledok tohto potrebujú lekársku starostlivosť";

* "poskytovať právnu pomoc, keď je to potrebné a možné, väzňom svedomia a osobám, u ktorých existuje reálne očakávanie, že sa stanú väzňami svedomia, alebo sa stanú väzňami svedomia po tom, ako budú uznaní vinnými, alebo po návrate do svojej krajiny, a ak je to žiaduce, vysielať pozorovateľov, ktorí by sa zúčastňovali súdneho prejednávania prípadov takýchto osôb";

* "zverejňovať prípady väzňov svedomia alebo osôb, ktoré boli iným spôsobom poškodené porušením vyššie uvedených ustanovení".

Keďže Amnesty International nemá prostriedky na vyšetrenie všetkých kontroverzných prípadov, jednotlivé osoby vyhlásené za väzňov svedomia sú často len konkrétnymi príkladmi širšieho porušovania ľudských práv. Skupiny členov AI si môžu „adoptovať" osoby vyhlásené za väzňov svedomia a zaoberať sa ich prípadom. Skupina sa nesmie zaoberať väzňom svedomia zadržiavaným v krajine tejto skupiny. Toto opatrenie slúži na udržanie nestrannosti a zníženie rizika hroziaceho aktivistom.

Pozri aj
--------

* Politický väzeň

Externé odkazy
--------------

* Zoznam väzňov svedomia na anglickej stránke Amnesty International
Súradnice: 49°04′46″S 15°25′53″V﻿ / ﻿49,079525°S 15,431492°V﻿ / 49.079525; 15.431492

Nový zámok Dačice
**Nový zámok Dačice** stojí na križovatke Havlíčkovho námestia a Hradeckej ulice v Dačiciach. Dnes sa v jeho priestoroch nachádza Mestské múzeum a galéria Dačice. Je pamiatkovo chránený, a v roku 2001 bol vyhlásený za národnú kultúrnu pamiatku.

Dejiny
------

Zámok dal postaviť Oldřich Krajíř z Krajku krátko pred rokom 1591 v renesančnom štýle. Autorom stavby bol taliansky staviteľ Francesco Garof de Bison. Po roku 1610 boli za Viléma Dubského z Třebomyslic pripojené alebo prestavané bočné a zadné krídla. V roku 1622 panstvo kúpil Lev Burian Berka z Dubé a nedá sa vylúčiť, že dal zámok upraviť. Úpravy sa však dajú vylúčiť u ďalších majiteľov – Fürstenbergovcov a Václava Vojtěcha z Vrbna a Bruntálu. V roku 1728 panstvo kúpil gróf Heinrich Karl z Ostein, ktorý dal zámok prestavať v barokovom štýle. Autorom prestavby bol architekt Francesco Camelli, výzdobu vykonal miestny sochár Sebald Kölbl.

V roku 1809 zámok zdedili Dalbergovci, ktorí boli pôvodom z horného Porýnia. Za Karla Antonína Maximiliana z Dalbergu prešiel empírovou prestavbou, ktorú vykonal viedenský architekt Riedl. Interiéry sa empírových úprav dočkali v 30. rokoch 19. storočia, úpravy mal na starosti architekt J. Schleps. Ako posledné sa v roku 1909 za Friedricha z Dalbergu dočkalo úprav nádvorie. V južnom krídle potom viedenský architekt Hans Prutscher vybudoval novobarokovú zámockú kaplnku. Rovnaký architekt stojí aj za návrhom interiérov secesnej knižnice.

V roku 1940 zomrel posledný majiteľ z rodu Dalbergovcov, Johann z Dalberg, a zámok na krátku dobu získali Salmovci (presnejšie vetva *Salm-Salm*). V roku 1945 bol však podľa Benešových dekrétov zoštátnený a následne sprístupnený verejnosti. Teraz je v správe Národného pamiatkového ústavu v Prahe, územného odborného pracoviska v Českých Budějoviciach.

V rokoch 1990 – 1996 bol zrekonštruovaný.

Referencie
----------

1. ↑  . Dostupné online.
2. ↑   *Zámek Dačice (Dačice)* [online]. Praha: Národní památkový ústav, [cit. 2013-05-25]. Dostupné online.

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Zámok Dačice (nový)**

Externé odkazy
--------------

* Oficiálna stránka
* Zámok na hrady.cz
* Nový zámok v Dačiciach – zámok s múzeom a galériou
* Nový zámok na stránkach Dačic Archivované 2013-12-27 na Wayback Machine

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Dačice (nový zámek) na českej Wikipédii.*
Zámok Humprecht
**Humprecht**, predtým aj *Humprechtsberg*, je zámok s výraznou oválnou stavebnou dispozíciou ležiaci na návrší pri meste Sobotka. Postavený bol v rokoch 1666 – 1668.

Dejiny
------

Humprecht je lovecký zámoček a bol letným sídlom Humprechta Jana Černína z Chudenic, cisárskeho veľvyslanca v Benátkach. Návrh vytvoril Carlo Lurago v štýle manierizmu, s prvkami neskorej renesancie a raného baroka, pravdepodobne ako parafrázu Galatskej veže v Istanbule. Stavbu prebiehajúcu v rokoch 1666 – 1668 viedol Francesco Ceresola, ktorý tiež zámok po požiari v roku 1678 opravil a zvýšil o jedno poschodie. Tým však boli preťažené základy, takže museli byť zbúrané prízemné hospodárske budovy a základy spevnené kvádrami z pieskovca. Zlatý polmesiac bol na vrchol umiestnený v roku 1829 namiesto pôvodného zhrdzaveného slovanského kríža na základe povestí o tom, že Humprecht Černín bol väznený v Turecku.

Po Černínovcoch zámok kúpila v roku 1738 rodina Netolických (Václav Kasimir Netolický z Eisenberga), ale pomaly chátral. V rokoch 1937 – 1939 bol rekonštruovaný. Za druhej svetovej vojny o ňom Nemci uvažovali ako o možnej leteckej pozorovateľni. V 70. rokoch 20. storočia bol zámok dôkladne opravený.

Stavba a interiér
-----------------

Lovecký zámok s oválnym pôdorysom je umiestnený na čadičovom návrší nad mestom. Nad prvou strechou je umiestnená menšia oválna vežička zakončená špicatou kužeľovitou strechou, na ktorej sú umiestnené štyri komíny, a ktorá je zakončená polmesiacom. V hornej časti spodného poschodia sa nachádza drevená ochodza umiestnená na kamenných krakorcoch. V zámku je 27 miestností, uprostred stavby sa nachádza šestnásť metrov vysoká osová hodovná sieň s výbornou akustikou, kde sa často konajú koncerty. Na jej strope je namaľovaný znak Černínovcov od Rudolfa Beneša, v dolnej časti maľby al secco od R. Wiesnera vzťahujúca sa k životu Jana Humprechta. V miestnostiach rozostavaných do kruhu je umiestnená zámocká expozícia a v miestnostiach druhého poschodia expozícia Múzea mesta Sobotky – napr. Mánesov *Prapor Národní gardy* z roku 1848. Tzv. „myšou dierou" možno vystúpiť na vežu, odkiaľ je pekná vyhliadka na celý miestny kraj.

Okolo zámku je obora na jelene, neskôr premenená na bažantnicu.

Pozri aj
--------

* Zoznam národných kultúrnych pamiatok Českej republiky

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Zámok Humprecht**

Externé odkazy
--------------

* Humprecht na stránkach Interregionu Jičín
* Návštevnické informácie, turistické zľavy na vstupné

Zdroj
-----

* *Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Humprecht na českej Wikipédii.*

Súradnice: 50°28′13″S 15°10′11″V﻿ / ﻿50,470278°S 15,169722°V﻿ / 50.470278; 15.169722
**Závitnicovka** (iné názvy: **spirogyra**, **spirogýra**; lat. *Spirogyra*) je rod rias z čeľade *Zygnemataceae* z radu jarmovky (*Zygnematales*) z triedy spájavky/spájavé riasy (*Conjugatophyceae* alebo *Zygnematophyceae*). Sú to vláknité riasy. 

Závitnicovka sa bežne vyskytuje v stojatých vodách rôznej kvality, niekedy vytvára bohaté svetlozelené chumáče, ktoré pri letnom slnku často plávajú na hladine rybníka či jazera. Sú to netoxické riasy významné v ekosystéme stojatých a periodických vôd.

Mikroskopicky sú identifikovateľné podľa špirálovito stočených pásovitých nástenných chloroplastov, ktoré, keď sú v počte dva, pripomínajú nazeleno sfarbenú dvojzávitnicu DNA. Vlákna sú jednoduché a nerozkonárené. Bunkové steny majú povrchovú vrstvu slizkú a aj preto sa makroskopické chumáče týchto rias dajú rozoznať po hmate tak, že medzi prstami kĺžu (na rozdiel napr. od chumáčov zelenej sifonokladálnej riasy *Cladophora* (žabí vlas), ktoré sú na pohmat drsné).

U rodu závitnicovka sa nevyskytujú žiadne bičíkaté štádiá. Vyskytuje sa u nich preto iný spôsob pohlavného rozmnožovania ako u zelených rias (*Chlorophyceae*). Nepohlavne sa rozmnožujú pomocou partenospór alebo autospór, hrubostenných jednobunkových útvarov, ktoré sa vytvoria z vegetatívnej bunky v rámci vlákna. Pohlavný spôsob rozmnožovania u závitnicovky predstavuje spájanie (konjugácia), kde splývajú dva pohlavne odlišné protoplasty buniek zväčša v samičom gametangiu (morfologicky väčšom) za vzniku zygoty, ktorá sa potom zaobalí a vytvorí zygospóru, označovanú aj ako hypnozygota. Hypnozygota závitnicovky je jediným diploidným štádiom v jej ontogenéze.

Galéria
-------

* Spirogyra fragment v tzv. „darkfield" mikroskopeSpirogyra fragment v tzv. „darkfield" mikroskope
* Filament SpirogyryFilament Spirogyry
* SpirogyraSpirogyra
* Spirogira, koniec filamentuSpirogira, koniec filamentu

Zdroje
------

1. 1 2  MARHOLD, K. et al. Zoznam nižších a vyšších rastlín Slovenska 1998
2. ↑  spájavky. In: Pyramída
3. ↑  BOLEČEK, Peter. *Biológia : pomôcka pre maturantov a uchádzačov o štúdium na vysokých školách*. 1. vyd. Nitra : Enigma, 2010. 406 s. ISBN 978-80-89132-95-9. S. 91, 92.
4. ↑  spájavky. In: Malá encyklopédia biológie, 1975, S. 452
5. ↑   jurajpiovar.science.upjs.sk, [cit. 2021-10-11]. Dostupné online. Archivované 2019-07-04 z originálu.
6. ↑  spirogyra. In: Slovník slovenského jazyka (Peciar)
7. ↑  spirogýra. In: ŠALING, S. et al. Veľký slovník cudzích slov. 2000, S. 1135

* Zwirn, Melanie; Chen, Charlotte (2013), „Induction of sexual reproduction in Spirogyra clones – does an universal trigger exist? Ofc bish", *Fottea*: 77-85,
**Waze** je navigačný softvér pre mobilné telefóny typu smartphone vyvinutý skupinou *Waze Mobile* a je poskytovaný zadarmo za podmienok licencií GNU General Public License. Tvorcami je predstavovaný ako „GPS navigačný softvér s prvkami sociálnej siete a počítačovej hry". Základnou odlišnosťou od komerčných produktov je tvorba mapových podkladov samotnými používateľmi, ktorých počet v 2012 presiahol 36 miliónov.

Funkcie
-------

Základnou funkciou programu je automobilová navigácia v režime turn-by-turn, vrátane hlasovej navigácie. Pre územie Slovenska sú mapové podklady pripravené pre plnohodnotnú navigáciu. Často je využívaná funkcia dopravných hlásení, ktoré poskytujú sami užívatelia programu. Aplikácia hlási počas jazdy dopravné udalosti, ako sú zápchy, rýchlostné radary, dopravné nehody, práce na ceste, zrazené zvieratá, výmole, záplavy, poľadovice a iné. Waze tiež zaznamenáva rýchlosť užívateľov podľa ktorej hodnotí hustotu premávky na cestách a v prípade zápchy odporučí časovo výhodnejšiu obchádzkovú trasu.

Užívatelia softvéru môžu vidieť pozíciu ostatných užívateľov, ktorí to dovolili. Je možné medzi sebou posielať správy alebo vytvárať skupiny a sledovať tak dopravné hlásenia užívateľov z určitej lokality. Každý užívateľ, ktorý prekročil určitú hranicu prejazdených kilometrov, si môže vybrať svoj status zodpovedajúci nálade.

Ďalším prvkom Waze je zbieranie užívateľských bodov. Užívatelia sú hodnotení za najazdené kilometre, dopravné hlásenia alebo zbieranie bonusov prejazdom označeného miesta. Bonusy sa objavujú na mapách náhodne a pre získanie bonusu ja treba prejsť pozíciou umiestnenia.

Tvorba mapových podkladov
-------------------------

Každý užívateľ Waze môže pri jazde zapnúť režim tvorby cesty. Prichytenie k cestám je tak vypnuté a program zaznamenáva podľa GPS trasu novej komunikácie do mapy. Tento záznam sa následne objavuje v mapových podkladoch serveru Waze, kde ich musí niektorý z užívateľov dokončiť nastavením mena, typu cesty alebo ulice, možných smerov jazdy. Po aktualizácii mapových podkladov sa nová komunikácia objavuje v prístrojoch používateľov. Prvý nasledujúci užívateľ, ktorý prechádza novou cestou získava body za potvrdenie jestvovania a správneho zadania komunikácie.

Nespornou výhodou je pružná aktualizácia máp pri zmenách miestnych komunikácií a uzávierkach ciest. Nevýhodou tohto spôsobu mapovania je absencia mapových podkladov v menej frekventovaných oblastiach rozvojových štátov.

Referencie
----------

1. ↑   *Waze Accelerates Passes 5 Million Drivers in the Community!* [online]. waze Mobile, 26.7.2011, [cit. 2011-07-28]. Dostupné online. (po anglicky)

Pozri aj
--------

* Global Positioning System

Externé odkazy
--------------

* Oficiálne stránky Waze[nefunkčný odkaz] (po anglicky)
* Oficiálny web Slovenskej podpory navigácie Waze
* Česká a Slovenská sekcia oficiálneho fóra Waze Archivované 2010-12-25 na Wayback Machine
* Aktuálna mapa s dopravnými udalosťami na webe Waze
* Wazeopedia - sprievodca užívateľa Waze

Zdroje
------

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Waze na českej Wikipédii.*