recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
*Slovo tekutina môže alternatívne (odborne aj neodborne) znamenať len kvapalinu, pozri kvapalina.* 
**Tekutina** alebo **tekutá látka** je spoločný názov pre kvapaliny a plyny (resp. aj pre plazmu). Spoločnou vlastnosťou tekutín je tekutosť, čiže neschopnosť udržať svoj stály tvar vďaka možnému vzájomnému pohybu častíc.

Tekutiny sa delia podľa toho, či spĺňajú Newtonov zákon viskozity, ktorý hovorí, že odpor spôsobený vnútorným trením v tekutine je priamo úmerný rýchlosti toku. Štúdiom vlastností tekutín sa zaoberá reológia.

* Newtonské (napr. voda)
* Nenewtonovské (napr. farby, škrobový roztok, mlieko)

Hranica medzi tekutinou a pevnou látkou nie je z hľadiska ich tekutosti až tak zreteľná. Príkladom je experiment Queensland University súvislo prebiehajúci od roku 1927 - pitch drop experiment. Jedná sa o kvapkanie bitúmenovej živice(asfalt), jedna kvapka sa oddelí za 8-13 rokov.

Referencie
----------

1. ↑  Pozri zdroje v článku kvapalina.

Pozri aj
--------

* ideálna tekutina
**Tyria** (starogr. *Τυρία* – *Tyria*) je v gréckej mytológii manželka egyptského kráľa Aigypta.

Tyria bola manželkou egyptského kráľa Aigypta a matkou jeho synov, Kleita, Sthenela a Chrysippa. Aigyptos bol otcom päťdesiatich synov, ktorých mal so svojimi početnými manželkami a družkami. Synovia Aigypta sa uchádzali o päťdesiat dcér jeho brata Danaa, ktorý vládol v susednej Líbyii. Keďže Danaos so svadbou nesúhlasil, Aigyptos mu vypovedal vojnu a porazil ho. Danaos nato ušiel s dcérami do Argu na Poloponéze, ale Aigyptos sa so svojimi synmi za ním vypravil a k svadbe ho prinútil.

Synom Tyrie potom za manželky vybrali dcéry Danaa a jeho manželky Memfidy na základe podobnosti ich mien. Keď sa potom chystala hromadná svadba, Danaos dcéram prikázal, aby svojich manželov počas svadobnej noci zavraždili. Poslúchli ho všetky dcéry okrem najmladšej Hyperméstry, ktorá sa do svojho manžela Lynkea zaľúbila a otcov rozkaz nesplnila. Za tento hrozný skutok boli dcéry Danaa bohmi odsúdené na večný trest nosiť v podsvetí do deravého suda vodu.

Referencie a bibliografia
-------------------------

1. 1 2 3 4 5 6  Apollodoros, *Bibliotheca*, 2,1,5.
2. 1 2  Vojtech Zamarovský. *Bohovia a hrdinovia antických bájí*. Bratislava : Mladé letá, 1980. 66-048-80. S. 32.
3. ↑  Lesley Adkins & Roy A. Adkins. *Starověké Řecko*. Praha : Slovart, 2011. ISBN 978-80-7391-580-3. S. 314.
**Tektit** je všeobecný názov pre skupinu prírodných skiel veľkosti štrku, ale s povrchom nesúcim znaky tavenia. Tvary tektitov i mikrotektitov sú rovnaké: guľôčkovité, kvap­kovité, hruškovité, kotúčovité, činkovité, valčekovité ap. Podľa náleziska boli nazvané **australity**, **filipinity**, **indočinity**, **javanity**, **moldavity**, vltavíny a pod. Pôvodne sa myslelo, že ide o odpad zo starých sklární, no pri výskume sa ukázalo, že majú pomerne jednotné zloženie, v ktorom prevláda obsah oxidu kremičitého. Na ich roztopenie bola potrebná teplota najmenej 1 600 K.

Vznik tektitov
--------------

Vek tektitov je rôzny, maximálne 3×106 rokov. Hypotézy o vzniku tektitov zo zvyšku planéty medzi Marsom a Jupiterom, o dopade antihmoty ap. rýchlo zanikli. Vznik tektitov sa vysvetľoval dopadom z Mesiaca po predpo­kladanom náraze veľkého meteoritu na Mesiac a vymrš­tení roztopenej mesačnej hmoty až na Zem. Dnes sa väčšina odborníkov zhoduje v tom, že tektity vznikli pravde­podobne pri výbuchu zapríčinenom nárazom veľkých meteoritov na Zem.

Zloženie
--------

Zloženie tektitov zodpovedá zloženiu bežnej pôdy Zeme s prímesou 3,5 % hmoty kamenných meteoritov (chondritov). Sklá z Líbyjskej púšte majú chemické zloženie rovnaké ako okolitý piesok. Nálezy guľôčok železa so zvýšeným obsahom niklu v tektitoch dokazujú súvislosť tektitov so sklom nájdeným v okolí meteoritových kráterov. Sondá­že dna oceánov odhalili mikrotektity v morských usade­ninách v hĺbkach 2-5 m pod dnom niektorých miest Indického oceána. Veľkosť mikrotektitov nepresahuje 1 mm, ale celková hmotnosť odhadovaného množstva mikrotekti­tov je asi tisícnásobne väčšia než hmotnosť všetkých tektitov.

Ďalšími znakmi tektitov je prítomnosť lechatelieritu a nízky obsah H2O, ktorými sa odlišujú od vulkanických skiel.

Referencie
----------

1. ↑  Bouška, V. 1992, Vltavíny a tektity. Vesmír, 71, 3, s. 137-143

Iné projekty
------------


|  |  |
| --- | --- |
| Portal | Portál vedy o Zemi |

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **tektity**.

Encyklopédia astronómie
*Tento článok alebo jeho časť obsahuje heslo z Encyklopédie astronómie s láskavým dovolením autorov a podporou SZA.*
**Tektonika** je vedná disciplína, súčasť geológie, ktorá sa zaoberá deformáciami zemskej kôry, niekedy je synonymne stotožňovaná so štruktúrnou geológiou, na rozdiel od nej sa však sústredí na štúdium procesov vo väčšom rozsahu, napr. procesom platňovej tektoniky.

Tektonika sa ďalej člení na niekoľko odborov. Odvetvie zaoberajúce sa základnými otázkami stavby litosféry a astenosféry je geotektonika. Štruktúrne prvky hornín mikroskopickej veľkosti skúma petrotektonika.

Vrásová tektonika
-----------------

*Bližšie informácie v hlavnom článku: Vrásnenie*
Zaoberá sa deformáciami hornín, pri ktorých nedochádza k prerušeniu kontinuity horniny, je to teda duktilná deformácia. Niekedy tiež označovaná ako alpinotypná tektonika. Vrásnenie najtypickejším prejavom skrátenia hornín zemskej kôry. Je pre ňu príznačný vznik vrás – synklinál (korýt) a antiklinál (sediel).

Zlomová tektonika
-----------------

*Bližšie informácie v hlavnom článku: Zlom (geológia)*
Zaoberá sa deformáciami hornín, pri ktorých sa narušuje kontinuita kôry krehkou deformáciou, niekedy tiež označovaná ako germanotypná tektonika. Zlomová tektonika je príznačná pre rôzne tektonické prostredia súvisiace s rozpínaním aj s stláčaním zemskej kôry. Medzi najtypickejšie zlomové štruktúry patria: prešmyk a pokles - vertikálne posuny na zlomoch, ktoré môžu spôsobiť vznik priekopovej prepadliny alebo grábenu, teda poklesnutej časti kôry alebo naopak hrastov - vyzdvihnutých blokov.

Platňová tektonika
------------------

*Bližšie informácie v hlavnom článku: Platňová tektonika*
Väčšinu geologických fenoménov súvisiacich z pohybmi zemskej kôry vysvetľuje teória platňovej tektoniky. Vyvinula sa z dvoch pozorovaných fenoménov: pohybu kontinentov (kontinenty sú tie časti zemskej kôry, ktoré sú stále a nezanikajú) a rozširovania oceánskeho dna (oceány sú tými časťami zemskej kôry, ktoré sú nestále a v priebehu geologického vývoja vznikajú aj zanikajú).

### Tri hlavné pohyby

* divergentný (rozbiehavý) pohyb – vznik novej oceánskej kôry
* konvergentný (zbiehavý) pohyb
	+ subdukcia – zánik oceánskej kôry
	+ kolízia – vznik pásmových pohorí (orogenéza)
* translačný pohyb – posun dvoch litosferických platní vedľa seba

Referencie
----------

1. ↑  Fossen, H, 2010, *Structural Geology.* Cambridge University Press, Cambridge, 551 s.

|  |  |
| --- | --- |
|  | Portál vedy o Zemi |
**Oxetán** je heterocyklická organická zlúčenina. Skladá sa z štvorčlánkového reťazca, ktorý obsahuje 3 atómy uhlíka a 1 atóm kyslíka. Testy na zvieratách dokázali, že oxetán má karcinogénne účinky.

Príprava
--------

Najbežnejší spôsob prípravy je reakcia 3-chlórpropylacetátu s hydroxidom draselným prebiehajúcej pri 150 až 200 °C.
Výťažok z tákehoto spôsobu prípravy je približne 40%, pretože pri tejto reakcii vzniká množstvo vedľajších produktov.

Paklitaxel
----------

Paklitaxel je prírodne sa vyskytujúca zlúčenina, ktorá obsahuje oxetánový reťazec. Vedci sa začali o paklitaxel zaujímať, kvôli jeho nezvyčajnej štruktúre a jeho úspešnom využití pri liečbe rakoviny. Reťazec oxetánu je podstatná časť štruktúry zlúčeniny, ktorá jej umožnuje naviazať sa na mikrotubuly a zastaviť tak delenie buniek. Vedcom však ešte nie je známe ako prebieha reakcia v prírode, preto ešte niesú paklitaxel schopný syntetizovať.

Referencie
----------

1. 1 2
2. ↑

* Molbase MSDS
* Oxetán na PubChem
**Oxana Alexandrovna Akiňšinová** (rus. Оксана Александровна Акиньшина – Oxana Alexandrovna Akiňšina; \* 19. apríl 1987, Leningrad, Sovietsky zväz) je ruská filmová herečka.

Životopis
---------

Oxana Akiňšinová sa narodila v Leningrade (dnes Petrohrad) vo vtedajšom Sovietskom zväze. Jej otec bol automechanik a jej matka účtovníčka. Má mladšiu sestru.

Kariéra
-------

Akiňšinová začala účinkovať vo filme už ako dvanásťročná a objavil ju herec Sergej Bodrov.

V roku 2001 stvárnila hlavnú rolu vo filme *Lilya 4-Ever* od režiséra Lukasa Moodyssona, kde za svoju rolu získala nomináciu na európsku filmovú cenu za najlepšiu herečku v roku 2002 a v rovnakom roku, za rovnakú rolu získala švédske filmové národné ocenenie Guldbaggen.

V roku 2004 získala jednu z vedľajších úloh v americkom filme *The Bourne Supremacy*. V roku 2006 znovu účinkovala v americkom filme *Moscow Zero*, ktorý nezískal pozitívne recenzie.

V roku 2019 získala hlavnú úlohu v hororovom filme *Rassvet*. O rok neskôr (2020) si zahrala hlavnú úlohu vo sci-fi filme *Sputnik*.

Osobný život
------------

Od roku 2007 do roku 2010 bola Akiňšinová vydatá za obchodníka Dmitrija Litvinova, s ktorým má syna Filipa (\* 2009). V januári 2013 porodila druhého syna Konstantina, s filmovému producentovi Archilovi Gelovanimu, s ktorým má tiež dcéru narodenú koncom januára 2017.

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Oksana Akinshina na anglickej Wikipédii.*

Autoritné údaje: * BnF: 16208524n
* GND: 1246107007
* ISNI: 0000 0001 1781 093X
* LCCN: nr2002037154
* VIAF: 121961059
* WorldCat: lccn-nr2002037154
Logo Oxford University Press v roku 1890.
Budova vydavateľstva v Oxforde
**Oxford University Press** je najväčšie univerzitné vydavateľstvo na svete. Bolo založené v roku 1586, kedy získalo právo na tlačenie kníh a je súčasťou Oxfordskej univerzity. Vydáva vedecké práce, učebnice a je hlavným redaktorom slovníka Oxford English Dictionary. Medzinárodná expanzia vydavateľstva začala v roku 1896 s otvorením pobočky v New Yorku. V súčasnej dobe vydáva Oxford University Press, asi 4 500 nových kníh ročne a zamestnáva približne 4 800 zamestnancov vo viac ako 50 krajinách sveta.

Referencie
----------

1. ↑  BALTER, Michael. *400 Years Later, Oxford Press Thrives* [online]. The New York Times, 16.2.1994, [cit. 2011-07-24]. Dostupné online. (anglicky)

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Oxford University Press**

Externé odkazy
--------------

* oficiálna stránka

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Oxford University Press na nemeckej Wikipédii.*
**Zápas storočia** bol šachový zápas medzi družstvami Sovietskeho zväzu a zvyšku sveta, ktorý sa hral v Belehrade v roku 1970. Zápas sa hral na 10tich šachovniciach v štyroch kolách.

Zostava ZSSR:

* 1. Boris Spasskij
* 2. Tigran Petrosian
* 3. Viktor Korčnoj
* 4. Lev Polugajevskij
* 5. Jefim Geller
* 6. Vasilij Smyslov
* 7. Mark Tajmanov
* 8. Michail Botvinnik
* 9. Michail Taľ
* 10. Paul Keres
* náhradníci: Leonid Štejn, David Bronštejn

Zostava výberu sveta:

* 1. Bent Larsen – Dánsko
* 2. Robert Fischer – USA
* 3. Lajos Portisch – Maďarsko
* 4. Vlastimil Hort – Česko-Slovensko
* 5. Svetozar Gligorič – Juhoslávia
* 6. Samuel Reshevsky – USA
* 7. Wolfgang Uhlmann – NDR
* 8. Milan Matulovič – Juhoslávia
* 9. Miguel Najdorf – Argentína
* 10. Borislav Ivkov – Juhoslávia
* náhradníci: Fridrik Ólafsson – Island, Klaus Darga – NSR
* nehrajúci kapitán: Max Euwe – Holandsko

Pred začiatkom súťaže vznikol v družstve sveta problém ohľadom toho, kto bude hrať na 1. šachovnici. Pôvodne bol na 1. šachovnicu nasadený Američan Robert Fischer. Proti tomu však vystúpil dánsky veľmajster Bent Larsen, ktorý argumentoval tým, že jeho turnajové výsledky sú v posledných rokoch lepšie, ako Fischerove. Fischer nakoniec dosť prekvapujúco ustúpil a prepustil 1. šachovnicu Larsenovi.

1. kolo vyhrali hráči ZSSR 5½:4½, 2. kolo 6:4 a získali trojbodový náskok. V 3. kole však svet "zabral" a vyhral 6:4. vo 4. kole nastúpil v každom družstve jeden náhradník, Spasského nahradil Štejn, Reshevského Ólafsson. Toto kolo sa po napínavom priebehu skončilo nerozhodne 5:5, čím si družstvo ZSSR udržalo tesné vedenie.

Celkový výsledok: ZSSR - zvyšok sveta 20½:19½

Výsledky na jednotlivých šachovniciach:

* 1. Spasskij – Larsen 1:1, =1
	+ Štejn – Larsen 0:1
* 2. Petrosian – Fischer 0:2, =2
* 3. Polugajevskij – Hort 0:1, =3
* 4. Korčnoj – Portisch 0:1, =3
* 5. Geller – Gligorič 1:0, =3
* 6. Smyslov – Reshevsky 1:1, =1
	+ Smyslov – Ólafsson 1:0
* 7. Tajmanov – Uhlmann 2:1, =1
* 8. Botvinnik – Matulovič 1:0, =3
* 9. Taľ – Najdorf 1:1, =2
* 10. Keres – Ivkov 2:0, =2
Zámok Azay-le-Ferron
**Zámok Azay-le-Ferron** sa nachádza v obci Azay-le-Ferron v departemente Indre-et-Loire, región Centre-Val de Loire a patrí k zámkom pri Loire.

Od roku 1950 je zaradený medzi monument historique.

Zámok bol pôvodne hradom patriacim v 13. storočí Nicolasovi Turpin de Crissé a 
od roku 1412 čiastočne barónovi de Preuilly. V 15. storočí začal Prégent Frotier hrad prestavovať na zámok. Stará veža z roku 1496 je stále prístupná a je zakomponovaná do prestavby zo 17. storočia kedy boli do nej vložené okná.

Od roku 1560 do konca 17. storočia patril zámok rodine de Cravant. V roku 1638 bol vybudovaný Pavillon Francois I. s dvomi krídlami.

Po mnohých zmenách majiteľov posledná majiteľka odkázala zámok mestu Tours. V súčasnosti ponúka vynikajúcu kolekciu mobiliáru z čias renesancie a empíru.

Referencie
----------

1. ↑  Zápis zámku v Base Mérimée
2. ↑  Véronique Moreau: *Le Château d’Azay-le-Ferron*, S. 4.
3. ↑  Véronique Moreau: *Le Château d’Azay-le-Ferron*, S. 6.

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Zámok Azay-le-Ferron**

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Château d'Azay-le-Ferron na nemeckej Wikipédii.*


|  |  |
| --- | --- |
| Portal | Francúzsky portálArchitektonický portál |
**Albinovanus Pedo** bol rímsky básnik Augustovho obdobia.

Pedo napísal niekoľko diel: akúsi skladbu o živote mýtického hrdina Thésea, ktorú spomína jeho blízky priateľ Ovídius, epigramy, ku ktorým sa vyjadruje epigramatik Marcus Valerius Martialis, a epickú báseň venovanú činom významného člena Julsko-klaudiovskej dynastie, Germanica. Quintilianus si ho považuje ako vynikajúceho autora epickej literatúry.

Z Pedonovho diela sa dochoval jeden dlhší zlomok z jeho skladby pojednávajúcej o Germanicovej výprave do Severného mora (16 po Kr.), ktorý zachoval v svojom diele *Suasoriae* Seneca Starší. Ide o príklad rečníckej úvahy (*suasoria*) o tom, či je správne, aby človek prenikal za prirodzené hranice svojho sveta, téma, ktorá sa bude opätovne objavovať v epike neskoršieho obdobia.

Francúzsky humanista Josephus Scaliger Pedonovi pripisoval tri elégie: dve o smrti Maecenata a jednu venovanú Augustovej manželke Livii pri príležitosti úmrtia jej syna Drusa. Dnes sa usudzuje, že ani jedna z týchto elégii nie je Pedonovo dielo. *Consolatio ad Liviam* (Útecha Lívii) bola zložená dokonca až v 15. storočí talianskym napodobovateľom klasickej poézie.

Referencie
----------

1. ↑  Ov. Pont. IV 10.71
2. ↑  Mart. II 77, V 5
3. ↑  Quint. Inst. X 1, 90
4. ↑  Sen. Suas. I 15

Literatúra
----------

* CONTE, Gian Biagio. *Dějiny římské literatury*. Preklad Dagmar Bartoňková et al. Vyd. 1. Praha : KLP, 2003. 790 s. ISBN 80-85917-87-4.

Autoritné údaje: * BnF: 10581463x
* GND: 119500957
* ISNI: 0000 0003 6575 2644
* LCCN: nr95021137
* VIAF: 311299703
* WorldCat: lccn-nr95021137
**Myšovcovité** (*Coliidae*) sú čeľaď vtákov z radu myšovcotvaré.

Dnes žijú iba v subsaharskej Afrike, v dávnych dobách žili aj inde na zemeguli (napr. v Anglicku).

Meno myšovcovité dostali podľa spôsobu, akým hľadajú potravu - žijú na zemi a pri pohybe vegetaciou vyzerajú ako hlodavce.

Myšovcovité sú menšie vtáky (30-34 cm, 45-55 g, 2/3 dĺžky tvorí chvost) pripomínajúce vrabcotvaré, nie sú s nim však príbuzné. Bývajú sivo či hnedo sfarbené a majú veľmi dlhý chvost, tvorený iba desiatimi chvostovými perami. Obe pohlavia sa môžu pochváliť chocholom na hlave.

Majú aj jedinečným spôsobom utvorené nohy - vonkajšie prsty môžu otáčať tak, že smerujú vpred (spolu s ostatnými prstami, nohy potom slúžia na zavesenie) alebo dozadu ( na uchopenie ). 

Živia sa púčikmi, listami alebo plodmi, ktoré hľadajú na zemi.

Sú to sociálne vtáky, žijúce v kŕdľoch. Hniezdia na stromoch, samička znáša väčšinou 2-4 vajcia.

Systematika
-----------

čeľaď **myšovcovité** (*Coliidae*) **v širšom zmysle**:

* rod †*Masillacolius*
* rod †*Masillacolius*
* rod †*Oligocolius*
* (-)**myšovcovité**(*Coliidae*) **v užšom zmysle**
	+ podčeľaď: *Coliinae*
		- rod *Colius*
			* *†Colius palustris*
			* *Colius colius* - myšovec bielochrbtý
			* *Colius leucocephalus* - myšovec bielohlavý
			* *Colius castanotus* - myšovec červenochrbtý
			* *Colius striatus* - myšovec pásavý
	+ podčeľaď: *Urocoliinae*
		- rod *Urocolius*
			* *Urocolius indicus* - myšovec okuliarnatý
			* *Urocolius macrourus -* myšovec dlhochvostý

Iné projekty
------------

CommonsWikidruhy
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Myšovcovité**
* Spolupracuj na Wikidruhoch Wikidruhy ponúkajú informácie na tému **Myšovcovité**
**Tektaios** (starogr. *Τεκταῖος*) bol grécky sochár v 6. storočí pred Kr.

Tektaios, syn Dionysa, bol žiakom sochárskych majstrov Dipoina a Skyllida a neskôr učiteľom Kallóna z Aiginy. Tento umelec neznámeho pôvodu tvoril približne v 2. polovici 6. storočia pred Kr. Grécky cestovateľ Pausanias vo svojej sprievodcovskej príručke po Grécku uvádza, že spolu so svojim bratom Angeliónom zhotovili sochu boha Apolóna (zrejme tzv. chryselefantinovou technikou) na ostrove Délos: „*Angelión a Tektaios, synovia Dionysa, ktorí zhotovili pre Délčanov Apolóna, vytvorili na jeho ruky tri Charitky. Rovnaký počet týchto bohýň majú tiež Aténčania pri vchode na Akropolu;*
vykonávajú pri nich slávnosť verejnosti neprístupnú.*"*

Podobizeň tejto sochy bola zobrazená na aténskych bronzových minciach. Na ostrove Délos boli objavené fragmentárne nápisy z neskorších storočí, obsahujúce aj inventár chrámu, ktorý podľa znalcov zrejme uvádzajú i túto sochu. Podľa kresťanského spisovateľa Athénagora boli bratia Tektaios a Angelión aj autormi sochy bohyne Artemidy.

Referencie a bibliografia
-------------------------

1. 1 2 3 4 5  Lucia Guerrini: Enciclopedia dell’Arte Antica, Classica e Orientale, Roma 1959, Treccani, *Angelion*
2. ↑  Johann Joachim Winckelmann. *Dějiny umění starověku Stati*. Praha : Odeon, 1986. 01-519-86. S. 432.
3. ↑  Pausanias. *Pausaniás, cesta po Řecku I.*. Praha : nakladatelství Svoboda, 1973. 25-039-73. S. 193.
4. ↑  Pausanias. *Pausaniás, cesta po Řecku II.*. Praha : nakladatelství Svoboda, 1974. 25-027-74. S. 245.
5. ↑  Jane Ellen Harrison, Cambridge University Press, 2010, Themis: *A Study of the Social Origins of Greek Religion*, str. 389
6. ↑  Inscriptiones Graecae, *IG XI,2 145*
7. ↑  Inscriptiones Graecae, *IG XI,2 287*
8. ↑  Johann Joachim Winckelmann. *Dějiny umění starověku Stati*. Praha : Odeon, 1986. 01-519-86. S. 208.
9. ↑  Athénagoras z Atén, *Legatio pro Christianis*, 14
**Oxid olovnatý** alebo **glieda (v širšom zmysle)** (PbO) je binárna zlúčenina olova a kyslíka. Vyskytuje sa v dvoch polymorfoch - masikot a **glieda (v užšom zmysle)** (litargit). Bežným využitím oxidu olovnatého je výroba olovnatého skla, priemyselnej keramiky a počítačových komponentov.

Výroba
------

Oxid olovnatý sa môže vyrobiť zohrievaním olova pri prístupe vzduchu na teplotu približne 600 °C. Pri tejto teplote je to takisto konečný produkt oxidácie ostatných oxidov olova.

PbO2 –(293 °C)→ Pb12O19 –(351 °C)→ Pb12O17 –(375 °C)→ Pb3O4 –(605 °C)→ PbO
Tepelná dekompozícia dusičnanu olovnatého alebo uhličitanu olovnatého takisto vytvára oxid olovnatý.

2 Pb(NO3)2 → 2 PbO + 4 NO2 + O2
PbCO3 → PbO + CO2
Vo veľkých množstvách sa oxid olovnatý vyrába ako medziprodukt spracovávania olovenej rudy na olovo. Bežnou olovenou rudou je galenit (sulfid olovnatý). Pri vysokých teplotách sa sulfid mení na oxid.

2 PbS + 3 O2 → 2PbO + 2SO2

Masikot
-------

Oxid olovnatý sa pod názvom masikot (*massicot*) používa ako žltý pigment v maliarstve. V minulosti sa získaval žíhaním olovenej beloby na 300 °C. Bol jedným z najdôležitejších pigmentov od preddynastického Egypta až do konca 18. storočia.

Zdroje
------

1. ↑  Banícky terminologický slovník. Bratislava: Vyd. SAV, 1955, S. 28 [1], S. 19, 167
2. ↑  glieda. In: Malá encyklopédia chémie. 3. vyd. Bratislava : Obzor, 1981. 816 s. (Malé encyklopédie vydavateľstva Obzor.) S. 276.
**Oxid hlinitý** je amfotérny oxid hliníka s chemickým vzorcom Al2O3. V prírode sa vyskytuje ako minerál korund, prípadne jeho drahokamové odrody rubín a zafír. Priemyslene sa získava z bauxitu a je hlavnou surovinou používanou pri výrobe hliníka.

Výroba oxidu hlinitého
----------------------

Je známych viacero spôsobov výroby čistého oxidu hlinitého ale v praxi sa využívajú len niektoré.
Rozdelenie spôsobov výroby oxidu hlinitého:

* *zásadité spôsoby*
* *kyslé spôsoby*
* *elektrotermický spôsob*

Ďalšie rozdelenie spôsobov výroby oxidu hlinitého:

* *suché spôsoby*
* *mokré spôsoby*

### Zásaditý spôsob

Pri tomto spôsobe výroby sa nechajú pôsobiť alkálie na rudu bauxit, za vzniku hlinitanu sodného, ktorý je rozpustný vo vode. Roztok hlinitanu sodného sa oddelí od tzv. červeného kalu, ktorý je zložený hlavne z oxidov a hydroxidov kremíka, železa a titánu. Roztok hlinitanu sa potom rozkladá a vylučuje sa hydroxid hlinitý. Následne sa hydroxid hlinitý kalcinuje pri vysokej teplote za vzniku oxidu hlinitého.

### Kyslý spôsob

Pri kyslom spôsobe sa ruda spracuje roztokom anorganických kyselín a ruda sa pritom mení na hlinitú soľ. Táto sa soľ sa následne rozkladá a uvoľnuje sa hydroxid hlinitý, ktorý sa vyžíha na oxid hlinitý.

### Elektrotermický spôsob

Tu dochádza ku taveniu bauxitu s uhlím v elektrickej peci a získava sa roztavený oxid hlinitý.

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Oxid hlinitý**
Činčila vlnatá
**Činčila vlnatá** (lat. *Chinchilla lanigera*) je druh z čeľade činčilovité.

Charakteristika
---------------

Je to stredne veľký hlodavec s krátkym splošteným telom a veľkou hlavou, na ktorej sú dlhé, zaokrúhlené ušnice. Má pomerne veľké oči, dlhé, svetlé a riedke fúzy a dlhší chlpatý chvost. Telo ma pokryté jemnou, asi dva centimetre dlhou, nezvyčajne mäkkou a hustou srsťou, ktorá má sivasto čierno biele zafarbenie so strieborným nádychom. Telo má dlhé do 30 cm.  
 
Žije v suchých stepných oblastiach vo vrchoch Južnej Ameriky. Vyskytuje sa vo väčších skupinách. 
  
Ľudia ju chovajú ako domáce zviera, na farmách sa chová pre veľmi vzácnu a kvalitnú kožušinu.

Činčila vlnatá sa živí prevažne rastlinnou potravou. Potravu konzumuje postojačky na zadných nohách a drží ju v predných labkách. Keď sa cíti ohrozená, napriami sa a začne prskať.

Literatúra
----------

* Ronald M. Nowak: *Walker's Mammals of the World*. Johns Hopkins University Press, 1999 ISBN 0-8018-5789-9

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Činčila vlnatá**

Externé odkazy
--------------

* Informácie na Animal Diversity Web
**Hermann Rudolf Smend** (\* 5. november 1851, Lengerich (Severné Porýnie-Vestfálsko) – † 27. december 1913, Ballenstedt, Pruské kráľovstvo) bol nemecký protestantský teológ.

Rodina
------

* otec: *Dr. theol. h. c. Friedrich Hermann Smend* (1814 – 1883), reformovaný farár v Lengerichu (Severné Porýnie-Vestfálsko), člen *Konzistória krajinskej evanjelickej cirkvi v Münsteri*
* matka: *Adelheid Gauhe* (1818 – 1894)
* brat: *Julius Smend* (1857 – 1930), profesor teológie v Štrasburgu a spoluzakladateľ protestantskej teologickej fakulty v Münsteri
* manželka: *Hedwig Weymann* (1853 – 1940)
* deti: *Rudolf Smend* (1882 – 1975), profesor ústavného a cirkevného práva v Tübingene, Bonne, Berlíne a Göttingene; *Leopold Smend* (1890 – 1987), právnik; *Hanna Fischer* (1891 – 1974)

Životopis
---------

Rudolf Smend pochádzal zo starej právnickej a farárskej rodiny z vestfálskeho mesta Lengerich.

Maturoval v roku 1869 v Münsteri. Následne študoval protestantskú teológiu a semitské jazyky na univerzitách v Göttingene, Berlíne a Bonne.

V roku 1874 promoval na filozofickej fakulte bonnskej univerzity, vo svojej dizertačnej práci sa venoval problematike arabskej poézie v 8. storočí, školiteľom mu bol Johann Gildemeister (1812 – 1890).

V roku 1875 na univerzite v Halle an der Saale úspešne ukončil aj štúdium teológie a získal akademický titul *Lic. theol.* Následne sa tu habilitoval a začal pôsobiť ako súkromný docent.

V roku 1880 bol vymenovaný za mimoriadneho profesora a v roku 1881 za riadneho profesora Starého zákona na univerzite v Bazileji. Jeho kolegami tu boli o. i. aj Jacob Burckhardt (1818 – 1897), Franz Overbeck (1837 – 1905) alebo Jacob Wackernagel (1853 – 1938).

V roku 1889 sa stal riadnym profesorom biblických vied a semitských jazykov na univerzite v Göttingene, kde sa opäť stretol so svojím bývalým učiteľom Juliusom Wellhausenom (1844 – 1918) a mohol naďalej rozvíjať jeho *metódu rozlišovania prameňov* (Quellenscheidungsmethode). Smend sa o. i. venoval kritickému štúdiu Pentateuchu. Bol jedným z iniciátorov projektu *Septuaginta-Unternehmen*.

Výber z diela
-------------

* *Der Prophet Ezechiel.* 1880.
* *Lehrbuch der alttestamentlichen Religionsgeschichte.* 1899. (2. vyd.)
* *Die Weisheit des Jesus Sirach.* 1906.
* *Die Erzählung des Hexateuch auf ihre Quellen untersucht.* 1912.

Literatúra
----------

* GRAF, Friedrich Wilhelm. *Smend, Hermann Rudolf.* In: *Neue Deutsche Biographie*. Band 24. Berlin: Duncker & Humblot, 2010. ISBN 978-3-428-11205-0. S. 509 (dostupné online)
* WESSELING, Klaus-Gunther. *Smend, Rudolf.* In: *Biographisch-Bibliographisches Kirchenlexikon*. Band 10. Herzberg: Bautz, 1995. ISBN 3-88309-062-X. S. 652 – 655.

Externé odkazy
--------------

* https://portal.dnb.de
* https://archive.org

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Rudolf Smend (Theologe, 1851) na nemeckej Wikipédii.*

Autoritné údaje: * BnF: 10513496x
* GND: 117429880
* ISNI: 0000 0001 1736 903X
* LCCN: nr92026862
* NK ČR: zmp2014820068
* VIAF: 2332545
* WorldCat: lccn-nr92026862
**Veľmajster** (ang. **Grandmaster**) je najvyšší šachový titul udeľovaný *Medzinárodnou šachovou federáciou* FIDE.

Pred 2. svetovou vojnou sa používal titul veľmajster pre šachistov, ktorí dosahovali veľké úspechy na turnajoch. Na turnaji v Petrohrade v roku 1914 udelil ruský cár titul veľmajster piatim hráčom, ktorí postúpili do finálovej skupiny. Boli to Emanuel Lasker, José Raúl Capablanca, Alexander Alechin, Siegbert Tarrasch a Frank Marshall.

Po 2. svetovej vojne začala titul veľmajster udeľovať FIDE. Odvtedy sa tento titul nazýva *medzinárodný veľmajster (GM)*. Po prvýkrát sa titul medzinárodný veľmajster udeľoval v roku 1950. Získalo ho 27 hráčov ešte na základe predchádzajúcich výsledkov. Postupne FIDE vytvorila klasifikačné normy, ktoré musí hráč splniť, aby titul medzinárodný veľmajster dostal.

Pre ženy bol zavedený titul medzinárodná veľmajsterka (WGM) v roku 1976 podľa osobitných klasifikačných noriem. Prvou šachistkou, ktorá splnila veľmajstrovskú normu podľa klasifikačných noriem pre mužov, bola v roku 1991 maďarská šachistka *Zsuzsa Polgárová.*

V súčasnosti je evidovaných viac ako 900 medzinárodných veľmajstrov. Napríklad v roku 1972 ich bolo iba 88, v roku 1987 okolo 300.

Titul medzinárodný veľmajster existuje aj v korešpondenčnom šachu (od roku 1953) a v kompozičnom šachu (od roku 1972)

Okrem titulu medzinárodný veľmajster sú zavedené aj nižšie medzinárodné tituly,

* *medzinárodný majster (IM, WIM)*
* *majster FIDE (FM, WFM)*

Externé odkazy
--------------

* Pravidlá FIDE pre udeľovanie titulov GM, IM, FM.
Zámok Azay-le-Rideau
**Zámok Azay-le-Rideau** (franc. Château d'Azay-le-Rideau) sa nachádza v meste Azay-le-Rideau vo francúzskom regióne Centre-Val de Loire a departemente Indre-et-Loire. 

Na konci 11. storočia alebo začiatku 12. storočia tu rytier Ridel d‘Azay, feudálny pán, ktorý kvôli svojej ukrutnosti získal pochybnú povesť, vybudoval pevnosť a dal meno tomuto mestu i zámku. 

4. júla 1189 sa hrad z Azay zapísal do anglicko-francúzskych dejín. Francúzsky kráľ Filip II. August a anglický kráľ Henrich II. tu podpísali dohodu o skončení vojny a dohodli sa na spoločnej účasti na tretej križiackej výprave. Henrich II. o dva dni zomrel a tak sa miesto neho výpravy zúčastnil jeho nástupca Richard I.

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Zámok Azay-le-Rideau**

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Schloss Azay-le-Rideau na nemeckej Wikipédii.*


|  |  |
| --- | --- |
| Portal | Francúzsky portálArchitektonický portál |
**Synchrotrónové žiarenie** je netepelné magnetobrzdné žiarenie, ktoré vysielajú nabité častice (elektróny, protóny) pohybujúce sa v magnetickom poli rýchlosťou blízkou rýchlosti svetla.

Príčinou emisie synchrotrónového žiarenia je zrýchlenie častíc, ktoré vzniká zakrivením ich dráhy vplyvom magnetického poľa. Túto emisiu prvý raz pozorovali v synchrotrónoch (z toho odvodený názov žiarenia). Vlnová dĺžka synchrotrónového žiarenia závisí od rýchlosti častice a od intenzity magnetického poľa. Spektrálne rozdelenie intenzity synchrotrónového žiarenia je obyčajne veľmi odlišné od rozdelenia intenzity tepelného žiarenia (pri ktorom platí Planckov zákon). Intenzita synchrotrónového žiarenia so vzrastajúcou vlnovou dĺžkou jednosmerne výrazne stúpa, čím možno synchrotrónové žiarenie odlíšiť od tepelného. Synchrotrónové žiarenie je polarizované priečne na magnetické siločiary. Synchrotrónové žiarenie účinnejšie produkujú elektróny než ťažšie protóny. Elektróny pohybujúce sa v magnetickom poli produ­kujú rádiové žiarenie v slnečných erupciách, v pozostatkoch po výbuchu supernov, v rádiových galaxiách a v kvazaroch. Synchrotrónovým procesom sa vysiela i rtg. žiarenie pozorované v niektorých rtg. zdrojoch. Aj viditeľné svetlo napríklad Krabej hmloviny, zvyšku supernovy je synchrotrónové žiarenie.


|  |  |
| --- | --- |
|  | Fyzikálny portál |

*Tento článok alebo jeho časť obsahuje heslo z Encyklopédie astronómie s láskavým dovolením autorov a podporou SZA.*
Tektonické platne
**Tektonická platňa** alebo **litosférická platňa** je mohutná kryha pevnej zemskej kôry a časti vrchného plášťa (litosféry). Zemský povrch je pokrytý 12 väčšími a radom (okolo 40) menších platní (mikroplatní).

Rozmery a tvar platní sú variabilné: od obrovských (Eurázijská platňa), až po maličké, takzvané mikroplatne (Anatólska platňa). Hrúbka platní je tiež značne kolísavá, od prakticky nulovej v stredooceánskych chrbátoch, až po cca 80 km pod Himalájami. Je tvorená dvoma typmi kôry: oceánskou a pevninskou, ktoré sa odlišujú chemickým zložením, ako aj fyzikálnymi vlastnosťami. Pod platňami sa nachádza relatívne duktilná (ale neroztavená) časť plášťa: astenosféra.

Hranice platní nekorešpondujú s hranicami kontinetov (resp. kontinentálnej zemskej kôry), pretože sú zväčša zložené z kontinentálnej ako aj oceánskej kôry. Napr. Severoamerická platňa nepokrýva len Severoamerický kontinent, ale aj Grónsko, časť Sibíri, sever Japonska a celý severozápadný Atlantický oceán.

Interakcie platní a súvisiace geologické procesy
------------------------------------------------

*Bližšie informácie v článkoch: Stavba Zeme a Platňová tektonika*
Tepelný pohyb v astenosfére zapríčiňuje pohybovanie sa platní, známe ako pohyb kontinentov. Interakcie medzi platňami spôsobujú vytváranie pohorí, vulkanizmus, zemetrasenia ako aj iné geologické fenomény.

Referencie
----------

1. ↑  Bird, P. 2003: *An updated digital model of plate boundaries.* Geochemistry, Geophysics, Geosystems, 4, 3, s. 1 – 52

Pozri aj
--------

* Zoznam tektonických platní

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **mapy tektonických platní**.


| * z
* d
* u
Tektonické platne |
| --- |
| Hlavné platne | Africká platňa · Antarktická platňa · Austrálska platňa · Eurázijská platňa · Juhoamerická platňa · Pacifická platňa · Severoamerická platňa |  |
| Malé platne | Amurská platňa · Arabská platňa · Filipínska platňa · Indická platňa · Karibská platňa · Kokosová platňa · Ochotská platňa · Platňa Nazca · Platňa Scotia · Platňa Yangtze · Somálska platňa · Sundská platňa |
| Mikroplatne | Anatólska platňa · Bandská platňa · Barmská platňa · Egéjska platňa · Galapážska platňa · Karolínska platňa · Kermadecká platňa · Mariánska platňa · Molucká platňa · Okinawská platňa · Panamská platňa · Platňa Altiplano · Platňa Balmoral Reef · Platňa Birds Head · Platňa Conway Reef · Platňa Futuna · Platňa Juan de Fuca · Platňa Juan Fernandez · Platňa Južný Bismarck · Platňa Manus · Platňa Maoke · Platňa Niuafo’ou · Platňa Nové Hebridy · Platňa Rivera · Platňa Severný Bismarck · Sandwichská platňa · Severoandská platňa · Shetlandská platňa · Šalamúnska platňa · Timorská platňa · Tonžská platňa · Veľkonočná platňa · Woodlarkská platňa |



|  |  |
| --- | --- |
| Portal | Portál vedy o Zemi |
Marigold IceUnity - fínska brusliarska skupina
**Synchronizované krasokorčuľovanie**, predtým **skupinové krasokorčuľovanie** či **presné krasokorčuľovanie**, je kolektívna krasokorčuliarska športová disciplína určená pre 16 krasokorčuliarov, ktorí vystupujú vždy spoločne (predtým závodilo minimálne 24 krasokorčuliarov, neskôr 20, dnes minimálne 16).

Ako celok sa pohybujú po ľade vytvárajúc rôzne tvary a obrazce vo vysokej rýchlosti. Táto krasokorčuliarska disciplína sa zrodila z tréningov, kde viacerí krasokorčuliari trénovali súlad s ostatnými korčuliarmi a takisto s hudbou. Hoci tím vystupuje ako jednotný celok, krasokorčuliari sa odlišujú pri predvádzaní niektorých prvkov. Aj v tejto kategórii sa hodnotí súlad, rýchlosť, práca nôh na ľade. Každý tím si vyberá hudbu pre svoj program, v ktorom musí predviesť niektoré z predpísaných prvkov, ako sú kruhy, línie, kolieska, prelínania. Tím je povinný predviesť prvky v danom poradí obsahujúce aj určitý počet obtiažnych kruhov. Tímy sú rozdelené na seniorské a juniorské. Obe kategórie predvádzajú krátky program a voľný program. Krátky program je zvyčajne technický, voľný program ponúka väčší priestor na vyjadrenie výrazu, emócií a prezentáciu tímu. 

Prvé Majstrovstvá sveta v synchronizovanom krasokorčuľovaní zorganizovala Medzinárodná korčuliarska únia v roku 2000. Väčšina tímov je čisto ženská, no pravidlá povoľujú, aby členmi tímu boli aj muži. 

Prvý tím synchronizovaného krasokorčuľovania bol tím *Hockettes Ann Arbor* z Michiganu, ktorý vznikov 50-tych rokoch. Svoje programy prezentoval počas prestávok hokejových zápasov. Spolu so zmedzinárodnením tohto športu nastal rýchly vývoj, vzrástol počet tímov, prvkov a originalít. V seniorských súťažiach medzi najlepšie tímy patrí Švédsko a Fínsko. Táto kategória nepatrí medzi olympijské športy.

Víťazné tímy na majstrovstvách sveta
------------------------------------

* 2000 Team Surprise (SWE)
* 2001 Team Surprise (SWE)
* 2002 Marigold IceUnity (FIN)
* 2003 Team Surprise (SWE)
* 2004 Marigold IceUnity (FIN)
* 2005 Team Surprise (SWE)
* 2006 Marigold IceUnity (FIN)
* 2007 Team Surprise (SWE)
* 2008 Rockettes (FIN)
* 2009 NEXXICE (CAN)
* 2010 Rockettes (FIN)
* 2011 Rockettes (FIN)
* 2012 Team Surprise (SWE)
* 2013 Team Unique (FIN)
* 2014 Marigold IceUnity (FIN)
* 2015 NEXXICE (CAN)
* 2016 Paradise (RU)
* 2017 Paradise (RU)
* 2018 Marigold IceUnity (FIN)
* 2019 Paradise (RU)

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Synchronizované krasokorčuľovanie**

Externé odkazy
--------------

* 
*
**Rudolf Veliký** bol slovenský amatérsky entomológ a jeden zo zakladajúcich členov prvej Slovenskej entomologickej spoločnosti v Žiline.

Bol v skupine zakladajúcich členov tejto spoločnosti na mimoriadnom valnom zhromaždení dňa 12. marca 1941, kedy boli prijaté i stanovy tejto spoločnosti. Tu bol určený do funkcie kustóda spoločnosti a člena výboru bez funkcie. V čase jej vzniku býval v Žiline.

Počas svojich entomologických aktivít sa venoval hlavne motýľom a to prevažne vretienôčkam (*Zygaenidae*). Dňa 15. augusta 1942 na šiestej riadnej členskej schôdzi Slovenskej entomologickej spoločnosti referoval o vretienôčkach. Dňa 3. marca 1943 v hoteli Astória na dvanástej riadnej členskej schôdzi Prvej Slovenskej entomologickej spoločnosti v Žiline mu bolo určené vykonať entomologický výskum okolia Žiliny. Počas viacerých schôdzi spoločnosti vykonával tiež funkciu zapisovateľa spoločnosti, kedy zastupoval vo funkcii tajomníka spoločnosti Antona Emila Smutného. Dňa 10. októbra 1943 na štvrtej výborovej schôdzi SES v hoteli Astória mu bolo určené, aby dňa 20. decembra 1943 referoval o svojich výsledkoch prieskumu Malej Fatry. Toto bolo aj zrealizované v stanovenom termíne, kedy referoval o svojich výsledkoch zberov za roky 1942 a 1943 na území Malej Fatry.

Počas svojho života pracovne pôsobil v Žiline, kde aj zomrel ešte počas Slovenského štátu, v čase trvania významných aktivít tejto entomologickej spoločnosti.

Jeho zbierka hmyzu sa pravdepodobne nezachovala.

Zdroj
-----

* Smutný, A. E.: 1941 – 1945, Zápisnice z činnosti Slovenskej entomologickej spoločnosti v Žiline.
**Rudolf Viktorin** (\* 13. júl 1898, Tešice - † 3. jún 1986, Bratislava) bol československý dôstojník a protifašistický bojovník.

Rodina
------

* otec Martin Viktorin
* matka Mariana Mazáčová

Životopis
---------

Študoval na reálnom gymnáziu v Hodoníne, na lesníckej škole v Písku. V roku 1917-1918 vojak rah.-uh. armády, potom úradník na rôznych miestach, 1945-1950 dôstojník ZNB. Po rozbití republiky organizátor ilegálneho protifašistického hnutia na severozápadnom Slovensku udržiaval kontakty so skupinou Flóra, signatár jej Memoranda (1943). Spolupracovník partizánskych skupín, ilegálnej SNR. Člen povstaleckého ÚV KSS a Vojenského ústredia SNR v Banskej Bystrici. Účastník zjednocovacieho zjazdu KSS a sociálnej demokracie v Banskej Bystrici (17. september 1944). Bezpečnostný veliteľ v Banskej Bystrici (máj 1945)). 

V povojnových rokoch sa zúčastnil na budovaní novej Verejnej a Štátnej bezpečnosti na Slovensku. Politicky prenasledovaný, väznený, 1963 rehabilitovaný.

Ocenenie
--------

* Roku 1945 vyznamenaný Čs. vojnovým krížom 1939; 1945 a 1946 Radom SNP I.tr; 1946 Za zásluhy I0.st.; 1973 Radom Víťazneho
* februára

Literatúra
----------

* Slovenský biografický slovník

Externé odkazy
--------------

* Regionálne osobnosti VKMK – zdroj, z ktorého pôvodne čerpal tento článok.
**Rudolf Weber** (\* 15. október 1843, Poprad – † 10. február 1915, Budapešť) bol slovenský publicista, editor a učiteľ.

Narodil sa v rodine Jána Samuela Webera a jeho manželky Jany. Študoval na gymnáziu v Pešti a v Prešove, kde absolvoval aj evanjelickú teológiu, štúdiá skončil na univerzite v Berlíne a v Paríži. Pred odchodom do zahraničia pôsobil ako vychovávateľ baróna a neskôr známeho maliara Ladislava Medňanského v Strážkach. Po návrate pôsobil ako profesor evanjelického gymnázia v Budapešti. Jeho brat bol Samuel Weber.

Venoval sa zbieraniu, skúmaniu a vydávaniu ľudového folklóru a literárnych textov písaných v spišskom nemeckom nárečí, v ktorom tvoril a uverejňoval aj vlastné básne, najmä v *Szepesi Hirmök* a v *Zipser Boten*. Bol editorom starých textov o spišskom regióne, najmä prác J. Buchholtza a S. Augustíniho. Publikoval fejtóny, recenzie, články a odborné príspevky v periodikách *Kaschauer Zeitung*, *Magyar Tanügy*, *Karpathen Post* a i.

Dielo
-----

* Deutsche Dichtungen für Schule und Haus, 1878
* Geothe Hermann und Dorothea, 1880,
* (spoluautor J. Loisch) Zëpserscher Liederbronn : Gedichte in Zipser Mundart, 1896
* Topographische Beschreibung des Flusses Poprad, 1900
* Gedenkrede auf Georg Buchholtz exulirten evang. Pfarrer ... 1901
* Hopgarten, 1911
* ai.

Dielo v elektronickej podobe
----------------------------

* LOISCH, J. WEBER, R. *Zëpserscher Liederbronn : Gedichte in Zipser Mundart von ...* Kesmark: Zipser Heimat, 1938. 240 s. - dostupné v Digitálnej knižnici UKB

Zdroj
-----

* WEBER, Rudolf. In:  *Slovenský biografický slovník VI T – Ž*. Martin : Matica slovenská, 1994. 692 s. ISBN 80-7090-111-X. S. 347 – 348.

 Externé odkazy
---------------

* Záznam o narodení a krste v matrike - indexovaný záznam číslo 22; pokrstený ako Károly Rudolf Wéber

Autoritné údaje: * GND: 130016195
* PIM: PIM299231
* VIAF: 3568736
Súradnice: 50°05′08″S 12°50′23″V﻿ / ﻿50,08556°S 12,83972°V﻿ / 50.08556; 12.83972

**Zámok Bečov nad Teplou** sa nachádza v meste Bečov nad Teplou v Karlovarskom kraji.

História
--------

Zámok bol vybudovaný v rokoch 1750 – 1753 v tesnej blízkosti stredovekého hradu v mieste bývaleho predhradia. Pre vybudovanie zámku bolo využité ranobarokové opevnenie, ktoré navrhol Jan Lacron v období tridsaťročnej vojny a z ktorého bola realizované len malá časť v podobe delostreleckej bašty.

Dvojposchodový zámok, nazývaný v dobových prameňoch Nový alebo Dolný, nechal vybudovať v polovici 18. storočia vtedajší majiteľ bečovského panstva Dominik Ondřej Kounic. Architekt barokovej budovy využil zmieňovanú baštu ako subštrukciu pre rozmernú polygonálnú vežicu a zachoval i renesančný portál predhradia z doby okolo roku 1540, ktorý využil ako vstupný portál zámku. Prístup do neho bol realizovaný murovaným mostom neseným ôsmimi hranolovými piliermi. Na moste sú umiestnené kamenné sochy svätcov Jana Nepomuckého a jezuitského Jana de Gotto z roku 1753.

Reprezentačné sály a kaplnka zámku sú situované v polygonálnej vežici, ostatná časť budovy slúžila obytným účelom. V roku 1861 bola prestavana zámocká kaplnka, v rokoch 1861 – 1875 boli upravené ostatné interiéry zámku za účasti architektov Josefa Zítka a Josefa Mockera.

Priľahlá zámecká terasovitá zahrada pochádza až z druhej polovice 19. storočia. Pod terasami sa nacháda rozsiahla pivnica bývalého pivovaru z 18. storočia.

Expozícia
---------

V roku 1996 bola v novo opravenom zámku otvorená expozícia gotického umenia západných Čiech. Od roku 2002 je súčasťou expozície reštaurovaný románsky relikviár svätého Maura, najvýznamnejšia románska klenotnícka pamiatka v Čechách.

Referencie
----------

1. ↑  Dokumentární film Hon na svatého Maura vysílaný 8. 10. 2006 Českou televizí

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Zámok Bečov nad Teplou**

Externé odkazy
--------------

* Oficiálne stránky

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Bečov nad Teplou (zámek) na českej Wikipédii.*
Horiaca zápalka
Zápalky používané v domácnosti a jedna vypálená zápalka
**Zápalka** je tenké drievko alebo kartónová tyčinka alebo knôtik, ktoré/ý je napustený parafínom, má tzv. hlavičku zo zmesi okysličovadla a používa sa na zapaľovanie (čohokoľvek) v bežnom živote.

Zloženie
--------

Hlavička zápalky:

* Chlorečnan draselný
* Antimonit
* Síra
* Farbivo
* Mleté sklo - zvyšuje drsnosť

Škrkátko:

* Červený fosfor
* Pojivo
* Mleté sklo

Zapálenie
---------

Škrtnutím zápalky o škrtátko vznikne na styčnom bode teplota asi 200 °C, čo postačí na zapálenie hlavičky a následne drievka zápalky.

Využitie zápaliek
-----------------

V súčasnosti väčšina zápaliek chytá výhradne v dôsledku patrične energického škrtnutia hlavičky o špeciálne pripravenú plochu - škrtátko. To obsahuje červený fosfor (stabilný) a iné látky, ktoré pri kontakte s hlavičkou zápalky reagujú za vzniku plameňa. Toto riešenie prakticky vylučuje samovoľné či nekontrolované vzplanutie zápalky náhodným trením zápalky o iný povrch. Avšak dosť dlho sa používali dvojzložkové zápalky, ktoré sa zapaľovali pri energickom škrtnutí o akýkoľvek suchý a drsný povrch (napr. o podrážku topánky). Obidve látky boli nanesené na hlavičke a používal sa biely fosfor, ktorý je nestabilný. Výsledkom toho je oheň.

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **zápalka**
**Minamoto no Joritomo** (jap. 源 頼朝, \* 9. máj 1147 – † 9. február 1199) bol zakladateľ a prvý šógun Kamakurského šógunátu. Vládol v rokoch 1192 – 1199. Jeho budhistické meno bolo **Ógošo Acuši Dai Zenmon** (武皇嘯厚大禅門).

Joritomo pochádzal z rodu Minamoto, ktorý bojoval dlhý konflikt s rivalským rodom Taira. Po porážke jeho otca Jošitoma bol Joritomo zajatý a vyrastal na dvore Taira. Postupne si však získaval vplyv u vazalov rodu Taira a po ďalšej vojne, Gempei, si vybudoval armádu rytierov, tzv. samurajov a nastolil hegemóniu rodu Minamoto. Neskôr sa však nepohodol s nevlastným bratom Jošituneom pre jeho nadštandardné vzťahy s cisárom a sám na cisára zanevrel. Jošituneho nakoniec dohnal ku samovražde a zlé vzťahy mal so všetkými rodinnými príslušníkmi.

Po svojom definitívnom víťazstve Joritomo začal požadovať, aby ho oslovovali *Sei I tai šógun*, "čiže najvyšší generál, ktorý porazil barbarov". Za šóguna bol vyhlásený 21. augusta 1192. Za svoje hlavné mesto si zvolil Kamakuru (čo dalo názov celému obdobiu japonských dejín) ako kontrast ku Heian-kjó, dnešnému Kjótu, kde sídlil cisár. Joritomo nastolil nový systém vlády, *bakufu*, teda "vláda z vojenského stanu". Bakufu fungovala ako druhá vláda štátu, ovládajúca skutočnú moc vrátane armády a polície. Cisár síce ostal oficiálnou božskou hlavou Japonska, skutočnú moc mal v rukách šógun. Tento titul sa stal populárny a preto ho používali aj následníci Joritoma, šógunát ako systém pretrval až do reforiem Meidži z 19.storočia.

Referencie
----------

1. ↑   *1192: First Shogunate in Japan* [online]. National Geographic, [cit. 2018-11-15]. Dostupné online. (po anglicky)
2. ↑   *Minamoto no Joritomo (1147 - 1199)* [online]. Nissubashi, [cit. 2018-11-15]. Dostupné online.

Autoritné údaje: * GND: 12269628X
* ISNI: 0000 0000 6682 5620
* LCCN: n81061773
* VIAF: 47650270
* WorldCat: lccn-n81061773
**Zápis o zásadách česko-slovenskej akcie** (alebo tiež **kyjevský zápis**) bol vykonaný 29. augusta 1916 Milanom Rastislavom Štefánikom. Týmto dokumentom bola uznaná vedúca pozícia Československej národnej rady (ČNR) v celom československom zahraničnom odboji.

Vznik
-----

V roku 1916 vznikol spor o riadení krajanského odboja v Rusku. Podpredseda Československej národnej rady Josef Dürich odcestoval v júli do Ruska, aby dosiahol podriadenie Zväzu česko-slovenských spolkov Českej národnej rade. Josef Dürich sa nechal ovplyvniť ruskými kruhmi, ktoré požadovali prenesenie centra odboja práve do Ruska. Do Ruska prišiel aj Milan Rastislav Štefánik, aby situáciu urovnal. Dňa 29. augusta 1916 dosiahol prijatie tzv. kyjevského zápisu (Zápis o zásadách česko-slovenskej akcie), čím bola uznaná pozícia ČNR v rámci zahraničného odboja.

V januári 1917 schválila ruská vláda vytvorenie Československej národnej rady na Rusi na čele s Josefom Dürichom. Rada na Rusi bola separatistický orgán nezávislý od ČNR. Dürich bol potom z tohto dôvodu vylúčený z ČNR.

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Zápis o zásadách česko-slovenské akce na českej Wikipédii.*
**Lagrangeova veta (o strednej hodnote)** alebo **Veta o strednej hodnote diferenciálneho počtu** alebo **Lagrangeova veta o prírastku funkcie** (pomenovaná podľa Josepha Louisa Lagrangea) je veta v diferenciálnom počte.

Znenie vety[1]
--------------

Nech {\displaystyle f:\langle a,b\rangle \to \mathbb {R} } je funkcia taká, že

1. *f* je spojitá na *<a,b>*,
2. *f* má v každom bode intervalu *(a,b)* vlastnú alebo nevlastnú deriváciu.

Potom existuje bod {\displaystyle c\in (a,b)} taký, že pre prvú deriváciu funkcie *f* v bode *c* platí

{\displaystyle f'(c)={\frac {f(b)-f(a)}{b-a}}.}

Dôkaz[1]
--------

Nech {\displaystyle F:\langle a,b\rangle \to \mathbb {R} } je funkcia definovaná ako 

{\displaystyle F(x):=f(x)-\lambda x.}
Kde {\displaystyle \lambda } je konštanta, ktorú zvolíme tak, aby sme mohli použiť Rollovu vetu o strednej hodnote. Teda dostávame 

{\displaystyle F(x):=f(x)-{\frac {f(b)-f(a)}{b-a}}x.}
Funkcia *F(x)* na intervale *<a,b>* vyhovuje predpokladom Rollovej vety o strednej hodnote, čo znamená, že existuje bod {\displaystyle c\in (a,b)} taký, že platí {\displaystyle F'(c)=0}. Derivujeme {\displaystyle F(x)} podla x

{\displaystyle F'(x)=f'(x)-{\frac {f(b)-f(a)}{b-a}},}
vyčíslime v bode {\displaystyle c}

{\displaystyle F'(c)=f'(c)-{\frac {f(b)-f(a)}{b-a}}=0,}
a teda

{\displaystyle f'(c)={\frac {f(b)-f(a)}{b-a}}.}

Referencie
----------

1. 1 2  Neubrunn, T. Vencko, J.: *Matematická analýza I.* Univerzita Komenského v Bratislave, 1992.

Pozri aj
--------

* Cauchyho veta o strednej hodnote
* Rollova veta o strednej hodnote