recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Pegomastax** (v preklade *silná čeľusť*) je vyhynutý rod malého vtákopanvového dinosaura z čeľade Heterodontosauridae. Žil v období spodnej jury (asi pred 200 až 190 miliónmi rokov) na území dnešnej Južnej Afriky. Jeho jediným druhom je **Pegomastax africana**.

Nález
-----

Holotyp (označenie SAM–PK–K10488) pozostáva len z jednej, nie celkom kompletnej lebky. Tento papagájom podobný bylinožravec so zobákovitým zakončením čeľustí bol veľmi malý; celková dĺžka tela nepresahovala 60 centimetrov. Fosílie tohto dinosaura boli objavené a vykopané už v rokoch 1966 až 1967, opísal ich však až americký paleontológ Paul Sereno roku 2012. Pegomastax mal relatívne mohutnejšiu spodnú čeľusť ako ostatné heterodontosaury, koniec čeľustí mu však tiež „zdobili" charakteristické „očné zuby". Tie snáď mohli slúžiť k obrane zvieraťa pred menšími dravcami.

Galéria
-------

* Zvyšky lebky.Zvyšky lebky.

Referencie
----------

1. ↑  SERENO, P. C.. Taxonomy, morphology, masticatory function and phylogeny of heterodontosaurid dinosaurs. *ZooKeys*, 2012, roč. 226, s. 1 – 225. DOI: 10.3897/zookeys.226.2840.

Zdroj
-----

* *Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Pegomastax na českej Wikipédii.*
**Peisidiké** alebo **Peisidika** (starogr. *Πεισιδίκη* – *Peisidiké*, lat. *Peisidice*) je v gréckej mytológii dcéra iólskeho kráľa Pelia a jeho manželky Filomachy. (podľa inej verzie Anaxibie).

Keď prišiel Iasón z ďalekej Kolchidy, kde získal zlaté rúno, otec Peisidiky Pelias mu aj napriek splnenej úlohe, odmietol odovzdať vládu v Iólku. Iáson sa mu za to rozhodol pomstiť. Jeho maželka mocná čarodejnica Médeia mu svojimi kúzlami najskôr omladila jeho staručkého Aisóna, ktorý sa obával, že sa nedožije dňa, kedy sa v Iólku vráti vláda do rúk právoplatného dediča. Keď to videla Peisidiké a jej sestry Pelopeia, Hippothoé a Alkéstis, požiadali Médeiu, aby omladila aj ich otca. Ľstivá Médeia len na to čakala a samozrejme súhlasila, sestry naviedla aby svojho otca v spánku zranili a Médeia, ktorá mu následne mala vliať do žíl omladzovaciu tekutinu, to neurobila, ale namiesto toho mu vrazila do hrdla nôž, potom ho pokrájala na kusy a hodila do medeného kotla s vriacim odvarom. Potom čarami prikúzlila voz ťahaný okrídlenými drakmi na ktorom s výsmechom odletela. Nešťastná Peisidiké a jej sestry následne od hrôzy zošaleli. (podľa inej verzie ušli)

Po smrti Pelia sa však Iasón vládcom v Iólku aj tak nestal. Moc prevzal Peliov syn Akastos, ktorý Iasóna a Médeiu okamžite z krajiny vyhnal.

Referencie a bibliografia
-------------------------

1. 1 2 3 4 5 6  Vojtech Zamarovský. *Bohovia a hrdinovia antických bájí*. Bratislava : Mladé letá, 1980. 66-048-80. S. 363.
2. 1 2  Apollodoros, *Kronika*, 1,9,10.
3. ↑  Hyginus, *Fabulae* 24.
**Kolyma** (rus. Колыма) je rieka v severovýchodnej časti Sibíri. Preteká Magadanskou oblasťou a Jakutskou republikou v Rusku. Je dlhá 2 129 km. Povodie rieky je 643 000 km² a zasahuje aj na územie Čukotského autonómneho okruhu.

Geografia
---------

Vzniká sútokom zdrojníc Ajan-Jurjach a Kulu v Magadanskej oblasti. Zdrojnica pramení na svahoch Chalkanského chrbta. Na hornom toku nad ústím Bachapče tečie v úzkej a hlbokej doline Čerského pohoria. V tomto úseku sa v koryte vyskytujú kaskády a riečne prahy. Najvýznamnejšie z nich sú Prižimajuščij a Dlinnyj porog nad ústím Bachapče. Na strednom toku je dolina široká. Na dolnom toku v dĺžke 1150 km preteká Kolymskou nížinou, kde je ľavý breh nížinatý a pravý miestami hornatý. Koryto je veľmi členité a rozdeľuje sa na mnoho ramien. Ústi do Kolymského zálivu vo Východosibírskom mori troma hlavnými ramenami, z ktorých Kolymskaja umožňuje vodnú dopravu. Ďalšie dve ramená sú Pochodskoje a Čukočja. Dĺžka delty je 110 km a rozloha 3 000 km².

### Prítoky

* Horný tok
	+ Sprava - Kulu (zdrojnica), Bachapča, Detrin.
	+ Zľava - Ajan-Jurjach (zdrojnica).
* Stredný tok
	+ Sprava - Bujunda, Balygyčan, Sugoj, Korkodon.
	+ Zľava - Sejmčan.
* Dolný tok
	+ Sprava - Berjozovka, Omolon, Aňuj.
	+ Zľava - Popovka, Jasačnaja, Ožogina, Sededema.

Vodný režim
-----------

Zdrojom vody sú snehové (47%) a dažďové (42%) zrážky a podzemná voda (11%). Priemerný ročný prietok vody u Srednekolymska vo vzdialenosti 641 km od ústia predstavuje 2 250 m³/s, maximálny prietok dosahuje 25 100 m³/s v júni a minimálne 23,5 m³/s v apríli). Prietok v ústí je 3 900 m³/s, čo predstavuje ročný odtok 123 km³. Ročne unáša 5,5 Mt pevných usadenín. Zamŕza v polovici októbra zriedka už na konci septembra. Pred úplným zamrznutím dva dni až mesiac unáša ľadové kryhy a ľadovú triešť, ktorá sa môže v niektorých miestach hromadiť. Rozmŕza v druhej polovici mája až na začiatku júna a opäť 2 až 18 dní nesie ľad, ktorý môže vytvárať zátarasy. Od polovice mája do septembra dosahuje najvyšší stav. Rozsah kolísania hladiny predstavuje až 14 m.

Význam
------

Vodná doprava je možná od ústia rieky Bachapča, pravidelná doprava od Usť-Srednekanu a to počas 3 až 3,5 mesiaca. Hlavné prístavy sú Usť-Srednekan, Zyrjanka a v ústí sú to Čerskij a Zeljonyj Mys. Nad ústím pri Debine bola vybudovaná Kolymská vodná elektráreň. Na dolnom toku je rozvinutý rybolov, pričom medzi najbežnejšie druhy patria (sih malý, muksun, sih severný, nelma obyčajná, síh omul). V povodí rieky sú náleziská zlata.

Zdroje
------

* Davydov LK, *Hydrogeografia ZSSR, č 2*, Leningrad 1955, (Давыдов Л. К. Гидрография СССР, ч. 2, Л. 1955)
* Zalogin BS, Rodionov NA, *Oblasti ústia riek v ZSSR*, Moskva 1969, (Залогин Б. С. Родионов Н. А. Устьевые области рек СССР, М. 1969)
* *Zdroje povrchových vôd v ZSSR*, 19. diel - severovýchod, Leningrad 1969, (Ресурсы поверхностных вод СССР, т. 19 - Северо-Восток, Л. 1969)
* Domanickij AP, Dubrovina RG, Isajeva AI, *Rieky a jazerá Sovietskeho zväzu*, Leningrad 1971, (Доманицкий А. П. Дубровина Р. Г. Исаева А. И. Реки и озёра Советского Союза , Л. 1971)

Zdroj
-----

* *Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Kolyma na českej Wikipédii.*
**Ismaël Lô** (taktiež aj *Ismaël Lo*) (\* 30. august 1956, Dongo Buti, Nigéria) je senegalský hudobník. Otec je pôvodom zo Senegalu, matka z Nigérie. Krátko po jeho narodení sa rodina presťahovala do senegalského mesta Rufisque. Ismaël Lô je všestranný spevák a umelec. Hrá na harmonike
a gitare. 

V 70. rokoch začal Lô navštevovať dakarskú umeleckú školu. Počas školských rokov sa pripojil k skupine Super Diamono, ktorú v roku 1984 opustil, aby začal sólovú kariéru. 

V roku 1990 podpísal zmluvu s francúzskym vydavateľstvom na nahratie v poradí šiesteho albumu, nazvaného *Ismael Lo*. Vďaka veľkému úspechu singlu *"Tajabone"*, ktorý bol použitý aj vo filme *"Všetko o mojej matke"*, sa album dostal na vrchol viacerých európskych hitparád. Album *Ismael Lo* odštartoval jeho medzinárodnú kariéru. 

Posledný album *Sénégal* nahrával v Dakare, Paríži a Londýne. Lô o tomto albume hovorí: *"Albumu som dal názov Sénégal preto, lebo je to jediný spôsob, ako poďakovať mojej rodnej zemi."*

Diskografia
-----------

**Albumy**:

* *Gor Sayina* (1981)
* *Xatat* (1984)
* Xiif (1986)
* *Natt* (1986)
* *Diawar* (1988)
* *Wadiour* (1990)
* *Ismael Lo* (1990)
* *Iso* (1994)
* *Jammu Africa* (1996)
* *Dabah* (2001)
* *Sénégal* (2006)

Externé odkazy
--------------

* Oficiálna stránka (po francúzsky)

Autoritné údaje: * BnF: 139371748
* GND: 134912179
* ISNI: 0000 0000 5514 1573
* LCCN: n92076244
* NK ČR: osa2010598997
* VIAF: 39565985
* WorldCat: lccn-n92076244
**Iľanovo** (maď. *Illanó*) je mestskou časťou Liptovského Mikuláša, 3 km južne od centra mesta. K 30. júlu 2009 tu žilo 499 obyvateľov.

Polohopis
---------

Iľanovo leží v Liptovskej kotline, na severnom úpätí Nízkych Tatier, vo vyústení Iľanovskej doliny. Stred obce sa nachádza v nadmorskej výške 653 m n. m. a obcou preteká potok Iľanovianka v smere JJZ - SSV. Katastrálne územie hraničí na východe s obcou Závažná Poruba, na západe s mestskou časťou Ploštín.

### Ulice

* 4. apríla
* Iľanovská
* Krajná
* Oslobodenia
* Ploštínska
* Ponad ohrady
* Porubská
* Trstica
* Za vodou

Dejiny
------

Je jednou z najstarších liptovských obcí, prvá písomná zmienka pochádza z roku 1233. Názov obce je odvodený z latinského Villa Nova. Na Poludnici a Končitom v blízkosti obce sa našli nálezy z doby halštattskej. V Iľanovskej doline sa zachovali partizánske bunkre z obdobia SNP, ktoré boli zrekonštruované do pôvodného stavu. V minulosti sa obyvatelia zaoberali poľnohospodárstvom, neskôr murárstvom. Od roku 1976 je súčasťou mesta.

Kultúra a zaujímavosti
----------------------

### Pamiatky

* Evanjelický kostol, jednoloďová modernistická stavba s pravouhlým ukončením presbytéria a vežou tvoriacou súčasť jej hmoty z rokov 1969-1976. Stojí na mieste staršej modlitebne z roku 1886, ktorá bola poškodená počas druhej svetovej vojny. Ide o ojedinelý príklad sakrálnej architektúry z obdobia socialistického režimu. Okná na fasáde sú lemované šambránami, veža je dekorovaná priebežným vertikálnym lemovanám okien. Veža je ukončená ihlancovou helmicou.

Občianska vybavenosť
--------------------

Obyvateľom mestskej časti slúži obchod, kultúrny dom a evanjelický kostol. Premáva sem linka č. 4 MAD Liptovský Mikuláš. V ústí Iľanovskej doliny sa nachádza chata Nezábudka a cca 400 m dlhý lyžiarsky vlek, dolinou vedie zeleno-značkovaná turistická trasa do Iľanovského sedla (1 253 m n. m.) a lyžiarska značkovaná trasa z Opaliska do Sedla pod Kúpeľom (1 131,1 m n. m.), modro-značkovaná turistická trasa vedie na Poludnicu (1 548,7 m n. m.).

Referencie
----------

1. ↑   *Dcérocirkev Iľanovo* [online]. CZ ECAV na Slovensku Liptovský Mikuláš. Dostupné online.

Externé odkazy
--------------

* Oficiálna stránka mesta Liptovský Mikuláš

Súradnice: 49°03′17″S 19°37′12″V﻿ / ﻿49,054617°S 19,62008°V﻿ / 49.054617; 19.62008

| * z
* d
* u
Mestské časti Liptovského Mikuláša (16) |
| --- |
| 
* Andice
* Benice
* Bodice
* Demänová
* Iľanovo
* Liptovská Ondrašová
* Nábrežie-Vrbica
	+ Nábrežie
	+ Vrbica
* Okoličné
* Palúdzka
* Ploštín
* Podbreziny
* Ráztoky
* Staré Mesto
* Stošice
* Svätý Štefan
* Vitálišovce

 |
Titulná stránka prvotlače Zoharu (Mantova, 1558)
**Moše z Leonu** alebo **Moše ben Šem Tov de Leon** (\* asi 1250, Guadalajara – † 1305, Arevalo) bol židovský rabín a kabalista, v mladosti stúpenec Maimonida; autor alebo redaktor najvýznamnejšieho stredovekého kabalistického textu, kabalistického midrašu k Pentateuchu *Midraš de-rabi Šim'on bar Jochaj*, známejšieho pod názvom Zohar alebo *Kniha nádhery*, ktorý vznikol (alebo bol zostavený) koncom 13. storočia.

Od roku 1292 viedol Moše život potulného učenca. Podľa Avrahama ben Šloma z Torrutiel napísal 23 kníh, z ktorých väčšina sa stratila. Po jeho smrti vznikol spor ohľadom autorstva Zoharu, ktoré pripísal tanaitskému rabínovi z 2. storočia po Kr. Šim'onovi bar Jochajovi. Vznikla otázka, či Moše čerpal z nejakého strateného rukopisu, alebo – ako tvrdila jeho vdova – je on sám autorom spisu. Moderní bádatelia (napr. Geršom Scholem) sa prikláňajú k názoru, že Moše z Leonu Zohar skompiloval, ale používal pritom staršie zdroje.

Diela
-----

* 1287: *Sefer ha-rimon*
* 1290: *Ha-nefeš ha-chachama* alebo *Ha-miškal*
* 1292: *Šekel ha-kodeš*
* 1293: *Miškan ha-edut* alebo *Sefer ha-sodot*

Pozri aj
--------

* kabala

Externé odkazy
--------------

* FILIT – zdroj, z ktorého pôvodne čerpal tento článok.

Autoritné údaje: * BnF: 120671448
* GND: 102794510
* ISNI: 0000 0001 1878 4382
* LCCN: n85299967
* VIAF: 79260667
* WorldCat: lccn-n85299967
**Peiréné** alebo **Peiréna** (starogr. *Πειρήνη* – *Peiréné*) je v gréckej mytológii dcéra riečneho boha Asópa, alebo podľa inej vezie riečneho boha Achelóa.

Peiréné a boh Poseidón boli rodičia synov Lecha a Kenchria. Keď bohyňa Artemis svojim šípom neúmyselne zabila Kenchria, žiaľ Peirény bol taký veľký, že sa z jej sĺz pred bránou Korintu vytvorila studnička. Táto studnička bola potom zasvätená Múzam a k nej podľa niektorých antických písomných zdrojov pravidelne prilietal okrídlený kôň Pégasos, aby sa z nej napil. Hrdina Bellerofontes ho neskôr pri studničke chytil, hodil na neho zlatú uzdu, ktorú mu dala bohyňa Aténa, skrotil ho a následne na ňom odletel.

Referencie a bibliografia
-------------------------

1. ↑  Diodoros, *Bibliotheca historia*, 4,72,1.
2. 1 2  Pausanias, *Periégésis tés Hellados*, 2,2,3.
3. ↑  Pausanias, *Periégésis tés Hellados*, 2,3,2.
4. ↑  Pindaros, *Olympionikoi*, 13.
5. ↑  Vojtech Zamarovský. *Bohovia a hrdinovia antických bájí*. Bratislava : Mladé letá, 1980. 66-048-80. S. 91.
**Iónochromizmus** je termín, používaný na označenie farebnej zmeny, ktorá priamo súvisí s interakciou zlúčenín alebo materiálov s iónmi. Týmito iónmi sú solvatované ióny vodíka, ióny kovov, katióny ako je tetraamóniový katión a ióny fosforu. Zvyčajne reverzibilná zmena farby, ku ktorej pri iónochromizme dochádza, môže byť z bezfarebnej na farebnú, alebo z jednej farby na inú.

Iónochromy
----------

Organické štruktúry, ktoré podliehajú farebnej zmene v dôsledku interakcie s iónmi sa nazývajú iónochromy alebo iónofory.

### Triedy iónochromných zlúčenín

Hlavné triedy komerčne významných zlúčenín citlivých na pH prostredia sú:

#### Ftalidy

Ftalidy sú farebné indikátory pre pH, ktoré majú ftalidovú štruktúru. 
Delia na dva typy, a to na ftaleíny a sulfoftaleíny. 

Ionizačné reakcie fenolftaleínu
Ionizačná reakcia ftaleínov, ktorá vedie ku zmene farby pri zmene pH, je najlepšie viditeľná u dihydroxyderivátu s triviálnym názvom fenolftaleín (1). Bezfarebný laktón (1) prechádza v alkalickom prostredí najprv na mono, potom na difenolový ión (2). Preusporiadaním a otvorením kruhu laktónu sa vytvorí rovinný dianion (3), ktorý je červený. Proces je reverzibilný a poskytuje ľahko viditeľnú metódu na meranie a stanovenie zmeny pH v rozpätí 8,5-9,0. 

#### Triarylmetány

Iónochromizmus leukotriaarylmetánov
Leukotriaarylmetány zmenia farbu odštiepením hydroxyskupiny, chemicky, alebo fotooxidáciou a v niektorých prípadoch aj pôsobením kyseliny. Jednou z tried leukotriaarylmetánov citlivých na pH, ktoré majú využitie pri tmavomodrých farebných vyvíjačoch sú zlúčeniny (1).

#### Fluorany

Iónochromizmus fluoranov
Fluorany je triviálne pomenovanie pre triedu zlúčenín odvodených od spiro-[izobenzofuran-1,9´-xantén]-3-ónu (1)
Reakciu, pri ktorej dochádza k farebnej zmene, predstavuje otvorenie laktónového kruhu kyselinou, za vzniku farebnej chinónovej formy. Spätnú reakciu môžeme docieliť pridaním bázy. Veľkou výhodou fluoranov ako vyvíjačov farieb je, že poskytujú široké pole variácií farieb.

Aplikácie iónochromizmu
-----------------------

Farbivá citlivé na zmenu pH sa najviac využívajú ako reverzibilné indikátory v analytickej chémii, v niektorých oblastiach komplexometrických metód a na určovanie a stanovovanie koncentrácií kovových iónov.

Ionochromické materiály majú svoje využitie aj v kopírovacích papieroch (napr. bezuhlíkový kopírovací papier) či digitálnych formách zobrazovania.

Referencie
----------

1. ↑  Y. Hatano, in The Chemistry and Applications of Leuco Dyes, R. Muthyala (Ed.), Plenum, New York, 1997, pp. 159- 205.

|  |  |
| --- | --- |
|  | Chemický portál |
**Peisanos** (starogr. *Πεισανός* – *Peisanos*) bol olympijský víťaz v jazdeckých pretekoch na žrebcoch v roku 53.

Kallippos Peisanos, syn Antónia Alexióna z Élidy, bol na 208. olympijských hrách korunovaný olivovým vencom za víťazstvo v jazdeckých pretekoch na žrebcov. Dostihy na žrebcoch zaviedli v Olympii na 131. hrách v roku 256 pred Kr. Prvým víťazom tejto disciplíny bol Hippokrates z Tesálie.

Olympijské víťazstvo Peisana je uvedené v nápise *IvO 223* (IvO = W. Dittenberger a K. Purgold, nápisy Olympia, Berlin 1896.) kamenného podstavca (jeho nezachovanej sochy) nájdeného v západnej stene múru juhozápadného rohu byzantského chrámu v Olympii. (tento objekt preskúmali v roku 1954 a zistili, že to bol pôvodne ateliér, kde sochársky majster Feidias vytvoril sochu Dia Olympijského, dielo, ktoré bolo divom sveta.) Peisanos
patril k prominentnej élidskej rodine. Nápis na podstavci totiž pripomína, že túto sochu mu dala vztýčiť na večnú pamiatku jeho matka Klaudia Kleodiké.

Referencie a bibliografia
-------------------------

1. 1 2 3 4  Inscriptiones Graecae, *IvO 223*
2. 1 2  Mark Golden. *Sport in the ancient world from A to Z*. London : Taylor & Francis, 2003. ISBN 0-203-49732-5. S. str. 31.
3. ↑  Eusebios, *Kronika* 2,193.
4. ↑  Vojtech Zamarovský. *Vzkriesenie Olympie*. Bratislava : Šport, 1986. 77-043-86. S. 250.
5. ↑  1912, *American journal of archaeology*, str. 227
6. ↑  Vojtech Zamarovský. *Vzkriesenie Olympie*. Bratislava : Šport, 1986. 77-043-86. S. 40.

Pozri aj
--------

* Zoznam olympijských víťazov staroveku
**Israel Joshua Singer** (\* 30. november 1893, Biłgoraj, Poľsko – † 10. február 1944, New York) bol židovský spisovateľ píšuci jidiš, brat nositeľa Nobelovej ceny Isaaca Bashevisa Singera. Žil v Kyjeve, Moskve, od roku 1928 vo Varšave. Od roku 1916 prispieval do európskej jidiš tlače, v roku 1921 sa stal dopisovateľom amerických jidišských novín *Forverts* (*The Forward*). V roku 1934 emigroval do USA, kde newyorské Židovské umelecké divadlo s veľkým úspechom uviedlo jeho hru *Joše Kalb*, ktorú napísal ešte v Poľsku. Vo svojom neskoršom románe *Di brider Aškenazi* verne, ale nie bez humoru a nadhľadu, opísal tragický údel židovského proletariátu v nepriateľsky naladenom prostredí lodžskej textilnej fabriky.

Diela
-----

* *Perl un andere dercelungen*
* *Ojf najer erd*
* *Joše Kalb*

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Israel Joshua Singer**

Externé odkazy
--------------

* Free version in Yiddish of *Fun A Welt Wos Iz Nishto Mer*

Autoritné údaje: * BnF: 11924909t
* GND: 118971972
* ISNI: 0000 0001 0900 2369
* LCCN: n80079551
* NK ČR: mzk2003182982
* VIAF: 51695981
* WorldCat: lccn-n80079551
**Iľanovianka** je potok na strednom Liptove, preteká územím mesta Liptovský Mikuláš. Je to ľavostranný prítok Váhu a má dĺžku 11,5 km.

Prameň
------

Pramení v Nízkych Tatrách, v geomorfologickom podcelku Ďumbierske Tatry, na juhozápadnom svahu Krakovej hole (1 751,6 m n. m.) v nadmorskej výške približne 1 690 m n. m.

Opis toku
---------

Tečie na sever cez Demänovské vrchy, sprava najprv priberá dva krátke prítoky zo severných svahov Krakovej hole, ohýba sa na východ k Sedlu pod Kúpeľom (1 131,1 m n. m.) a tečie severozápadným smerom. Následne sa stáča na sever, pričom koryto vytvára výrazný oblúk ohnutý k západu. Na strednom toku preteká Iľanovskou dolinou. Sprava priberá prítok spod Poludnice (1 548,7 m n. m.), zľava spod Iľanovského sedla (1 253 m n. m.). Na dolnom toku napája malú vodnú nádrž a vstupuje do Liptovskej kotliny, do geomorfologickej časti Ľubeľská pahorkatina a tečie cez intravilán Iľanova. Napokon priberá z pravej strany svoj najvýznamnejší prítok Lažtek a na južnom okraji intravilánu mesta Liptovský Mikuláš ústi v nadmorskej výške cca 584 m n. m. do Váhu.

| * z
* d
* u
Vodné toky v povodí Váhu (od sútoku Bieleho a Čierneho Váhu po vtok do Liptovskej Mary) |
| --- |
| 
* **Belá**
* **Biely Váh**
* **Boca**
* Brostová
* Brôdok
* **Čierny Váh**
* **Demänovka**
* Hlboký potok
* **Hybica**
* Iľanovianka
* Jamníček
* Lažtek
* Nicovianka
* Okoličnianka
* Ploštínka
* Porúbsky potok
* **Smrečianka**
* Stošianka
* **Štiavnica**
* **Trnovec**
* Žadovica

 |
**Kapacitná dióda** je polovodičová dióda, ktorá využíva napäťovo závislú kapacitu priechodu p-n polarizovaného v záverovom smere. Rozlišujú sa druhy *varikap* a *varaktor*.

Varikap
-------

Varikap je kapacitná dióda, ktorá slúži ako napätím riadený kondenzátor do nf a vf obvodov. Varikap je založený na tom, že šírka prechodu NP v závernom smere diódy závisí na pripojenom napätí. Tento efekt sa objavuje pri všetkých polovodičových diódach, ale varikap je pre tento účel špeciálne prispôsobený. Varikapy sa používajú v ladených obvodoch (napríklad v rozhlasových a televíznych prijímačoch) a iných obvodoch vyžadujúcich premennú kapacitu, čím varikapy nahrádzajú otočné kondenzátory.

Varaktor
--------

Varaktor je kapacitná dióda určená pre mikrovlnné frekvenčné pásmo. Priechod p-n sa zhotovuje epitaxnou technológiou.

Zdroje
------

* presun z článku dióda
* kapacitná dióda in: *Naučný slovník elektrotechnický 7 - Elektrotechnológia*, 1971
**Ióni** alebo **Iónovia** gr. Ίωνες (Íones), boli podľa tradície jeden zo štyroch hlavných starogréckych kmeňov (Achájci, Aiolovia, Dóri).

Tradične sa pokladajú za najstarší zo starogréckych kmeňov. Za tohto predpokladu museli do Grécka prísť začiatkom 2. tisícročia pred Kr. Hoci sa niekedy tvrdí, že sú potomkami mykénskych Achájcov, v skutočnosti ich vzťah k Achájcom nie je vôbec jasný a ich úloha v mykénskom Grécku je nejasná. 

Osídlili predovšetkým stredné Grécko (Atika) a ostrov Euboiu a väčšinu ostrovou v Egejskom mori, neskôr, počas gréckej kolonizácie osídlili polostrov Chalkidiki, časť Sicílie, a časť južnej Itálie, Krym a Pontos. Po zničení mykénskej civilizácie sa spolu s Dórmi sťahovali na východ. Južnú časť Malej Ázie (tzv. Ióniu) osídlili Ióni z Atiky (podľa tradície z Atén), čo možno archeologicky doložiť od konca 11. storočia pred Kr. 

Iónia v 5. storočí pred Kr. pozostávala zo zväzku 12 mestských štátov (Fokaia, Klazomenai, Erythrai, Teos, Lebedos, Kolofón, Efezos, Priené, Myus, Milét, ostrovy Chios a Samos). Územie Iónie bolo kultúrne a intelektuálne mimoriadne vyspelé. Ich výhodou bolo susedstvo s vyspelými maloázijskými civilizáciami, od ktorých prebrali mnohé poznatky. V iónskych mestách vznikli literárne žánre, ktoré sa rozšírili v celom grécku (epos, elégia, jambická poézia, prírodná filozofia, zemepis, dejepisectvo). V 8./7. storočí pred Kr. tu vznikli homérske básne, v 6. storočí pred Kr. tzv. milétska škola. Miestne osobnosti ako Tales, Anaximandros a Anaximenes boli prví známi európski vedci.

V polovici 6. storočia pred kr. ovládli Ióniu a jej mestá najprv Frýgovia, potom Peržania, proti ktorým prepuklo v roku 500 (alebo 499 pred Kr.) iónske povstanie. Peržania povstanie potlačili a pomoc, ktorú povstalcom poskytli niektoré mestá v materskom Grécku – Atény, dala Peržanom zámienku pre vpád do Grécka a začatie grécko-perzských vojen. 

Legendárny pôvod Achájcov pochádza od Ióna, ktorý bol Xúthovým synom a vnukom mýtického predka všetkých Grékov Helléna.

Iónske kmene sa delili tradične na štyri menšie jednotky – fýly, ktoré sa nazývali Geleontes, Hoplétes, Argadeis a Aigikoreis (v Aténach), pričom prvé dve fýly sú známe aj v iónskych mestách na maloázijskom pobreží, kde k prvým dvom pristupujú ešte dve ďalšie fýly: Bóreis, Oinópes. (Dóri sa delili tradične na tri fýly: Dymánes, Hylleis, Pamfýloi. Toto rozdelenie je doložené na Kréte, Rode a v Sparte).

Jazyk
-----

Ióni hovorili iónskou formou starogréčtiny, ktorá sa stala jazykom kultúry a vzdelancov, z nej sa vyvinula aténska (attická) gréčtina, ktorá bola prijatá za jazyk gréckej kultúry a z ktorej sa vyvinula aj moderná gréčtina.

Pozri aj
--------

* Maloázijskí Gréci
* Bitka pri Efeze
* Bitka pri Ladé
Súradnice: 41°41′S 24°05′V﻿ / ﻿41,69°S 24,08°V﻿ / 41.69; 24.08

**Dospat** (bulh. Доспат) je vodná nádrž v Západných Rodopách v južnom Bulharsku.

Geografia
---------

Vodná nádrž sa nachádza v pohorí Západné Rodopy na rieke Dospat. Najbližšie obývané miesta sú mesto Sărnica pri severozápadnom výbežku priehrady a mesto Dospat pri jej juhovýchodnom výbežku.

Technické parametre
-------------------

* Nadmorská výška: 1 200,5 m n. m.
* Dĺžka priehrady: 19 km
* Šírka priehrady: 3 km
* Plocha: 18,3 km²
* Objem: 449 220 000 m³
* Vybudované: 1969
* Výška priehradnej steny: 60,5 m
* Dĺžka priehradnej steny: 230 m

Výstavba
--------

Výstavba prebiehala v roku 1969 v doline, ktorá sa predtým využívala predovšetkým na pestovanie žitných kultúr. Kvôli výstavbe museli byť evakuované dediny Orlino (Božalan) a Bărduče na západnej a Arnudli na východnej strane rieky.

Využitie
--------

Výroba elektrickej energie - spolu s ďalšími nádržami vytvára tzv. vodno-elektrickú kaskádu "Dospat - Văča", ktorá je najväčším hydroenergetickým komplexom v Bulharsku.

Rybolov
-------

Priehrada sa využíva na rybolov. Lovené ryby sú predovšetkým kapor, pstruh, karas, červenica a ostriež.

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Dospat (priehrada)**

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Доспат (язовир) na bulharskej Wikipédii.*
**Kanálový varný reaktor s uránovo-grafitovým moderátorom** alebo **uránovo-grafitový varný reaktor kanálového typu** alebo hovorovo **reaktor RBMK** (z rus. *reaktor boľšoj moščnosti kipjaščij* (alebo *...kanaľnyj)*) je druh jadrového reaktora. Moderátorom je grafit, má ľahkovodné chladenie. Medzi jeho prednosti patrí, že môže pracovať aj s neobohateným uránom, a tak sa môžu ušetriť náklady na drahé procesy obohacovania uránu.

Dnes sa už nevyrába, ale dodnes je v prevádzke v Rusku. 

26. apríla 1986 došlo k havárii práve na tomto druhu jadrového reaktora v Černobyle. Táto havária je dnes známa ako Černobyľská havária. Dnes už sú černobyľské reaktory odstavené. Práve táto havária mala za následok medzinárodný tlak na Rusko, aby tento druh reaktorov odstavilo.

Charakteristika
---------------

Schéma jadrového reaktora typu RBMK
Reaktor RBMK je kanálový reaktor veľkého výkonu. Je charakteristický tým, že palivové články sú uložené v samostatných kanáloch. Do týchto kanálov sa čerpá voda, ktorá sa teplom z jadrovej reakcie premieňa na paru a prúdi do turbín. Po ochladení sa vracia späť do reaktora hnaná čerpadlami. Voda primárne pôsobí ako chladivo a médium na prenos energie, nie ako moderátor jadrovej reakcie. Na to slúžia grafitové obaly - grafitové vnútro reaktora. Na reguláciu výkonu sú použité riadiace tyče (zložené z bóru a uhlíka), ktoré sa do reaktora zasúvajú a pohlcujú neutróny - tým sa znižuje reaktivita. Tento typ reaktora má však pri niektorých špecifických podmienkach kladnú hodnotu reaktivity, čo znamená, že reaktor môže zvyšovať svoj výkon bez zásahu z vonka. Voda sa mení na paru a prestáva pohlcovať neutróny - reakcia sa rozbieha, teplota stúpa, a viac vody sa mení na paru.

Počet palivových kanálov je 1693 a sú spriahnuté do viacerých uzavretých blokov. Toto riešenie však prináša zväčšenie rozmerov reaktora - priemer cca. 12 m a výška cca. 7 m. Rozloženie neutrónového výkonu po priereze môže takto výrazne kolísať. Naopak výhodou tohto reaktora je, že pri výmene paliva nie je potrebná kompletná odstávka. Vyhorené palivové tyče sa vytiahnu z reaktora a nahradia sa novými. Ďalšia výhoda je, že reaktor je tzv. plodivého typu, čiže pri reakcii vzniká plutónium, ktoré sa z vyhorených tyčí extrahuje. Navyše sa môže ako palivo použiť aj neobohatený urán 238.

Externé odkazy
--------------

* Charakteristika reaktora RBMK-1000
Jazdci na koňoch na čiernofigúrovej antickej amfore
**Dostihy** (starogr. *ἵππος κέλης* – *hippos kelés*) boli v starovekom Grécku súťažnou jazdeckou disciplínou panhelénskych hier.

Antické jazdecké preteky sa od dnešných odlišovali. Jazdci nepoužívali sedlá, ani strmene a ostrohy. Sedeli nanajvýš na vlnených podložkách v krátkych prepásaných chitónoch a niekedy aj nahí. Namiesto dnešnej prilby mali len vlasy zviazané stuhou. Kone poháňali bičíkmi, bodcami alebo korbáčmi, ktoré držali v pravej ruke a opraty v ľavej. Rovnako ako pri dnešných džokejoch sa aj od nich požadovalo, aby boli ľahkí.

V Olympii sa dostihy zaviedli na 33. hrách v roku 648 pred Kr. Pretekári boli väčšinou námezdní, len zriedkavo súťažili majitelia koní osobne. Víťazný olympijský veniec si ale vždy odniesol len majiteľ koňa. Keďže boli kone v starovekom Grécku drahé a vlastnili ich len bohatí občania, dostihy ostali vždy „*športom aristokratov."* Aj jazdci (hippeis) boli do vojny regrutovaní prevažne z vyšších tried. Koní bolo málo vo väčšine gréckych štátoch, hlavne kvôli nevhodnému terénu a nákladom tým spojeným pri ich chove.

Dĺžka trate je pri jednotlivých jazdeckých pretekoch neznáma, pretože olympijský hippodróm zmizol bez stopy. Podľa odhadov vychádzajúcich z Pindarových výrazov *dodekandromos* (12 tratí, alebo okruhov) a *dodekagnamptos* (dvanásť obrátok), ktoré zazneli v jeho básňach pri opise jazdeckých pretekov, mala dĺžka trate pri pretekoch na vozoch približne 13,5 km a pri jazdeckých pretekoch 6,25 km. Do úvahy sa pritom vzali rozmery *Konského námestia* v Istanbule, bývalého Hippodromu, miesta, kde byzantskí cisári organizovali jazdecké preteky.

Referencie a bibliografia
-------------------------

1. ↑  Vojtech Zamarovský. *Vzkriesenie Olympie*. Bratislava : Šport, 1986. 77-043-86. S. 248.
2. ↑  Eusebios, *Kronika* 2,193.
3. 1 2  Pausanias. *Pausaniás, cesta po Řecku I.*. Praha : nakladatelství Svoboda, 1973. 25-039-73. S. 378.
4. 1 2 3 4  Vojtech Zamarovský. *Vzkriesenie Olympie*. Bratislava : Šport, 1986. 77-043-86. S. 157-158.
5. ↑  Lesley Adkins & Roy A. Adkins. *Starověké Řecko*. Praha : Slovart, 2011. ISBN 978-80-7391-580-3. S. 100.
**Saľut 7** (**DOS-6** alebo **DOS-5-2**; rus. Салют-7 – *Saljut-7*) bola sovietska orbitálna stanica vypustená na obežnú dráhu v apríli 1982. Išlo o poslednú stanicu programu Saľut. 

Stanica bola vypustená na dráhu s priemernou výškou 280 km 19. apríla 1982 z kozmodrómu Bajkonur nosnou raketou Proton-K. Saľut 7 mala podobné vybavenia a parametre ako jej predchodkyňa Saľut 6, prešla však zároveň viacerými modifikáciami, ktoré jej umožnili napr. predĺžiť dĺžku jej využívania vo vesmírnom priestore či rozšíriť obytné priestory vďaka možnosti pripájania ťažkých zásobovacích lodí typu TKS (technológia, ktorá poslúžila ako príprava pred neskorším budovaním stanice Mir).

Na stanici slúžilo medzi májom 1982 a júnom 1986 celkovo 6 základných a 5 návštevníckych posádok s celkovo 21 kozmonautmi (z toho traja ju navštívili dvakrát, Vladimir Džanibekov dokonca trikrát). V návštevníckych posádkach boli aj prví kozmonauti Francúzska (Jean-Loup Chrétien) a Indie (Rákeš Šarma). S výnimkou niekoľkých krátkych období bola stanica nepretržite obývaná celkovo 816 dní. 

So stanicou sa spojilo celkovo 11 pilotovaných lodí Sojuz T, 12 nepilotovaných zásobovacích lodí typu Progress a 2 typu TKS (*Kosmos-1443* a *Kosmos-1686*).

Zo Saľutu 7 sa uskutočnilo 13 výstupov do otvoreného vesmíru s celkovou dĺžkou trvania 48 hodín a 33 minút.

Po tom, ako stanicu opustila posledná posádka, pripojená nepilotovaná loď TKS-4 (Kosmos-1686) v auguste 1986 zdvihla jej dráhu na výšku až 495 km a mala ju tak zakonzervovať do budúcnosti, pretože v tom čase sa uvažovali viaceré možnosti o jej ďalšom využití, vrátane jej návratu na Zem pomocou raketoplánu Buran (ktorého program bol nakoniec po jednom lete úplne zrušený). Vplyvom zvýšenej slnečnej činnosti v roku 1990 však stanica začala klesať do hustejších vrstiev atmosféry rýchlejšie ako sa predpokladalo a 7. februára 1991 sa v nej rozpadla, pričom jej trosky dopadli na územie Argentíny.

Základné posádky
----------------

* Anatolij Berezovoj a Valentin Lebedev na lodi Sojuz T-5 prileteli na stanicu 13. mája 1982 a zotrvali na nej 211 dní.
* Vladimir Ľachov a Alexandr Pavlovič Alexandrov z lode Sojuz T-9 vstúpili na stanicu 27. júna 1983 a strávili tam nasledujúcich 150 dni.
* Leonid Kizim, Vladimir Soloviov a Oleg Aťkov 8. februára 1984 vstúpili na lodi Sojuz T-10 na stanicu a uskutočnili tam najdlhší pobyt, 237 dní.
* Vladimir Džanibekov a Viktor Savinych zo Sojuzu T-13 prileteli na stanicu 6. júna 1985 a strávili tam 110 (Džanibekov), resp. 168 dní (Savinych)
* Vladimir Vasiutin, Alexandr Volkov a Georgij Grečko z posádky lode Sojuz T-14 došli na stanicu 17. septembra 1985, pričom Volkov a Vasiutin na nej zotrvali 65 dní (Grečko sa vrátil po 8 dňoch na palube Sojuz T-13)
* Leonid Kizim a Vladimir Soloviov z lode Sojuz T-15 prešla 5. mája 1986 na stanicu Saľut 7 zo stanice Mir, na ktorú sa opätovne vrátili po 50 dňoch a uskutočnili tak prvý prelet medzi orbitálnymi stanicami v histórii.

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Saľut 7**

Externé odkazy
--------------

* Encyclopedia Astronautica: Salyut 7
**Peiréné** alebo **Peiréna** (starogr. *Πειρήνη* – *Peiréné*) je v gréckej mytológii dcéra líbyjského kráľa Danaa a jeho manželky z Aithiopie.

Peiréné bola jedna z päťdesiatich dcér líbyjského kráľa Danaa, o ktoré sa uchádzalo päťdesiat synov jeho brata Aigypta, ktorý vládol v susednom Egypte. Keďže Danaos so svadbou nesúhlasil, Aigyptos mu vypovedal vojnu a porazil ho. Danaos nato ušiel s dcérami do Argu na Poloponéze, ale Aigyptos sa so svojimi synmi za ním vypravil a k svadbe ho prinútil.

Peiréne za manžela vybrali Agaptolema, syna Aigypta a jeho fenickej manželky. Keď sa potom chystala hromadná svadba, Danaos dcéram prikázal, aby svojich manželov počas svadobnej noci zavraždili. Okrem Hyperméstry, všetky dcéry príkaz otca splnili a bohovia ich za tento hrozný skutok po smrti odsúdili na večný trest nosiť v podsvetí do deravého džbána vodu.

Referencie a bibliografia
-------------------------

1. ↑  Pacificus Maximus, *Hecatelegium*, *Danaides* 2.
2. 1 2 3  Apollodoros, *Bibliotheca*, 2,1,5.
3. 1 2  Vojtech Zamarovský. *Bohovia a hrdinovia antických bájí*. Bratislava : Mladé letá, 1980. 66-048-80. S. 32.
4. ↑  Lesley Adkins & Roy A. Adkins. *Starověké Řecko*. Praha : Slovart, 2011. ISBN 978-80-7391-580-3. S. 314.
*Télemachos a Nestor*, autor:Henry Howard (1769-1847)
**Peisidiké** alebo **Peisidika** (starogr. *Πεισιδίκη* – *Peisidiké*, lat. *Peisidice*) je v gréckej mytológii dcéra pylského kráľa Nestora a jeho manželky Anaxibie.(alebo Eurydiky)

Pylský kráľ Nestor bol otcom dvoch dcér, Peisidiky a Polykasty a synov Antilocha, Persea, Straticha, Aréta, Echefróna, Peisistrata a Thrasyméda 

Dcéry kráľa Nestora spomína aj Homér vo svojom epose Odysea. Kým Peisidiku menovite neuvádza, meno najmladšej Polykasty uvádza v deji návštevy Télemacha u kráľa Nestora. Homér píše, že keď Télemachos hľadal svojho otca, ithackého kráľa Odysea, navštívil v Pyle kráľa Nestora, známeho svojou múdrosťou, aby sa s ním poradil.

Nestor Télemacha privítal a na počesť jeho návštevy nechal obetovať bohyni Aténe jalovicu. Homér následne opisuje celý obetný rituál, ktorý vykonali Nestor a jeho rodina. Nestorov syn Echefrón priviedol jalovicu na obetné miesto, kde ju potom jeho brat Thrasymédes ostrou bronzovou sekerou smrteľne zranil a Perseus k nej priložil misku na krv. Nestor pritom vykonával predpísané obrady a modlitby. Keď Peisistratos následne prerezal obetnému zvieraťu hrdlo, zaznel z hrdiel Nestorových dcér a manželiek jeho synov posvätný pokrik.

Ako bolo zvykom bohyni potom obetovali tuk a kosti a mäso začali opekať. Keďže bol Télemachos po dlhej ceste unavený, okúpala ho Nestorová najmladšia dcéra Polykasté a po kúpeli mu telo natrela olejom.Télemachos si potom obliekol chitón a zasadol k hostine, kde jedol pečené mäso a pil víno zo zlatého pohára. Nestor mu počas hostiny poradil, aby išiel ku spartskému kráľovi Menelaovi, ktorý sa vrátil od Tróje posledný a o jeho otcovi by niečo mohol vedieť.

Referencie a bibliografia
-------------------------

1. 1 2  Apollodoros, *Kronika*, 1,9,9.
2. 1 2  Homér, *Odysea*, 3,447.
3. 1 2 3  Homér, *Odysea*, 3,430-478.
4. 1 2  Vojtech Zamarovský. *Bohovia a hrdinovia antických bájí*. Bratislava : Mladé letá, 1980. 66-048-80. S. 442-443.
5. ↑  Homér, *Odysea*, 3,464.
**Heikki Sirén** (\* 5. október 1918) je fínsky architekt.

Tvorba
------

Heikki Sirén sa narodil v roku 1918. Po štúdiu na univerzite v Helsinkách pracoval so svojím otcom Johanom Sigfriedom Sirénom a v roku 1948 si spoločne so svojou manželkou Kaijou Sirén otvoril ateliér. Ich tvorbu spočiatku ovplyvnil Alvar Aalto a Ludwig Mies van der Rohe. Fínska stavebná tradícia 50-tych rokov a architektonický jazyk brutalizmu ich viedli k jednoduchým a elegantným konštrukciám. Medzi ich prvé realizácie patrí kaplnka v Ontaniemi. Vyznačuje sa jednoduchou dispozíciou, použitím materiálov typických pre danú oblasť, ako sú drevo a tehly a zakomponovaním stavby do prostredia. Stavba je bez dekoratívnych prvkov, jedinú dekoráciu tvorí oltár, ktorému dotvára pozadie okolitý les. Ďalšie stavby, ako dovolenkový ostrov Lingonso sa tiež vyznačujú jednoduchostou, ľudskou mierkou a použitím prírodných materiálov. V neskoršom období sa venovali aj zložitejším prácam, od bytových domov cez kostoly, školy, radnice, administratívne budovy až po urbanistické riešenia území. Medzi najvýznamnejšie projekty patrí kostol v Oriviesi a koncertná sieň v Linzi. Práce manželov Sirénovcov môžu byť pochopené len s pozadím fínskej kultúry. Budovy sa netvária ako samostatné objekty, ale sú úzko spojené s okolitou krajinou. Je tu jasné oddelenie interiéru a exteriéru, ale pritom sa navzájom prelínajú.

Prehľad tvorby
--------------

* Kaplnka v Otaniemi, 1951
* Dovolenkový ostrov Lingonso, 1966-1969
* Sauna Maria, súostrovie Inio, 1960
* Spojené domy, Otsonpesa, 1959
* Sídlisko "La Pierrefitte", Val d'Yerres, Paríž, 1970
* Bytové domy, Tapiola-sever, 1963
* Škola, Kemi, 1960
* Športový areál, Pirkkola, 1968-1974
* Vodná veža, Loviisa, 1961
* Okrúhla budova KOP, Helsinky, 1968
* Kostol v Oriviesi, 1961
* Koncertná hala Brucknerhaus, Linz, Rakúsko, 1974


|  |  |
| --- | --- |
| Portal | Fínsky portálArchitektonický portálBiografický portál |

Autoritné údaje: * BnF: 12210396p
* GND: 119169746
* ISNI: 0000 0000 8410 9388
* LCCN: n50025576
* VIAF: 581149108654868780009
* WorldCat: lccn-n50025576
**James Hutton** (\* 14. jún 1726, Edinburgh, Škótsko – † 26. marec 1797, Edinburgh) bol škótsky geológ s prívlastkom *„otec modernej geológie"*. Bol tiež blízkym priateľom ekonóma Adama Smitha a filozofa Davida Humeho.

Životopis
---------

Študovať začal pôvodne právo a medicínu, ale čoskoro našie záľubu v novo rodiacej sa vednej disciplíne - geológii. V Škótskej vysočine si všimol, že cez metamorfované svory preráža granitová žila, čo poukazovalo na to, že granit musel byť niekedy roztavený a ako tavenina prenikol cez vrstvy svoru. Podobné prieniky magmatitov cez vrstvy sedimentov našiel aj pri Edinburghu. 

Tiež pri skúmaní súvrství červených pieskovcov a šedých ílovcov na pobreží pri Siccar Point (asi 30 km od Edinburghu) prišiel na to, že tu muselo prebehnúť niekoľko cyklov výzdvihu a erózie pčas veľmi dlhého obdobia. To ho viedlo k záverom, že povrch Zeme nie je statický, ale sa neustále vyvíja.

Plutonizmus
-----------

Na rozdiel od dovtedy rozšírenej teórie neptunizmu, ktorá tvrdila, že všetky horniny pochádzajú z obrovskej potopy, Hutton navrhol, že vznik hornín je poháňaný *„motorom"* - teplom z vnútra Zeme. Horniny na povrchu erodujú vplyvom vody a vzduchu, sú prenesené a uložené v mori a neskôr spevnené teplom a vyzdvihnuté späť. Svoju teóriu nazval plutonizmus. Táto teória bola dobre akceptovaná, neskôr ju rozšíril Charles Lyell.

Iné oblasti výskumu
-------------------

James Hutton sa zaoberal aj meteorológiou, konkrétne zmenami v atmosfére. Vo svojom diele Theory of Earth jej venuje kapitolu *Theory of Rain*. Bol tiež obhajcom evolúcie živých organizmov.

Dielo
-----

* *Investigation of the Principles of Knowledge* (1794)
* *Theory of the Earth* (1795)
* *Elements of Agriculture* (1797)

Pozri aj
--------

* plutonizmus

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **James Hutton**

Autoritné údaje: * BnF: 11988160k
* GND: 118775383
* ISNI: 0000 0001 2117 8746
* LCCN: n80153739
* NK ČR: jo2008446839
* VIAF: 2479262
* WorldCat: lccn-n80153739
**Sveta Anastasija** (bulharským písmom: *Света Анастасия*; doslova: *Svätá Anastázia*) je vulkanický ostrov v Burgasskom zálive v Čiernom mori s rozlohou 0,01 km², ktorý sa nachádza 6,5 km juhovýchodne od Burgasu. Najvyššie pahorky dosahujú 12 metrov. Ako jediný z piatich ostrovov je obývaný.

V rokoch 1945 – 1990 sa ostrov volal **Bolševik** podľa politických väzňov (väčšinou účastníkov Septembrového povstania) uväznených v koncentračnom tábore (kláštore) na ostrove v roku 1924. O rok neskôr sa väzňom odtiaľ podarilo utiecť a ostrov po roku 1945 presláviť v mocenských kruhoch. V roku 1958 na ňom natáčal bulharský režisér Rangel Vălčanov film Na malom ostrove. V 60. rokoch 20. storočia zo starého kláštora komunisti urobili múzeum a hotel, ktorý dodnes funguje a je rajom turistov.

Ostrov vlastní pravoslávna cirkev, na jeho zveľadení však pracuje bulharský miestny podnikateľ. Nachádza sa tu maják, krčma, malý prístav a niekoľko menších ubytovacích zariadení pre turistov. Mal by sa však doriešiť problém dopravného spojenia, ktoré nie je v súčasnosti dostatočné dobre vyvinuté.

Pozri aj
--------

* Sveti Kirik
* Sveti Petăr
* Sveti Ivan
* Sveti Toma
* Belene
**Doryklos** (starogr. *Δόρυκλος* – *Doryklos*) je v gréckej mytológii syn trójskeho kráľa Priama.

Trójsky kráľ Priamos mal päťdesiat synov a dvanásť dcér. So svojou manželkou Hekabou mal devätnásť synov. Podľa antického autora Apollodora z Atén Doryklos patril medzi ďalších jeho synov, ktorých mal s inými manželkami, alebo družkami. Doryklos umiera v trójskej vojne rukou achájskeho hrdinu Aianta (nazývaného „Veľký Aias"). Homér v jedenástom speve Iliady uvádza, že ho Aias prebodol ratišťom oštepu.

To sa potvrdzuje aj v antickom diele *Dictys Cretensis* (*Kréťan Diktis*), kde sa Priamov syn Doryklos taktiež stáva jeho obeťou.

Referencie a bibliografia
-------------------------

1. 1 2  Apollodoros, *Bibliotheca*, 3,12,5.
2. ↑  Hyginus, *Fabulae* 90.
3. 1 2  Vojtech Zamarovský. *Bohovia a hrdinovia antických bájí*. Bratislava : Mladé letá, 1980. 66-048-80. S. 390.
4. ↑  Lesley Adkins & Roy A. Adkins. *Starověké Řecko*. Praha : Slovart, 2011. ISBN 978-80-7391-580-3. S. 342.
5. ↑  Homér, *Iliada*, 11,489-490.
6. ↑  Lucius Septimius, *Dictys Cretensis, Posthomerica*, 3,7.
**Gabriel Rapoš** (\* 14. jún 1917, Brezno – † 2. september 1994, Bratislava) bol publicista, prekladateľ, dramaturg. Pseudonym: Gašpar Tribel, Martin Groš, J.B. Mikovíny

Životopis
---------

V rokoch 1927 – 1936 študoval na gymnáziách v Banskej Bystrici a v Košiciach, v rokoch 1936 – 1940 na Právnickej fakulte UK v Bratislave. Popri štúdiu pracoval ako redaktor Národných novín a súčasne i Slovenského rozhlasu, 1939 – 1944 tajomník a dramaturg Slovenského rozhlasu, 1944 vedúci Slobodného slovenského vysielača v Banskej Bystrici. Po oslobodení programový riaditeľ Česko-slovenského rozhlasu v Bratislave a v Košiciach, redaktor vydavateľstva Tatran, vedúci tlačového strediska SND v Bratislave. V periodickej tlači publikoval príspevky hlavne zo sveta divadla, filmu, rozhlasu a televízie. Z češtiny prekladal romány, poviedky, divadelné a rozhlasové hry, články, kritiky a polemiky. Vo vydavateľstve Tatran sa zaslúžil o vydávanie dokumentárne cenných zborníkov o slovenských spisovateľoch. Ako redaktor divadelnej edície mal podstatný podiel na rozvoji pôvodnej slovenskej dramatickej tvorby. V roku 1990 sa stal čestným občanom Banskej Bystrice.

Literatúra
----------

* Kto bol kto v histórii Banskej Bystrice 1255 – 2000
* *Slovník slovenských spisovateľov 20. storočia*

Externé odkazy
--------------

* Regionálne osobnosti VKMK – zdroj, z ktorého pôvodne čerpal tento článok.

Autoritné údaje: * abART: 123231
* ISNI: 0000 0003 8585 7638
* NK ČR: ola2002153023
* SNK: 147310
* VIAF: 246165137
**Azura Dawn Storozynski** ( \* 8. november 1981, Los Angeles, Kalifornia, Spojené štáty) známa ako **Azura Skye** je americká herečka.

Detstvo a mladosť
-----------------

Azura Skye sa narodila v dome svojej babky v Los Angeles, v štáte Kalifornia. Meno Azura, získala odvodením od polodrahomu azurit. Jej starý otec bol Brad Johnson, americký herec, známy z televízneho seriálu *Annie Oakley*.

Kariéra
-------

Svoju hereckú kariéru začala už v troch rokoch. Do širšieho podvedomia verejnosti sa dostala v roku 1997. V roku 2000 si zahrala po boku Sandry Bullock, vo filme *28 dní*. Hrala v dvoch epizódach televízneho seriálu *Buffy, premožiteľka upírov*. 

Aktívnejšie sa objavuje v televíznych seriáloch ako napríklad *Kosti*, *Mentalista*, *Dr. House* či *Riverdale*.

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Azura Skye na anglickej Wikipédii.*

Autoritné údaje: * GND: 1061436284
* ISNI: 0000 0000 7271 1830
* LCCN: no2009176314
* VIAF: 102998718
* WorldCat: lccn-no2009176314
**Aziz Sergejevič Šaveršjan** (rus. Азиз Серге́евич Шавершян; \* 14. marec 1989, Moskva - † 5. august 2011, Bangkok), preslávený pod prezývkou ZYZZ, bol to austrálsky kulturista kurdského pôvodu, internetová celebrita, osobný tréner, motivátor a model.

Život
-----

Narodil sa v Moskve ako najmladší syn kardiologičky Majany Ibojanovej a Sergeja Šaveršijana. Mal staršieho brata Saida Šaveršijana, ktorý je známy pod prezývkou *„Chestbrah"*. Začiatkom 90. rokov sa celá jeho rodina presťahovala do Austrálie. Vyrastal v Eastwoodu v Novom Južnom Walese. Navštevoval kresťanskú strednú školu Marist College Eastwood.

Kulturistika
------------

Predtým ako sa stal kulturistom, bol opisovaný ako kostnaté dieťa. Na konci strednej školy sa inšpiroval svojím bratom, ktorý posilňoval a tak začal chodiť do fitness centra. S jeho narastajúcim záujmom o posilňovanie sa začal zajímať o výživu a tréning. Každý deň trávil tri až štyri hodiny v fitness centre. Problémový bol jeho vzťah ku steroidom. Medzi jeho obľúbených profesionálnych kulturistov patril Arnold Schwarzenegger a Frank Zane.

Objavil sa na plagátoch subkultúry amatérskych kulturistov v Austrálii nazývaných „The Aesthetics Crew", ktoré sa vďaka jemu stali veľmi populárny. Potom založil v júni 2011 vlastnú proteinovú značku zvanou „Protein of the Gods" a ďalej svoju vlastní odevnú značku.17. mája 2011 vydal knihu *Bodybuilding Bible*, vo ktorej zhrnul svoje všetky vedomosti o kulturistike. Za svoje preslávenie a svojich značiek, vďačil hlavne sociálnym sieťam, ako napríklad internetovému fóru 4chan.

Smrť
----

5. augusta 2011 utrpel v saune srdcový záchvat počas svojej dovolenky v Bangkoku v Thajsku. Bol odvezený do nemocnice, v ktorej ho doktori už neboli schopní oživiť. Jeho rodina a priatelia potom túto skutočnosť oznámili pomocou sociálnej siete Facebook. Jeho smrť bola potvrdená austrálskym Ministerstvom zahraničných vecí a obchodu v utorok 9. augusta 2011. Pitva odhalila, že trpel nediagnostikovanou srdcovou vadou. Jeho rodina potom oznámila, že zaznamenali symptómy ako vysoký krvný tlak a skrátený dych niekoľko mesiacov pred smrťou.

Od doby svojej smrti motivoval Šaveršijan milióny ľudí na internete ku zmene v životnom štýle. Často je vyjadrovaná myšlienka, že inšpiroval celú jednu generáciu

Zdroje
------

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Aziz Šaveršijan na českej Wikipédii.*
**Mariavitizmus** je kresťanský smer ktorý vznikol v 19. storočí v Poľsku, kedy rehoľníčka Maria Františka Kozlowska údajne dostala zjavenie a vzala na seba úlohu mravného pozdvihnutia duchovenstva. Pôvodne bolo mariavitské spoločenstvo prúdom v rámci rímskokatolíckej cirkvi, avšak v roku 1906 bolo z nej exkomunikované. Mariaviti teda nepatria do katolíckej cirkvi a nespadajú pod právomoc a autoritu rímskeho pápeža. 

Mariaviti sa opierajú o Bibliu a učenie prvých siedmich ekumenických koncilov. Opierajú sa taktiež aj o zjavenia ktoré údajne dostala Maria Františka Kozlowska, ktoré vidia záchranu pre svet ponorený v hriechu v úcte a adorácii Ježiša Krista v Eucharistii a taktiež v neustálom prosení Panny Márie o pomoc. Mariaviti neuznávajú dogmy ktoré rímskokatolícka cirkev vyhlásila po roku 1054. Niektoré mariavitské cirkvi povoľujú vysviacku žien.

V roku 1935 došlo v mariavitskom spoločenstve k bolestnému rozkolu. Dnes v Poľsku existujú dve mariavitské cirkvi. Katolícka cirkev Mariavitov a Starokatolícka cirkev Mariavitov (táto je členkou Utrechtskej únie starokatolíckych cirkví). Mariavitizmus ďalej existuje aj v Nemecku, Argentíne, Brazílii, USA a inde.

Zdroje
------

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Mariavitismus na českej Wikipédii (číslo revízie nebolo určené).*