recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Ladislav Macko** (\* 6. február 1948) bol slovenský tenisový reprezentant, ktorý pôsobil najmä v klube TK Slovan Bratislava. Neskôr sa Macko začal venovať trénerstvu. Najviac pôsobil v klube Tj Slávia právnik v Bratislave. Po skončení trénerstva sa Ladislav Macko stal kapitánom v NTC (Národné tenisové centrum).

Aktívna hráčska kariéra
-----------------------

S tenisom začal v roku 1953 v Piešťanoch. Od roku 1965 sa stal členom TK Slovan Bratislava, kedy prispel k víťazstvu dorasteneckého družstva Slovan Bratislava na Majstrovstvách ČSSR družstiev. V rokoch 1964 a 1965 sa stal víťazom juniorského turnaja o Laneov pohár (predchodca turnaja ITF). V roku 1966 vyhral Pardubický juniorský turnaj a stal sa juniorským majstrom ČSSR. V roku 1966 sa prebojoval do štvrťfinále na medzinárodných majstrovstvách Francúzska juniorov Roland Garros. Reprezentoval ČSSR v súťaži o Galeov pohár v rokoch 1967 a 1968. Zvíťazil na medzinárodných turnajoch v Magdeburgu a v Subotici. Majstrom Slovenska v dvojhre mužov sa stal v rokoch 1965, 1970 a 1973. Reprezentoval tenisový oddiel Slovan Bratislava v extralige a **I.** tenisovej lige 13 rokov.

Trénerská kariéra
-----------------

Po skončení hráčskej kariéry sa začal venovať trénerskej činnosti. V Slovane Bratislava trénoval najskôr v TSM a potom v extraligovom družstve. Úspešne ukončil trénerské štúdium trénera I. triedy a je držiteľom trénerskej licencie A. Zo známych hráčok trénoval Zrubákovú, Bajčikovú a Frimmelovú. Najväčší úspech dosiahol v roku 1984, kedy pôsobil ako tréner družstva ČSSR, ktoré v zložení Mečíř, Vajda, Nováček, Stankovič zvíťazilo na Majstrovstvách sveta družstiev juniorov vo Vichy (Francúzsko). Ďalej pôsobil ako tréner pri reprezentačných družstvách v súťažiach ETA ako Helvetia Cup, Becker Cup, Winter Cup, ako aj na súťažiach juniorov Roland Garros, Orange Bowl, Bonfiglio Miláno a ďalších. Od roku 1999 pôsobil ako tréner Tenisovej akadémie pri TJ Slávia Právnik Bratislava.

NTC (Národné tenisové centrum)
------------------------------

Po skončení trénerskej kariéry sa Ladislav Macko stal členom klubu NTC (Národné tenisové centrum). Pôsobil tam, ako kapitán mládežníckeho tenisového družstva, ktoré reprezentovalo našu Slovensko. Momentálne sa Ladislav Macko pravidelne zúčastňuje trénerských tenisových seminárov, a pôsobí v Národnom tenisovom centre, ako metodik klubu.

Referencie
----------

1. 1 2 3 4  FABY@FU-SOLUTION.COM, Martin Fabián,. *TK SLOVAN Bratislava - oficiálne stránky tenisového klubu* [online]. www.tkslovan.sk, [cit. 2018-04-27]. Dostupné online. Archivované 2018-04-22 z originálu.
2. ↑   *NTC - Národné tenisové centrum* [online]. www.ntc.sk, [cit. 2018-04-27]. Dostupné online.
**Jožko Piťo** (\* okolo roku 1800, Tekovské Lužany, Slovensko – † 22. marec 1886, Liptovský Mikuláš, Slovensko) bol slovenský primáš, huslista rómskeho pôvodu.

Životopis
---------

V detstve ho učil hrať na husle jeho strýc. Podľa súhlasného tvrdenia viacerých osôb bol Piťo v období keď žil takým husľovým virtuózom že ho nik neprekonal. Všeobecne platilo, že Piťo bol slovenský primáš akého nebolo ani nebude. Jeho účinkovanie v Martine a na Liptove malo mimoriadny význam a dosah v dejinách slovenského národa a v dejinách slovenskej hudby. Vynikal svojim naturizmom z oblasti hudobnej tvorby a hry. Najviac mu učarovali ľudové piesne z okolia Liptova, ktoré chodil počúvať na polia kde pracovali slovenské ženy. Keďže mal vynikajúci hudobný sluch a pamäť dokázal si na prvé počutie zapamätať veľké množstvo melódií a s ľahkosťou ich interpretovať. 

Jeho kapela sa volala *banda* a mala 12 až 14 členov. Svojou výnimočnou hrou dokázal dokonale zapojiť mnohých zabávajúcich do spevu, dokonca aj takých čo nezvykli spievať. Jeho veľkým obdivovateľom bol aj Hodža. 

Piťo chodil hrávať aj na predstavenia "*ľubčianskeho slovenskjeho narodnjeho divadla*" založeného v roku 1840. Hrával pre všetky spoločenské vrstvy, výnimkou neboli ani roľníci a remeselníci. 

Piťova najznámejšia pieseň je *Švihrovská duma*. Skomponoval ju spolu so zemanom Lubym. Pieseň bola vzácna lebo ju hrával len zriedka pri zvláštnych príležitostiach. So svojou tvorbou súperil na súťaži aj so známym maďarským hudobníkom Karolom Bokom, ale neuspel. Piťove životné husle získalo v roku 1986 Literárne múzeum Matice Slovenskej v Martine aj s originálnou dokumentáciou. Jeho syn Šándor zharmonizoval jeho ľudové piesne a pre klavír ich upravil Polášek. Vydané boli pod názvom *Trávnice* na začiatku 20. storočia. Niektorí hudobní kritici nepovažujú *Trávnice* za prelomové kvôli tomu, že vykradli melódie známych ľudových piesní. 

Veľmi svojským a alternatívnym prínosom pre hudbu bola tvorba Piťovho syna Gustáva. Uplatnil tu maďarský vplyv cigánskych orchestrov. Piťovu tvorbu zväčnil aj básnik Andrej Sládkovič v diele *Svätomartiniáda*. 

S manželkou Veronikou Verešovou mal Piťo 12 detí, známi huslisti Jozef, Gustáv a Šándor pokračovali v otcových šľapajach. Jozef Piťo zomrel vo veku 83 rokov dňa 22. marca 1886.

Literatúra
----------

* Leopold Moravčík: *Pramene zdravia a nádeje. 300 rokov kúpeľov Lúčky*, P+M Turany, 2012, ISBN 9788089410149 .
* Vladimír Majerčiak: *Čestný slovenský hudec Jožko Piťo - Piťo v literatúre a umení*, Literárnomúzejný letopis 19, Matica Slovenská 1985

Referencie
----------

Arne B. Mann – Neznámi rómovia

1. ↑  V kúpeľoch znie Piťova "husľa"

Externé úpravy
--------------

* Jožko Piťo - www.noveslovo.sk
* Jožko Piťo - romove.radio.cz
* www.tekovskeluzany.sk Archivované 2008-12-05 na Wayback Machine

Autoritné údaje: * ISNI: 0000 0000 5701 9141
* NK ČR: jo2002159998
* VIAF: 84145533
**Kareem Abdul-Jabbar**, známy aj pod menom **Lew Alcindor**; meno si zmenil potom čo konvertoval k islamu, (\* 16. apríl 1947, New York) je bývalý americký profesionálny basketbalista. Je považovaný za jedného z najlepších basketbalistov všetkých dôb.

Abdul-Jabbar hral postupne v NBA za Milwaukee Bucks (1969 – 1975) a za Los Angeles Lakers (1975 – 1989). Za svoju kariéru nastrieľal 38 387 bodov, čím je druhý v pozícií najviac bodov za kariéru v NBA. Šesťkrát (1971, 1972, 1974, 1976, 1977 a 1980) bol zvolený za najužitočnejšieho hráča NBA, rovnako šesťkrát dokázal vyhrať so svojim tímom finále NBA.

Je členom prestížnej basketbalovej Siene slávy (Basketball Hall of Fame).

Pôsobil ako asistent trénera Phila Jacksona v tíme Los Angeles Lakers.

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Kareem Abdul-Jabbar**

Externé odkazy
--------------

* Oficiální web Kareema Abdula-Jabbara (anglicky)
* Profil Kareema na nba.com (anglicky)

Autoritné údaje: * BnF: 14147933v
* GND: 119222981
* ISNI: 0000 0000 8109 0255
* LCCN: n50034816
* NK ČR: xx0139680
* VIAF: 29741129
* WorldCat: lccn-n50034816
**Kyselina nitrilotrioctová**, skratkou **NTA**, je derivát kyseliny octovej, je to polykarboxylová kyselina s názvom podľa IUPAC: 2,2,2-Nitrilotriacetic acid. Je to biely kryštalický prášok. Vo vode je veľmi málo rozpustná. Využíva sa ako titračné činidlo v analytickej chémii a ako chelatačné činidlo.

Vlastnosti
----------

Roztoky jej solí páchnu mierne po amoniaku, NTA sa neprejavuje zápachom. Je to látka jedovatá, LD50 pre potkana je približne 1 470 mg/kg živej váhy. Vo vysokých koncentráciách je toxická pre obličky, v ešte vyšších množstvách u pokusných zvierat vyvoláva nádorové bujnenie (karcinogénita).

Využitie
--------

Tvorí veľmi ľahko soli, ktoré sú veľmi často využívané v praxi. NTA je účinným chelatačným činidlom (s kovmi tvorí chelátové komplexy – cheláty). Používa sa v analytickej chémii ako komplexačné činidlo, rovnako ako jej soli a kovové komplexy. Má veľké priemyselné využitie, hlavne v pracích prostriedkoch alebo ako koncentrovaný roztok. Tekuté zmäkčovadlá vody obsahujú nitrilotrioctan sodný.

Používanie NTA sa v súčasnosti obmedzuje, v kozmetike už skoro nie je využívaná, obmedzujú sa jej emisie do prírody. Vo väčšine prípravkov je nahradzovaná bezpečnejším chelatačným činidlom, kyselinou etylédiamíntetraoctovou.

Referencie
----------

1. 1 2
2. ↑

Zdroje
------

* Eurochem[nefunkčný odkaz]
**Jose Casimiro Rondeau Pereyra** (\* 4. marec 1773, Buenos Aires – † 18. november 1844, Montevideo) bol argentínsky a uruguajský politik a vojak.

Narodil sa v Buenos Aires, ale čoskoro po jeho narodení sa rodina presťahovala do Montevidea, kde vyrastal a chodil do školy. Ako dvadsaťročný sa pripojil k ozbrojeným silám v Buenos Aires, neskôr však bol odoslaný k pluku do Montevidea. Počas britskej invázie v roku 1806 bol zajatý a odoslaný do Anglicka. Po porážke britov bol prepustený a krátky čas bojoval v napoleonských vojnách v Španielsku. Po návrate do Montevidea, v auguste 1810 sa pripojil k nezávislému vojsku a stal sa jeho vodcom. Vojenské úspechy v rôznych bitkách pre Montevideo ho predurčili, aby nahradil veliteľa ťaženia do Peru José de San Martína, ktorý sa tohoto postu vzdal zo zdravotných dôvodov.

V roku 1815 na valnom zhromaždení provincií La Plata bol zvolený za "directora supremo", no pre jeho neprítomnosť bol na jeho miesto vymenovaný Ignacio Álvarez Thomas. Po dvoch porážkach od španielskych kráľovských vojsk v Peru, v bitkách pri Venta y Media a Sipe-Sipe bol v roku 1816 zbavený velenia a vrátil sa do Buenos Aires. V roku 1819 sa stal directorom supremo, ale v nasledujúcom roku po bitke pri Cepede bol nútený na funkciu rezignovať. 

Po rezignácii odišiel do Montevidea. Tam sa snažil vyhýbať rôznym vnútorným ozbrojeným stretom. Napriek tomu viedol niekoľko výprav proti domorodcom a proti Brazílii. V roku 1828 po Dohode z Montevidea bol zvolený ako guvernér novo vytvorenej *Uruguajskej východnej republiky (Republica Oriental del Uruguay)*. Rondeau zastával túto funkciu od 22. decembra 1828 až do 17. apríla 1830, keď ho vystriedal Juan Antonio Lavalleja, ktorý získal väčšinu v mladom parlamente.

Rondeau zostal slúžiť ako generál v armáde aj keď v Uruguajskej občianskej vojne od roku 1836 medzi *Blancos* (bielymi) a *Colorados* (červenými) sa postavil na stranu posledne menovaného a vykonával funkciu ministra vojny. V roku 1844 počas obliehania Montevidea bol zabitý.

Pozri aj
--------

* Zoznam prezidentov Argentíny
* Zoznam prezidentov Uruguaja

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **José Rondeau**

Externé odkazy
--------------

* Krátky životopis (po španielsky)
* Dlhší životopis Archivované 2007-03-05 na Wayback Machine (po španielsky)

Autoritné údaje: * GND: 12323980X
* ISNI: 0000 0000 3168 6376
* LCCN: n97049478
* VIAF: 59986052
* WorldCat: lccn-n97049478
Svetové dedičstvo UNESCOSvetové dedičstvo UNESCO

**Karkawán** (arab.  كركوان; **Kerkouane**, občas tiež **Kerkuane**) bolo púnske mesto v severovýchodnom Tunisku neďaleko polostrova Bon. Toto fenické mesto bolo pravdepodobne opustené počas prvej púnskej vojny (okolo 250 pred Kr.) a už nikdy nebolo znova vybudované. Existovalo po dobu takmer 400 rokov a vedľa miest Kartágo, Hadrumetum a Utica patrilo medzi najdôležitejšie fenické sídla.

Počas archeologických výskumov tu boli odhalené ruiny zo 4. a 3. storočia pred Kr. V meste sa do dnešnej doby zachovali obvodové múry typu *opus africanum* z mnohých domov, mnohokrát tiež s viditeľnými zvyškami farebných fasád. Na základe porovnania pôdorysov budov a usporiadanie ulíc možno rozpoznať, že stavitelia postupovali podľa sofistikovaného systému mestského plánovania. V mestskej svätyni sa zachovalo niekoľko stĺpov a menšie pozostatky átriových mozaík. Po celej lokalite je možné nájsť obrubníky, prahy dverí a jednoduché podlahové mozaiky.

V roku 1985 bolo mesto a jeho nekropola zapísané na zoznam svetového dedičstva UNESCO

Galéria
-------

* 
* 
* 
*

Referencie
----------

1. ↑   *Kerkouane – Houses and streets* [online]. lexicorient, [cit. 2016-11-14]. Dostupné online. (anglicky)

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Karkawán**

Externé odkazy
--------------

* Lexicorient Archivované 2011-11-13 na Wayback Machine
* Kerkounane Guide

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Kerkouane na českej Wikipédii.*

  


| * z
* d
* u
Tuniské pamiatky na zozname svetového dedičstva UNESCO |
| --- |
| 
* Amfiteáter v Al-Džamm
* Medína Tunisu
* Kartágo
* Národný park Al-Aškal
* Karkawán
* Medína v meste Súsa
* Al-Kajrawán
* Dukka
* Džerba

 | Tunisko |
**Karol Bacílek**, po česky **Karel Bacílek** (\* 12. október 1896, Choťánky – † 19. marec 1974, Bratislava), bol československý politik Komunistickej strany Československa, resp. Komunistickej strany Slovenska českého pôvodu, ale pôsobiaci na Slovensku. Predstaviteľ centralistickej a stalinistickej skupiny v KSČ, prvý tajomník ÚV KSS, minister československých vlád, s podielom na politických a súdnych procesoch v 50. rokoch. V roku 1963 odvolaný z verejných funkcií. 

Bacílek bol vyučeným strojným zámočníkom. Členom KSČ bol od jej založenia v roku 1921, počas prvej republiky, od roku 1924 pôsobil ako komunistický funkcionár na Slovensku. V rokoch 1939 – 43 bol v emigrácii v Sovietskom zväze. V roku 1943 sa vrátil na cez Poľsko na Slovensko a v roku 1944 sa zúčastnil Slovenského národného povstania. V tom čase sa stal tajomníkom sekretariátu Komunistickej strany Slovenska. Po vojne a komunistickom prevrate zastával významné politické funkcie na Slovensku. Od mája 1950 do septembra 1951 bol predsedom Zboru povereníkov, v rokoch 1951 – 1952 bol ministrom štátnej kontroly, 1952 – 1953 ministrom národnej bezpečnosti, 1953 – 1963 prvým tajomníkom ÚV KSS. Aktívne sa podieľal na nezákonnostiach a politických procesoch v 50. rokoch. V roku 1963 bol odvolaný zo všetkých vyšších funkcií; členom ÚV KSS a ÚV KSČ ostal ešte do roku 1966, poslancom Národného zhromaždenia a SNR ostal ešte do roku 1964.

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Karol Bacílek na českej Wikipédii.*

Referencie
----------

* TIME - Just Ordinary Conspiracies, 4. február 1952
* Kdo byl kdo v našich dejinách ve 20. století

| * z
* d
* u
Predsedovia vlády Slovenska |
| --- |
| Dočasná vláda pre Slovensko\* | 
* Vavro Šrobár (1918)

 |
| Slovenská republika rád  | 
* Antonín Janoušek (1919)

 |
| Autonómne Slovensko\* | 
* Jozef Tiso (1938 – 1939)
* Jozef Sivák (1939)
* Karol Sidor (1939)

 |
| Prvá slovenská republika  | 
* Jozef Tiso (1939)
* Vojtech Tuka (1939 – 1944)
* Štefan Tiso (1944 – 1945)

 |
| Predsedovia Zboru povereníkov\* | 
* Karol Šmidke (1945 – 1946)
* Gustáv Husák (1946 – 1950)
* Karol Bacílek (1950 – 1951)
* Július Ďuriš (1951 – 1953)
* Rudolf Strechaj (1953 – 1960)

 |
| Slovenská socialistická republika\* | 
* Štefan Sádovský (1969)
* Peter Colotka (1969 – 1988)
* Ivan Knotek (1988 – 1989)
* Pavel Hrivnák (1989)
* Milan Čič (1989 – 1990)

 |
| Slovenská republika\* | 
* Vladimír Mečiar (1990 – 1991)
* Ján Čarnogurský (1991 – 1992)
* Vladimír Mečiar (1992)

 |
| Slovenská republika  | 
* Vladimír Mečiar (1993 – 1994)
* Jozef Moravčík (1994)
* Vladimír Mečiar (1994 – 1998)
* Mikuláš Dzurinda (1998 – 2006)
* Robert Fico (2006 – 2010)
* Iveta Radičová (2010 – 2012)
* Robert Fico (2012 – 2018)
* Peter Pellegrini (2018 – 2020)
* Igor Matovič (2020 – 2021)
* Eduard Heger (2021 – 2023)
* Ľudovít Ódor (2023 – )

 |
| \* Slovensko bolo súčasťou Česko-Slovenska  |

Autoritné údaje: * abART: 48974
* GND: 1054353387
* ISNI: 0000 0000 5565 7641
* LCCN: nr89000701
* NK ČR: jk01010517
* SNK: 170787
* VIAF: 36761161
* WorldCat: lccn-nr89000701
**LETSystem** (iné názvy: **LETS, LET system, LET-systém/systém LET, LETSystém**; pôvodný názov znie LETSystem, toto slovo pôvodne malo vyjadrovať len anglickú výzvu "let's", ale dnes sa niekedy vykladá ako "skratka" výrazov **local exchange trading system** [do slovenčiny obyčajne prekladané ako **miestny výmenný obchodný systém, miestny systém výmenného obchodu** alebo **systém miestneho výmenného obchodu**], **local exchange and trading system, local employment trading system, local economy trading system, local energy trading system**, **local energy transfer system** či **local employment and trading system**) môže byť:

* pôvodne: druh výmenného kruh vymyslený v roku 1983 Michaelom Lintonom, pozri LETSystem (Linton)
* dnes aj: výmenný kruh vôbec alebo výmenný kruh iný než časová banka, pozri výmenný kruh

Referencie
----------

1. ↑   Archivované 2012-07-16 na Wayback Machine (stránky pôvodcu názvu),

Symbol rozcestiaSymbol rozcestia

*Toto je rozlišovacia stránka. Obsahuje rozličné významy uvedeného hesla.*

Ak ste sa sem dostali cez odkaz v článku, prosím, vráťte sa a opravte ho tak, aby odkazoval priamo na najvhodnejší význam.
Prof. MUDr. **Karol Šiška**, DrSc. (\* 19. marec 1906, Selenča – † 12. apríl 2000, Senec) bol lekár, chirurg, vysokoškolský profesor, zakladateľ slovenskej kardiochirurgie.

Život
-----

Narodil sa 19. marca 1906 v Selenči v Báčskej oblasti Juhoslávie. Po maturite na gymnáziu v Sarvaši a Novom Sade študoval na Lekárskej fakulte Karlovej univerzity v Prahe.

V rokoch 1931-1939 pracoval ako ústavný lekár v Pražskom sanatóriu v Podolí a aj ako asistent II. chirurgickej kliniky v Prahe. Od roku 1939 bol primárom v liečebných ústavoch v Dolnom Smokovci a vo Vyšných Hágoch, kde sa vo funkcii vedúceho chirurgického centra zaslúžil o prepracovanie a zavedenie najmodernejších liečebných metód v liečbe pľúcnej a kostnej tuberkulózy. Počas Slovenského národného povstania bol veliteľom Prvej poľnej partizánskej nemocnice na Starých Horách. Po prechode frontu sa pridal k československému armádnemu zboru gen. Ludvíka Svobodu, kde zastával funkciu šéfchirurga.

Po vojne zastával ďalej funkciu primára nemocnice v Dolnom Smokovci, neskôr bol primárom chirurgického oddelenia Liečebne tuberkulózy vo Vyšných Hágoch - do roku 1950 bol jej riaditeľom. Po príchode do Bratislavy v roku 1950 sa stal primárom Mestského ústavu národného zdravia a o štyri roky neskôr prednostom II. chirurgickej kliniky. Poverili ho zriadením centra pre hrudnú chirurgiu, neskôr tu zriadili kardiochirurgické centrum. Začal prednášať na Univerzite Komenského, kde ho roku 1953 vymenovali za profesora.

Posledné roky svojho života prežil v Senci v kruhu svojej rodiny. Zomrel 12. apríla 2000, pochovaný je v dolnej časti starého cintorína.

Dielo
-----

Bol zakladateľom slovenskej kardiochirurgie, klinický a experimentálny pracovník, funkcionár SAV a zakladateľ Ústavu pre výskum srdca SAV. Vo vedeckovýskumnej práci sa zameral na pľúcnu, srdcovú a experimentálnu chirurgiu.

V 50. rokoch vykonal prvú úspešnú operáciu srdca s mimotelovým krvným obehom v Československu. Ako prvý urobil takúto operáciu v Poľsku, vtedajšej NDR a inde vo východnom bloku. Bol vyznamenaný najvyššími vyznamenaniami viacerých krajín. Viedol lekársky tím, ktorý v roku 1968 uskutočnil prvú transplantáciu ľudského srdca s mimotelovým obehom krvi v strednej a východnej Európe. Vzhľadom na jeho vedeckovýskumný prínos ho v roku 1970 vymenovali za predsedu Slovenskej akadémie vied (SAV). Bol členom viacerých zahraničných inštitúcií.

Externé odkazy
--------------

* Lekár aj výborný pedagóg. Senčan, 4/2006, s. 11, Dostupné online

| * z
* d
* u
Predsedovia Slovenskej akadémie vied |
| --- |
| 
* Ondrej Pavlík (1953 – 1955)
* Andrej Sirácky (1955 – 1961)
* Dionýz Blaškovič (1961 – 1965)
* Štefan Schwarz (1965 – 1970)
* Karol Šiška (1970 – 1974)
* Vladimír Hajko (1974 – 1989)
* Ladislav Macho (1990 – 1992)
* Branislav Lichardus (1992 – 1995)
* Štefan Luby (1995 – 2009)
* Jaromír Pastorek (2009 – 2015)
* Pavol Šajgalík (2015 – súčasnosť)

 |

Autoritné údaje: * ISNI: 0000 0000 5864 3317
* NK ČR: nlk20000085212
* SNK: 157949
* VIAF: 84798087
Pohľad na južný koniec mostu pri predmestí New Orleans
Pohľad na sever z južného pobrežia
**Lake Pontchartrain Causeway** je most cez jazero Pontchartrain, v americkom štáte Louisiana, ktorý sa skladá z dvoch, 24 metrov od seba vzdialených a súbežne idúcich mostov. Jeden z nich je dlhší o 15 metrov a je siedmym najdlhším mostom na svete a druhým najdlhším mostom nad vodou s dĺžkou 38 422 metrov (niekde sa dá stretnúť aj s údajom 38,6 km). Najdlhším mostom na svete je Most Qingdao Haiwan v provincii Šan-tung v Číne, ktorý meria 42,49 km.

Most podopiera 9 500 betónových pilierov. Oba mosty majú zdvíhaciu časť ponad plavebný kanál, ktorá sa nachádza 13 km južne od severného pobrežia. Jazero Pontchartrain sa nachádza na juhovýchode amerického štátu Lousiana a mosty spájajú mestá Mandeville na severnom pobreží s predmestím New Orleans na južnom pobreží. Denne po oboch mostoch prejde okolo 43 000 vozidiel.

História
--------

Už od roku 1883 viedol cez jazero drevený železničný most dlhý 35 km. Postupne ale chátral a dňa 30. augusta 1956 bol nahradený novým mostom, tentokrát už z predpätého betónu, za 30,7 miliónov dolárov. 10. mája 1969 bol za 26 miliónov dolárov postavený súbežný most, ktorý je ešte o 15 metrov dlhší.

V roku 2005 oblasť zasiahol Hurikán Katrina, most ale nebol nijako zásadne zničený, premávka na ňom bola zastavená od 29. augusta do 14. októbra.

Referencie
----------

1. ↑   *Archivovaná kópia* [online]. [Cit. 2011-06-21]. Dostupné online. Archivované 2010-11-15 z originálu.
2. ↑  The Telegraph 9 January 2011 China Builds World's Longest Bridge
3. ↑   *Pile Restoration of the Lake Pontchartrain Causeway* [online]. [Cit. 2011-06-21]. Dostupné online. Archivované 2006-11-04 z originálu.
4. ↑  Christine Harvey, New Orleans Times-Picayune. *Causeway lighting project cost double expectations* [online]. [Cit. 2007-02-22]. Dostupné online.

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Lake Pontchartrain Causeway**

Externé odkazy
--------------

* Causeway webstránka
* Satelitné snímky na Google Maps
**Karteros** (starogr. *Καρτερός*) bol olympijský víťaz v tethrippe v roku 268 pred Kr.

Karteros z Tesálie bol na 128. olympijských hrách korunovaný olivovým vencom za víťazstvo v tethrippe. Tethrippon (preteky dvojkolesových vozov so štvorzáprahom) zaradili do programu olympijských hier v roku 680 pred Kr.

Olympijské víťazstvo Kartera je zaznamenané na papyruse *P.Oxy XVII. 2082* z egyptského náleziska v Oxyrhynchu, editovanom britským papyrológom Arthurom Huntom v roku 1927. Tento papyrusový zvitok je rozpadnutý na niekoľko malých fragmentov. Meno (začiatočné písmeno chýba) olympionika Kartera, jeho domovskú krajinu a disciplínu uvádzajú fragmenty č. 6+7, a to v 1. a 2. riadku.

Referencie a bibliografia
-------------------------

1. 1 2  Oxyrhynský papyrus XVII. 2082, *Karteros z Tesálie*, fr. č. 6+7, 1. a 2. riadok
2. 1 2  James Lynch, *The Ancient Olympiads*
3. ↑  Pausanias. *Pausaniás, cesta po Řecku I.*. Praha : nakladatelství Svoboda, 1973. 25-039-73. S. 378.
4. ↑  Vojtech Zamarovský. *Vzkriesenie Olympie*. Bratislava : Šport, 1986. 77-043-86. S. 246.

Pozri aj
--------

* Zoznam olympijských víťazov staroveku
Súradnice: 54°03′00″S 159°27′00″V﻿ / ﻿54,05000°S 159,45000°V﻿ / 54.05000; 159.45000

**Karymská sopka** je aktívny, 1 536 m vysoký stratovulkán, nachádzajúci sa vo východnej časti polostrova Kamčatka, asi 10 km severne od kaldery Akademija Nauk. Karymská je jedna z najaktívnejších sopiek východnej vulkanickej zóny polostrova, len v 20. storočí eruptovala viac ako 25-krát. Erupcie sa dajú charakterizovať ako stredne silné, prevažne strombolského charakteru.

Sopka leží v staršej, 5 km širokej kaldere, ktorá vznikla približne pred 7 700 rokmi. Kaldera zasahuje do južného svahu staršieho, pleistocénneho vulkánu *Dvor* a je lokalizovaná na vonakjšej strane severného okraja kaldery *Polovinka*, v ktorej sa nachádzajú aj ďalšie dve mladé kaldery Akademia Nauk a *Odnobokij*. Výstavba samostatného masívu sopky začala o 2 000 rokov neskôr. Pred 2 300 rokmi nastala etapa pokoja, súčasná fáza vulkanizmu sa aktivovala pred 500 rokmi, pričom lávové prúdy, tvoriace vrchné vrstvy pokryvu svahov nemajú viac ako 200 rokov.

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Karymská sopka**

Externé odkazy
--------------

* www.volcano.si.edu – Karymská sopka na Global Volcanism Program (po anglicky)
**Jozef Ignác Rudňanský de Dezsér** (v staršej literatúre aj **Jozef Rudnyánszky de Dezsér**, v rodnej matrike **Rudnansky**; \* 28. októbra 1788, Trnava – † 24. novembra 1859, Bratislava) bol rímskokatolícky biskup, v rokoch 1845 – 1850 banskobystrický diecézny biskup.

Banskobystrická kalvária, pamätná tabuľa na biskupa J. Rudňanského

Životopis
---------

Pochádzal zo známeho uhorského rodu Rudňanských, ktorý si ako prídomok uvádzal *z Dežeríc (**Rudnyánszky de Dezsér**)*. Narodil sa 28. októbra 1788 v Trnave, jeho otec bol Pavol Rudňanský a matka Klára rod. Smrtníková. Študoval v Trnave a Budíne, teológiu na seminári v Pešti a na univerzite vo Viedni. V roku 1812 bol vysvätený za kňaza. Od roku 1844 pôsobil ako arcibiskupský vikár v Ostrihome.

V roku 1845 bol menovaný za biskupa v Banskej Bystrici. Za biskupa ho vysvätil Jozef Kopáči 8. júna 1845 v Ostrihome. V cirkevných funkciách podporoval slovenskú náboženskú literatúru i Spolok milovníkov reči a literatúry slovenskej v Banskej Bystrici. V revolúcii 1848-1849 stál na strane uhorskej vlády. Pastierskym listom vyzval kňazov, aby sa podriadili Kossuthovym nariadeniam, vyhlásenie uhorskej samostatnosti 24. mája 1849 privítal slávnostnou omšou.

Po definitívnej porážke uhorskej revolúcie pri Világoši bol uväznený a na základe vyjadrení v jeho pastierskych listoch odsúdený na šesť ročné väzenie v Kufsteine. Na radu uhorského prímasa sa 14. marca 1850 vzdal funkcie diecézneho biskupa. Následne bol omilostený a internovaný v kláštore v Neuburgu. Svoj život dožil v Bratislave. Umrel 24. novembra 1859, pochovaný bol o dva dni v bazilike v Ostrihome v biskupskej krypte.

Dielo
-----

* *Die Ebeinneiner Predigt dargestelt...*, Budapešť roku 1817
* *Gründe für die Mildthätigkeit die Armen...*, Budapešť roku 1817

Referencie
----------

1. ↑  CHENEY, David M. *Bishop Giuseppe von Rudnyánszki †*. REV. 2012-09-08, [cit. 2013-02-03]. Stránka. (angl.)
2. 1 2 3   *Magyar Katolikus Lexikon* [online]. [Cit. 2013-02-03]. Heslo Rudnyánszky József. Dostupné online. (maď.)
3. ↑  KOLLÁR, Pavol. *Stručné dejiny Banskobystrického biskupstva* [PDF]. Biskupstvo Banská Bystrica, [cit. 2013-02-03]. Dostupné online.

Literatúra
----------

* Slovenský biografický slovník

Externé odkazy
--------------

* Záznam o krste v matrike farnosti Trnava
* Záznam o úmrtí v matrike farnosti Sv. Martina v Bratislave
* Regionálne osobnosti VKMK – zdroj, z ktorého pôvodne čerpal tento článok.
* Verejná knižnica M. Kováča B. Bystrica - katalóg Clavius - záznam Rudňanský, Jozef, 1788-1859

Autoritné údaje: * ISNI: 0000 0000 5675 0071
* NK ČR: mzk2005266317
* VIAF: 84601901

| Tituly a funkcie v Rímskokatolíckej cirkvi |
| --- |
| Predchodca**Jozef Belánsky** | **biskup banskobystrický**1845 – 1850 | Nástupca**Štefan Moyzes** |
|
Bravčové karé bez kosti
Poloha časti mäsa na schematickom znázornení polovice ošípanej
Bravčové karé s kosťou
**Karé** (iné názvy: **chrbtovina**; pri ošípaných aj: **pečeň**, hovorovo **pečienka**) je mäso z (rebrovej) časti chrbta jatočného zvieraťa, presnejšie ošípanej, teľaťa alebo barana. V užšom zmysle sa výrazom karé označuje **bravčové karé**, teda karé z ošípanej.

Bravčové karé
-------------

Je veľmi kvalitnou časťou z chrbtovej časti ošípanej (bravčové mäso). Obsahuje vnútrosvalový tuk v prednej časti, kde nadväzuje na krkovičku. Stredná a koncová časť je naopak bez tuku. Tukové krytie na povrchu svalu je max. do 3 mm. Využíva sa najčastejšie na pečenie v celosti (rolády, kotlety), dusenie (soté) a na prípravu vyprážaných rezňov.

Referencie
----------

1. ↑  karé. In: Krátky slovník slovenského jazyka 2003
2. ↑  karé. In: Slovník slovenského jazyka (Peciar)
3. ↑  karé. In: Veľký slovník cudzích slov 2000, S. 603
4. ↑  karé. In: Příruční slovník jazyka českého
5. ↑  karé. In: Slovník spisovného jazyka českého
6. ↑   *WWW.AGROPORADENSTVO.SK* [online]. old.agroporadenstvo.sk, [cit. 2019-08-25]. Dostupné online.
7. ↑   *Kar­ree, das* [online]. duden.de, [cit. 2019-08-25]. Dostupné online.
8. 1 2  AZET.SK. *Bravčové mäso, jeho časti a využitie* [online]. dobruchut.aktuality.sk, 1. jún 2012, [cit. 2019-08-23]. Dostupné online.
9. ↑   *Mäso, jeho delenie a použitie 1 | Bravčové mäso* [online]. www.bidfood.sk, 3. august 2016, [cit. 2019-08-23]. Dostupné online.
**Juraj Káčer** (\* 7. január 1985, Bratislava) je slovenský komunálny politik, ktorý je od 10. septembra 2020 generálnym riaditeľom Sociálnej poisťovne.

Životopis
---------

Narodil sa v Bratislave. Absolvoval Gymnázium a Národohospodársku fakultu Ekonomickej univerzity. Od roku 2010 bol poslancom miestneho zastupiteľstva v mestskej časti Bratislava – Dúbravka, od roku 2013 poslancom Bratislavského samosprávneho kraja, od roku 2014 poslancom mestského zastupiteľstva Bratislavy.[chýba vhodnejší zdroj]

Po odvolaní predošlého generálneho riaditeľa Sociálnej poisťovne Ľubomíra Vážneho ministrom práce, sociálnych vecí a rodiny SR Milanom Krajniakom (SME RODINA) nastúpil 10. septembra na tento post. Zároveň sa preto vzdal postu viceprimátora Bratislavy, kde ho nahradí Zdenka Zaťovičová.

Referencie
----------

1. ↑  KERN, Miro. *Sociálna poisťovňa má nového riaditeľa Káčera, Krajniak nečakane odvolal Vážneho* [online]. Denník E, 2020-09-09, [cit. 2020-09-10]. Dostupné online.
2. ↑   *Dubravka 2018* [online]. [Cit. 2020-09-10]. Dostupné online. Archivované 2020-08-09 z originálu.
3. ↑   *Juraj Káčer sa vzdal postu viceprimátora Bratislavy. Vallo už má jeho nástupkyňu* [online]. slovensko.hnonline.sk, [cit. 2020-09-10]. Dostupné online.
**Joël Sloof** (\* 15. november 1988, Waddinxveen) je holandský biatlonista. Profesionálne začal s biatlonom v roku 2002 a od roku 2005 je členom reprezentačného tímu. Tiež je členom švédskeho klubu Bore Biathlon.

Osobným trénerom je jeho otec Eddy Sloof a reprezentačným trénerom bývalý holandský biatlonista Erik van Leeuwen.

V súčasnosti pracuje ako IT, projektový manažér a žije vo Švédsku. Je slobodný a medzi jeho záľuby patria počítače, hudba a film. Sestra Chardine a brat Lucien sú tiež členmi holandského biatlonového družstva.

Svetový pohár
-------------

V rámci SP doposiaľ nevybojoval žiadne body. Najlepšie umiestnenie dosiahol v sezóne 2012/13, keď v pretekoch šprintu v rakúskom Hochfilzene skončil na 62. mieste.

IBU Cup (Európsky pohár)
------------------------

Najlepšie umiestnenie v rámci celkového hodnotenia IBU Cupu dosiahol v sezóne 2012/13 keď sa umiestnil na 72. mieste.

| Sezóna | Miesto |
| --- | --- |
| **2012/13** | 72. |
| **2011/12** | 106. |
| **2010/11** | 122. |

Majstrovstvá sveta
------------------

Najlepší úspech z vrcholného podujatia je z MS v biatlone 2013 keď sa vo vytrvalostných pretekoch na 20 km spomedzi 130 pretekároch umiestnil na 51. mieste.

| Sezóna | D | Miesto | SP | PU | MS | IN | TE |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2013 | MS | Česko  Nové Město na Moravě | 77. | - | - | 51. | - |

Majstrovstvá európy
-------------------

Jeho maximum je umiestnenie sa na 21. priečke v stíhacích pretekoch na 12,5 km v rámci ME v biatlone 2007.

| Sezóna | D | Miesto | SP | PU | MS | IN | TE |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2013 | ME | Bulharsko  Bansko | - | - | - | 36. | - |
| 2012 | ME | Slovensko  Osrblie | 54. | 50. | - | 30. | - |
| 2011 | ME | Taliansko  Ridnaun-Val Ridanna | 31. | 27. | - | 49. | 16. |
| 2010 | ME | Estónsko  Otepää | 46. | 42. | - | 49. | - |
| 2009 | ME | Rusko  Ufa | 44. | 42. | - | 33. | - |
| 2008 | ME | Česko  Nové Město na Moravě | 56. | 41. | - | 39. | - |
| 2007 | ME | Bulharsko  Bansko | 28. | 21. | - | 35. | - |
| 2006 | ME | Nemecko  Langdorf-Arbersee | 62. | - | - | 67. | - |

Juniorské majstrovstvá sveta
----------------------------

Jeho najlepší individuálny výsledok z JMS v biatlone je 21. miesto z vytrvalostných pretekov juniorov na 15 km v rámci JMS v biatlone 2008.

| Sezóna | D | Miesto | SP | PU | MS | IN | TE |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2009 | JMS | Kanada  Canmore | 49. | 44. | - | 34. | - |
| 2008 | JMS | Nemecko  Rupholding | 53. | 51. | - | 21. | - |
| 2007 | JMS | Taliansko  Martell-Val Martello | 49. | 33. | - | 49. | - |
| 2006 | JMS | USA  Presque Isle | 49. | 48. | - | 49. | - |

*Legenda*

* *SP* - *šprint*
* *PU* - *stíhacie preteky*
* *MS* - *preteky s hromadným štartom*
* *IN* - *vytrvalostné preteky*
* *TE* - *preteky štafiet*

Odkazy
------

* Oficiálna stránka

Zdroje
------

* Joel Sloof na stránke Biathlon.com.ua
* Joel Sloof na stránke IBU Datacenter
Katedrála Notre-Dame-Immaculée
*Altarpiece of St Nicolas - Ludovico Brea, 1500*
**Katedrála Notre-Dame-Immaculée** alebo **Katedrála nepoškvrnenej Matky Božej** (fran.: *Cathédrale Notre-Dame-Immaculée*) alebo ľudovo **Monacká katedrála** (fran.: *Cathédrale de Monaco*) je katedrála v Monaku, v ktorej je pochovaných veľa vládcov a ľudí z rodu Grimaldiovcov, vrátane Grace Kellyovej a Rainiera III. ktorý zomrel v roku 2005.

Katedrála bola vysvätená v roku 1875 a stojí na mieste prvého farského kostola v Monaku postaveného v 1252, ktorý bol zasvätený svätému Mikulášovi.

Pontifikálne obrady sa tu konajú počas veľkých náboženských festivalov ako *Sviatok svätej Devoty* (27. január) a Národný sviatok (19. november). Počas sviatočných dní a náboženských hudobných obradoch možno počuť v katedrále veľkolepý štvorklávesový organ, ktorý bol uvedený do prevádzky v roku 1976.

Od septembra do júna spievajú počas omše o 10:00 "Les Petits Chanteurs de Monaco" (doslova *Malí monackí speváci*) a speváci Školy katedrálneho speváckeho zboru. Každý rok 6. decembra sa tiež koná omša, kedy sa malé deti stretajú, aby si radostne pripomenuli život svätého Mikuáša.

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **katedrály v Monaku**

Externé odkazy
--------------

* Oficiálna webstránka (po francúzsky)
Katedrála Premenenia Pána v Záhrebe
**Katedrála Premenenia Pána** v Záhrebe je pravoslávnou katedrálou Srbskej pravoslávnej cirkvi v Chorvátsku (Záhrebsko-ljubljanská eparchia). Nachádza sa v centre chorvátskeho hlavného mesta Záhreb (Trg Petra Preradoviča).

Dejiny
------

Prvý chrám bol postavený na tomto mieste v roku 1794. V roku 1866 bol obnovený podľa plánu architekta Franje Kleina a v roku 1884 rekonštruovaný podľa plánov architekta Hermanna Bollé. Katedrála bola vážne poškodená v roku 2010 neznámymi vandalmi, ktorí ju zdevastovali graffitmi s prvkami ustašovskej symboliky.

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Katedrála Premenenia Pána (Záhreb)**

Externé odkazy
--------------

* Povijest Trga Petra Preradovića: Iz 19. u 21. stoljeće? Archivované 2009-06-06 na Wayback Machine
* Arhitektura ikonostasa u opusu Hermana Bolléa, Prostor, Znanstveni časopis za arhitekturu i urbanizam br. 18 (2010), 1 (39); Zagreb, 2010. str. 62 – 79.
Katedrála svätého Juraja v Temešvári
**Katedrála svätého Juraja** (rum. *Catedrala Sfântul Gheorghe din Timişoara*) v rumunskom meste Temešvár je rímskokatolícka katedrála diecézy Temešvár.

Dejiny
------

Katedrála bola postavená v dvoch etapách v rokoch 1736 až 1774. Banát bol v tomto čase po odchode okupačných osmanských vojsk osídľovaný obyvateľstvom prevažne nemeckého pôvodu a rímskokatolíckeho vierovyznania. Ide o jednu z najkrajších barokových pamiatok v Banáte a dominantu mesta Temešvár. Katedrála bola niekoľkokrát renovovaná a do dnešných čias slúži ako katedrálny chrám rímskych katolíkov nemeckého, maďarského a rumunského pôvodu.

Architektúra
------------

Stavba bola postavená v barokovom architektonickom štýle. Vybudovaná bola podľa plánov nemeckého architekta Josepha Emanuela Fischera von Erlach. Má dve mohutné veže (výška 35,5 m). Dlhá je 55 metrov. Obraz z hlavného oltára pochádza z roku 1754. Interiér je veľmi bohatý a je vyzdobený množstvom sôch a obrazov (Karol Boromejský, svätá Terézia).

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Katedrála svätého Juraja (Temešvár)**

Externé odkazy
--------------

* Informácie o katedrále[nefunkčný odkaz]
**Juraj Fischer** (\* 9. december 1920, Lučenec – † 9. máj 2007, Lučenec) bol veterán západného odboja a slovenský politický väzeň.

Životný príbeh
--------------

Juraj Fischer pochádzal z významnej židovskej obchodníckej rodiny z Lučenca a pred prenasledovaním židov počas druhej svetovej vojny sa ako 19-ročný zachránil útekom zo Slovenska. Jeho otec a brat zahynuli v koncentračnom tábore. Po peripetiách na Balkáne a Blízkom východe sa jeho útek skončil vo Francúzsku, kde dobrovoľne vstúpil do armády. Zúčastnil sa vojenskej operácie s krycím názvom Dynamo pri Dunkerque a po obsadení Francúzska nemeckou armádou sa pridal k Československej armáde v Anglicku. V Československom zahraničnom odboji bol od 1. apríla 1940 do 5. mája 1945, teda vyše 5 rokov a ako veliteľ tanku sa od októbra 1944 do 9.mája 1945 zúčastnil obliehania Dunkerque. Po návrate do Lučenca pracoval ako zástupca riaditeľa vo veľkoobchode.

V 50-tych rokoch 20.storočia, v čase politických procesov, ho obvinili z údajnej sabotáže a po vykonštruovanom procese, kedy mu hrozil dokonca až trest smrti ako Rudolfovi Slánskému, ho 28. júla 1952 súd v Banskej Bystrici odsúdil pre trestný čin sabotáže a poslal ako politického väzňa do Jáchymova na ťažbu uránu. Ľudový súd mu v roku 1960 skonfiškoval dom a celý majetok, paradoxne podľa Benešových dekrétov 108/60 ako nepriateľovi Československého štátu. Podľa tohto dekrétu sa konfiškoval len majetok nacistov a kolaborantov. Budovu neskôr zbúrali a na jej pozemku si KSČ postavila svoje sídlo.

 Hrob Juraja Fischera v lučenskom židovskom cintoríne
Spravodlivého zadosťučinenia sa nedočkal ani po prevrate v novembri 1989. Jeho žiadosť o odškodnenie za stratu majetku súd zamietol a postup vyvlastnenia označil ako legálny. Paradoxne bola Ministerstvom spravodlivosti SR zamietnutá aj jeho žiadosť o odškodnenie za smrť jeho otca a brata v koncentračnom tábore. Po vyčerpaní všetkých opravných prostriedkov sa obrátil vo veci odškodnenia a nepriznania náhrady za skonfiškovaný majetok na Európsky súd pre ľudské práva v Štrasburgu, o čom listom informoval aj Svetové združenie bývalých československých politických väzňov, ktorého bol členom.

Juraj Fischer zomrel vo veku nedožitých 87 rokov, v symbolický deň - 9. mája 2007 – na 62. výročie platnosti kapitulácie Nemecka.

Ocenenia a vyznamenania
-----------------------

V roku 2004, na šesťdesiate výročie vylodenia v Normandii, mu udelil francúzsky prezident Jacques Chirac najvyššie francúzske štátne vyznamenanie spojené s udelením titulu Rytier čestnej légie Francúzskej republiky, ktoré získal aj Milan Rastislav Štefánik a na Slovensku ho celkovo mali len 4 ľudia. Je držiteľom viacerých britských a slovenských ocenení.

Referencie
----------

1. ↑  VLADIMÍR, Pavlík. *Úcta a obdiv pre statočného židovského občana Juraja Fischera* [online]. necenzurovane.sk. Dostupné online. Archivované 2014-02-09 z originálu.
2. ↑   *Nekrológ za veteránom západného odboja a bývalým politickým väzňom Jurajom Fischerom* [online]. www.szcpv.org. Dostupné online.

Externé odkazy
--------------

* Rytier Archivované 2014-02-22 na Wayback Machine
* Zomrel jeden z veteránov západného odboja j. Fischer
Brigádny generál Ing. **Juraj Krištofovič** (\* 22. november 1963, Trenčianske Teplice) je slovenský generál.

Vojenské pôsobenie
------------------

Podľa tlačovej správy Pozemných síl: „*Takmer celá [Krištofovičova] kariéra bola spojená s logistikou, skladovaním, zásobovaním a materiálovým manažmentom.*"

V roku 1988 vyštudoval Vojenskú akadémiu v Brne a v roku 2007 tiež Kurz národnej bezpečnosti. V roku 1988 sa stal náčelníkom tankovej a automobilovej služby technickej skupiny veliteľstva 3. delostreleckého pluku, 13. tankovej divízie Východného vojenského okruhu. Od roku 1992 bol náčelník automobilovej služby 3. brigády materiálneho zabezpečenia Vojenského veliteľstva Východ. Od roku 1994 starším dôstojníkom oddelenia logistiky veliteľstva 3. materiálovej základne 3 zboru letectva a protivzdušnej obrany. Od roku 1995 päť rokov pôsobil ako zástupca veliteľa pre skladovanie a zásobovanie 5. základne tankového materiálu. V rokoch 2000 až 2002 5. základni velil. Následne bol veliteľ Multifunkčnej zásobovacej základne Západ Veliteľstva logistiky. V rokoch 2004 až 2006 bol veliteľom Spoločného centra materiálového manažmentu Veliteľstva logistiky Síl výcviku a podpory. V roku 2007 bol zástupcom náčelníka Odboru pre logistické plánovanie a doktríny Štábu logistiky Generálneho štábu a od roku 2007 do 2008 velil Veliteľstvu logistiky Síl výcviku a podpory.

2. septembra 2008 ho prezident SR Ivan Gašparovič vymenoval do prvej generálskej hodnosti – brigádny generál.

Následne zastupoval veliteľa Síl výcviku a podpory. Od roku 2011 bol náčelníkom Štábu pre podporu operácií GŠ OS SR. Následne bol počas roka 2014 národným riaditeľom pre vyzbrojovanie. Od 1. júla 2014 pôsobil ako zástupca veliteľa Pozemných síl. Od 1. júla skončil presne po štyroch rokoch ukončil funkciu zástupcu veliteľa Pozemných síl.

K januáru 2021 bol Krištofovič pridelencom obrany na slovenskom veľvyslanectve v Moskve.

Referencie
----------

1. 1 2 3 4   *Zástupca veliteľa pozemných síl OS SR* [online]. Ozbrojené sily SR, [cit. 2018-07-03]. Dostupné online.
2. 1 2   *Rozlúčka s brigádnym generálom Krištofovičom* [online]. Ozbrojené sily SR, [cit. 2018-07-03]. Dostupné online.
3. ↑   *Menovanie a povýšenie generálov* [online]. Bratislava: Kancelária prezidenta SR, [cit. 2018-05-01]. Dostupné online.
4. ↑   *Zoznam vojenských diplomatov Ozbrojených síl Slovenskej republiky akreditovaných v zahraničí* [online]. Bratislava: Ministerstvo obrany SR, [cit. 2021-01-29]. Dostupné online.
Úvodná strana Palkovičovho prekladu Biblie do bernolákovčiny.
**Juraj Palkovič** alebo **Jur Palkovič** alebo **Jur Palkovics** (\* 24. apríl 1763, Veľké Chlievany, okr. Bánovce nad Bebravou – † 21. január 1835, Ostrihom (Esztergom) bol slovenský rímskokatolícky duchovný, cirkevný hodnostár a prekladateľ.

 Rodina
-------

* otec Ján Palkovič
* matka Katarína

Život
-----

Od roku 1773 žil s rodičmi v Doľanoch. Študoval v Seminári sv. Štefana v Trnave a v Seminári „Pazmaneum" vo Viedni, po zrušení tohto ústavu pokračoval v štúdiách v rokoch 1784 – 1788 na generálnom seminári v Bratislave. V roku 1788 bol vysvätený za kňaza. V nasledujúcich rokoch Palkovič slúžil ako kaplán v Štiavnických Baniach a v Pezinku. Od roku 1799 bol profesorom etiky na seminári v Bratislave, v rokoch 1800 – 1820 pôsobil ako profesor cirkevného práva a etiky na seminári a knihovník kapitulskej knižnice v Trnave. V roku 1816 sa stal kanonikom ostrihomskej arcidiecézy, po presídlení kapituly do Ostrihomu pôsobil tam.

Počas štúdií v Bratislave bol členom krúžku vlasteneckých filológov, zakladajúci člen bernolákovského Slovenského učeného tovarišstva. Po smrti Antona Bernoláka a Juraja Fándlyho sa stal najvýznamnejším predstaviteľom bernolákovského hnutia. Šíreniu a rozvoju bernolákovského spisovného jazyka napomáhal predovšetkým vydavateľskou a prekladateľskou prácou. Bol najväčším mecénom literatúry vydávanej v bernolákovčine, na čo obetoval väčšinu svojich príjmov. Jeho zásluhou vyšli do roku 1835 najmä všetky diela najvýznamnejšieho bernolákovského básnika Jána Hollého, s ktorým viedol rozsiahlu korešpondenciu a ktorému bol aj poradcom a usmerňovateľom.

Prekladal z nemčiny, latinčiny a gréčtiny, najmä biblické drámy a filozofické texty. Dlhodobo sa usiloval o preklad Biblie do bernolákovskej slovenčiny, ktorý sa mu napokon podarilo realizovať a na vlastné náklady vydať v dvoch zväzkoch v rokoch 1829 a 1832. Sám ho slovenským farnostiam zadarmo posielal. Počas prác na preklade Biblie stihol v rokoch 1825 – 1827 vydať ešte šesť-zväzkový slovník „Slowár Slowenskí, Češko-Laťinsko-Ňemecko-Uherskí" Antona Bernoláka, ktorý zredigoval, upravil a doplnil.

Zaujímavosť
-----------

3. apríla 1833 písal Ján Hollý Jurajovi Palkovičovi: *„Nikdá sem s tak weľkú Chutú a radosťú Bibliu nečítal gako túto slowenskú od Pána Welkomožného preloženú..."*

Dielo
-----

* Swaté Písmo starého i nowého Zákona: podla obecného latinského od sw. Rímsko-katolíckég Církwi potwrďeného, preložené s Prirownaním ğruntowného Tekstu na Swetlo widané. Ďel prwní, Ďel druhí. W Ostrihome: Josef Beimel, 1829, 1832.

Zdroje
------

* Juraj Dolinský, Juraj Palkovič, prekladateľ Svätého písma,  Archivované 2014-02-24 na Wayback Machine
* *Slovenský biografický slovník IV M – Q*. Martin : Matica slovenská, 1990. 562 s. ISBN 80-7090-070-9. S. 385.
* Korešpondencia Jána Hollého. Pripravil Jozef Ambruš. Martin: Matica Slovenská 1967
* Záznam o narodení a krste v matrike pokrstený ako Joanes Georgius Palkoviczi

Autoritné údaje: * GND: 1024922499
* ISNI: 0000 0000 6149 8210
* LCCN: nb2001073776
* NK ČR: mzk2002144575
* SNK: 202483
* VIAF: 78284256
* WorldCat: lccn-nb2001073776
MUDr. **Ján Belan** (\* 15. február 1938) je lekár, bývalý poslanec Slovenskej národnej rady a Národnej rady Slovenskej republiky za HZDS.

Kariéra
-------

Vo voľbách v roku 1992 bol Ján Belan zvolený za poslanca SNR za HZDS v Západoslovenskom volebnom kraji (získal 25 442 preferenčných hlasov). Bol členom Výboru NR SR pre zdravotníctvo a sociálne veci. 17. júla 1992 zahlasoval za Deklaráciu SNR o zvrchovanosti SR a 1. septembra 1992 podporil aj Ústavu SR. V parlamente zotrval až do predčasných volieb v septembri 1994.

V nich opäť kandidoval za HZDS, ktoré kandidovalo v koalícii HZDS – RSS. Kandidoval v Západoslovenskom volebnom kraji, no za poslanca nebol zvolený (získal 1 826 preferenčných hlasov). Po odchode z parlamentu pôsobil ako primár v nemocnici s poliklinikou v Myjave.

Do Národnej rady Slovenskej republiky sa vrátil na konci roka 1996 za veľmi kontroverzných okolností. Po tom, čo NR SR hlasovaním vzala na vedomie vzdanie sa mandátu poslanca Františka Gauliedera, čo Ústavný súd SR hodnotil ako porušenie Ústavy SR, nastúpil na jeho miesto. Gauliedera nahradil vo Výbore NR SR pre obranu a bezpečnosť. Okrem toho nástupom do parlamentu získal aj poslaneckú imunitu, čím sa prerušilo trestné stíhanie pre vážne ublíženie na zdraví, ktoré spôsobil pri dopravnej nehode v čase, keď nebol poslancom a 2. októbra 1997 ho poslanci nezbavili imunity, aby mohlo trestné stíhanie pokračovať. V parlamente zotrval do konca volebného obdobia. V ďalších voľbách už nekandidoval.

Referencie
----------

1. ↑
2. ↑
3. ↑
4. ↑
5. 1 2   *Archivovaná kópia* [online]. [Cit. 2016-05-24]. Dostupné online. Archivované 2016-02-13 z originálu.
6. ↑
**Lubok** je tlač, v ktorej sa spája výtvarná a textová časť. Slovo je pravdepodobne odvodené od kôry stromu, ktorý slúžil pri výuke gramotnosti.

Prvé lubky pripomínali ikony. Spočiatku to boli tlačené listy s religióznym obsahom, ktoré cirkev zakazovala (prvé správy o lubku sú z roku 1860 – zákaz patriarchu Joachima). Dominoval v nich obrázok. Námety čerpali z nemeckých rytín, ale aj z ikony a domácej tvorby. Najznámejšie dobrodružné rytierske romány vo forme prekladu najmä zo 16. storočia boli **Poviedka o kraľovičovi Borovi**, **Poviedka o Jeruslanovi Lazarevičovi** a **Vaňko Kaja**, bol V 19. storočí to boli malé knižky ľudového čítania (osvetové diela svetových autorov, napr. Lev Nikolajevič Tolstoj).

V starovereckej cirkvi si vytvárali rukopisné lubky, ktoré preberali poetiku lubkov tlačených.

Charakteristické znaky lubku
----------------------------

* Špecifikum autora a adresáta
* Nešíri sa rukopisne, ide o tlačové obrázky a texty;
* Osobitý spôsob tlače (na drevo), neskôr na medené dosky
* Farebná tlač
**Ján Fabrický** (\* 1964, Bratislava) je profesionálny hráč na bicie nástroje, pedagóg bicích nástrojov, známy ako člen skupín Stop Time, Demikát, Modus a Elán. Bol zameraný na fusion music, rock a populárnu hudbu. Bicie vyštudoval na Konzervatóriu v Bratislave. Od roku 1988 žije vo Švajčiarsku (člen skupín VIP, Overflow, Dingdong a Design). Neskôr študoval na Jazzovej škole v Berne (Švajčiarsko) u Billyho Brooksa. V roku 1990 účinkoval na Bratislavských jazzových dňoch (BJD) so skupinou Byte + Bite. V roku 1995 účinkoval na BJD so skupinou B. P. Project zameranou na jazzový mainstream. Neskôr sa stal členom skupiny Debski – Vasvari Group, s ktorou nahral album *Back in Nang*. V roku dostal 1994 štipendijný pobyt na Musicians Institute Hollywood v Los Angeles (USA) a v roku 1995 realizoval profilové *CD Hideout s Frankom Gambalem a Scottom Hendersonom*. Účinkoval na mnohých zahraničných festivaloch (vo Fínsku, Belgicku, USA a Austrálii). V súčasnosti pôsobí ako pedagóg bicích nástrojov na Hochschule der Künste v Berne (od roku 2003 ako docent).

Zdroj
-----

* Osobnosti.sk Archivované 2009-02-03 na Wayback Machine

Externé odkazy
--------------

* Ján Fabrický - Myspace stránky