recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**časti pierka:**  
1. osten   
2. kostrnka (a podkostrnka)   
3. zástavica   
4. páperie   
5. brko
Dve pierka.
Biele pierko.
**Perie** je vonkajšia pokrývka (najmä) vtákov pozostávajúca z tzv. **pier** (j.č. pero), čo sú špeciálne rohovinové tenké útvary vyrastajúce z povrchu tela, ktoré sú derivátmi kože. 

Výskyt peria odlišuje triedu vtáky od všetkých ostatných živých skupín; no niektoré štvornožce mali tiež perie (napríklad rody Microraptor a Sinosauropteryx).

Perá vyrastajú z preliačenín kože, vzniknutých preliačením koriovej papily. Koriová papila spočiatku vyživuje celé pero a cez ňu vstupujú do peria cievy a nervové vlákna, ktoré dozrievaním pera odumierajú. 

Základné typy peria:

* obrysové perie (=kontúrové perie) – základný typ:
	+ krycie perie
	+ krídlové perie (=letky)
	+ kormidlové perie (= chvostové perie)
	+ krovky
* páperie – na tepelnú izoláciu
* brvité hmatové perie – okolo zobáka
* púdrové perie – jemný rohovinový púder
* dočasné perie (=páperček) – u mláďat

Iné projekty
------------

WikicitátyCommons
* Spolupracuj na Wikicitátoch Wikicitáty ponúkajú citáty od alebo o **Perie**
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Perie**
**Perifas** (starogr. *Περίφας* – *Perifas*) je v gréckej mytológii syn egyptského kráľa Aigypta a jeho manželky Gorgo.

Perifas bol jedným z päťdesiatich synov egyptského kráľa Aigypta. Jeho otec sa rozhodol, že svojich synov ožení s päťdesiatimi dcérami svojho brata Danaa, ktorý bol kráľ susednej Líbye. Keďže Danaos s tým nesúhlasil, vypovedal mu Aigyptos vojnu a porazil ho. Danaos nato ušiel s dcérami do Argu na Poloponéze, ale Aigyptos sa so svojimi synmi za ním vypravil a k svadbe ho prinútil.

Perifovi potom za manželku vybrali Aktaiu, dcéru Danaa a jeho manželky Pierie. Nezmieriteľný Danaos však následne svojim dcéram prikázal, aby svojich manželov počas svadobnej noci zavraždili. Okrem najmladšej Hyperméstry, príkaz splnili všetky a za tento hrozný skutok si po smrti vyslúžili od bohov večný trest nosiť v podsvetí do deravého suda vodu.

Referencie a bibliografia
-------------------------

1. 1 2 3 4  Apollodoros, *Bibliotheca*, 2,1,5.
2. 1 2  Vojtech Zamarovský. *Bohovia a hrdinovia antických bájí*. Bratislava : Mladé letá, 1980. 66-048-80. S. 32.
3. ↑  Lesley Adkins & Roy A. Adkins. *Starověké Řecko*. Praha : Slovart, 2011. ISBN 978-80-7391-580-3. S. 314.
Súradnice: 49°09′50″S 20°08′03″V﻿ / ﻿49,163817°S 20,134033°V﻿ / 49.163817; 20.134033

**Batizovská próba** (poľ. *Batyżowiecka Próba*, nem. *Botzdorfer Probe*, maď. *Batizfalvi próba*) je strmý dolný zráz Batizovského žľabu, ktorý spadá z Batizovskej priehyby v masíve Gerlachovského štítu do Batizovskej doliny vo Vysokých Tatrách. Dolný zráz žľabu je zabezpečený umelými pomôckami, ktoré pomáhajú návštevníkom Gerlachovského štítu pri zostupe alebo výstupe na vrchol. Názov *próba* (probovať - skúšať) vyjadruje skúšku horolezeckej zdatnosti, ktorú kedysi museli preukázať horolezci pokúšajúci sa vystúpiť na Gerlachovský štít.

História
--------

Prvý výstup Batizovskou próbou na Gerlachovský štít uskutočnili horskí vodcovia Ján Pastrnák a Ján Ruman Driečny v roku 1875. Prvý výstup cez Batizovskú próbu z Batizovskej doliny na Zadný Gerlach urobil v roku 1876 český horolezec Viktor Lorenc s horským vodcom Jánom Rumanom Driečnym. V roku 1877 zopakovali horskí vodcovia Ján Ruman Driečny a Ján Pastrnák s Viktorom Lorencom tento výstup tentoraz na vrchol Gerlachovského štítu. Prvý zimný prechod próbou z Gerlachovského štítu smerom do Batizovskej doliny urobil Janusz Chmielowski, Karol Jordán, Klemens Bachleda, Johann Franz st. a Pavol Spitzkopf 15. januára 1905.

Päť rokov po výstupe prvých horolezcov umiestnil Uhorský karpatský spolok do próby kovové kramle. Neskôr natiahli laná. V minulosti bola próba označená turistickými značkami, dnes chýbajú. Zostup alebo výstup je možný len s horským vodcom. Nepísaným pravidlom je, že na vrchol štítu sa vystupuje Velickou a z vrcholu sa zostupuje Batizovskou próbou.

Referencie
----------

1. ↑  BOHUŠ, Ivan. *Od A po Z o názvoch Vysokých Tatier*. 1. vyd. Tatranská Lomnica : ŠL TANAPu, 1996. ISBN 80-967522-7-8. S. 457.

Externé odkazy
--------------

* Výstup na Gerlach
* Výstup na Gerlach

Zdroj
-----

* *Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Batyżowiecka Próba na poľskej Wikipédii (číslo revízie nebolo určené).*

Galéria
-------

* Batizovská próbaBatizovská próba
* Batizovská próba, umelé pomôckyBatizovská próba, umelé pomôcky
* Batizovská próba, umelé pomôckyBatizovská próba, umelé pomôcky
* Batizovská próba, umelé pomôckyBatizovská próba, umelé pomôcky
**Pergamos** (starogr. *Πέργαμος* – *Pergamos*) je v gréckej mytológii syn Neoptolema a jeho zajatkyne Andromachy.

Pergamos sa narodil po páde slávnej Tróje. Jeho matka Andromaché bola pôvodne manželkou Hektora, syna trójskeho kráľa Priama. Keď Achájci vyplienili Tróju, Andromachu odvliekol Neoptolemos, syn achájskeho hrdinu Achillea. Okrem Pergama mu potom Andromaché porodila synov Piela a Molossa, od ktorého odvodzoval svoj kráľovský pôvod rod Molossov z Epiru. (Podľa inej verzie mala aj syna Amfiala.) 

Po Neoptolemovej smrti sa Andromaché stala manželkou Helena a matkou Kestrina. Keď Helenos umieral odovzdal ríšu Molossovi a Pergamos odišiel do Malej Ázie, kde v súboji o panstvo v Teuthranii porazil vládcu Areia a dobyté mesto pomenoval po sebe na Pergamon.

Referencie a bibliografia
-------------------------

1. 1 2  Pausanias. *Pausaniás, cesta po Řecku I.*. Praha : nakladatelství Svoboda, 1973. 66-602-22-8.6. S. 42-43.
2. ↑  Vojtech Zamarovský. *Bohovia a hrdinovia antických bájí*. Bratislava : Mladé letá, 1980. 66-048-80. S. 50.
3. 1 2 3  Lesley Adkins & Roy A. Adkins. *Starověké Řecko*. Praha : Slovart, 2011. ISBN 978-80-7391-580-3. S. 307.
4. ↑  Hyginus, *Fabulae* 123.
**Batovec** je potok v Dolnom Zemplíne, v západnej časti okresu Michalovce, oblasť ústia je už na území okresu Trebišov. Je to ľavostranný prítok Ondavy, meria 4 km a je tokom V. rádu.

Prameň
------

Pramení vo Východoslovenskej pahorkatine, v podcelku Pozdišovský chrbát, na južnom svahu Kozáka (209,7 m n. m.) v nadmorskej výške približne 170 m n. m.

Opis toku
---------

Od prameňa tečie juhojuhozápadným smerom, zľava priberá prítok (135,8 m n. m.) zo severozápadného svahu Sadenca (227,5 m n. m.) a napája vodnú nádrž Rakovec. Pod nádržou pokračuje juhozápadným smerom okrajom obce Rakovec nad Ondavou, následne vstupuje na Východoslovenskú rovinu, do podcelku Ondavská rovina a stáča sa na západ. Ďalej tečie napriameným korytom chráneným ochrannými hrádzami, z pravej strany priberá Rakovec (109,3 m n. m.) a východne od obce Parchovany sa v nadmorskej výške cca 103,5 m n. m. vlieva do Ondavy.

| * z
* d
* u
Vodné toky v povodí Ondavy (od Veľkej Domaše po Topľu) |
| --- |
| 
* Asič
* Batovec
* Božčický kanál
* Hlboký potok
* Hrušovský kanál
* Hrušovský potok
* Kajniansky potok
* Kazimírsky potok
* Klčovský kanál
* Klamárnica
* Kručovský potok
* Krivý kanál
* Kvakovský potok
* Kyjov
* Lemiansky kanál
* Majerovský potok
* Matiašovský potok
* **Oľka**
* **Ondavka**
* Pošiansky kanál
* Rafajka
* Rakovec
* Stará Oľka
* Široký kanál
* **Topľa**
* Vavríkovec
* Zimný kanál

 |
| 
Súvisiace šablóny
Vodné toky v povodí Oľky
Vodné toky v povodí Ondavky
Vodné toky v povodí Ondavy (3. časť)
Vodné toky v povodí Tople (1. časť), (2. časť) a (3. časť)
Vodné toky v medzipovodí Veľkej Domaše
 |
Katedrála svätého Erika
Interiér katedrály
**Katedrála svätého Erika** (švéd. *Sankt Eriks katolska domkyrka*) je rímskokatolícka katedrála, nachádzajúca sa v hlavnom meste Švédska Štokholme. Švédsko je od čias reformácie (16.storočie) protestantskou krajinou. Rímskokatolícka cirkev tu bola prenasledovaná a legalizovaná bola až v druhej polovici 19. storočia.

Dejiny
------

Katedrála bola postavená v roku 1892, keď bola vo Švédskom kráľovstve po dlhých rokoch zákazu tolerovaná rímskokatolícka cirkev. Počet katolíkov začal rásť najmä po prisťahovaleckej vlne z Poľska a z iných katolíckych krajín. Pribúdal však aj počet konvertitov švédskeho pôvodu. Od roku 1953 má kostol štatút katedrály. Kapacita pôvodného kostola bola malá, preto bola v roku 1983 zrealizovaná veľká rekonštrukcia a kostol sa výrazne rozšíril. Prispôsobil sa tak potrebám rýchlo rastúcej rímskokatolíckej komunite v hlavnom meste krajiny. 8. júna 1989 navštívil katedrálu pápež Ján Pavol II.  

Katedrála je pomenovaná po švédskom kráľovi z 12. storočia Erikovi IX. ktorý mal výrazný podiel na christianizácii škandinávskych krajín. Rímskokatolícka cirkev ho za jeho zásluhy svätorečila.

Architektúra
------------

Ide o jednoloďovú baziliku s dvoma vežami, ktoré dosahujú výšku 27 metrov. Neorománsku fasádu zdobí portál s rozetou. interiér chrámu je taktiež neorománsky s výraznými prvkami moderny. V chráme sa nachádzajú obrazy a sochy svätcov švédskeho pôvodu a veľmi zaujímavá krížová cesta. Najvýraznejšia rekonštrukcia z roku 1983 výrazne kostol rozšírila a zmodernizovala. Bola financovaná z darov miestnych katolíkov, hlavne nemeckého pôvodu.

Externé odkazy
--------------

* Katedrála svätého Erika
* Religious flags in Sweden
Súradnice: 53°54′11.33″S 27°33′15.85″V﻿ / ﻿53,9031472°S 27,5544028°V﻿ / 53.9031472; 27.5544028

Katedrála mena Najsvätejšej Panny Márie v Minsku
**Katedrála mena Najsvätejšej Panny Márie** je rímskokatolíckou katedrálou v bieloruskom hlavnom meste Minsk.

História
--------

Katedrála sa stavala v rokoch 1710 až 1732 v barokovom architektonickom štýle, ktorý sa nazýval podľa litovkého hlavného mesta Vilnius tzv. vilniusky (vilenský) barok. Chrám vznikol neďaleko jezuitskej školy a spočiatku patril jezuitom. Od roku 1798 bol povýšený na katedrálny chrám novovzniknutej Minsko-mogilevskej diecézy. Stal sa symbolom rímskych katolíkov v meste Minsk. Voku 1934 ho počas komunistickej diktatúry komunisti zatvorili a zmenili na garáže. Budova chátrala a bola umelecky znehodnotená. Počas nemeckej okupácie 1941 až 1941 ho Nemci vrátili minským katolíkom, ale po vojne ho komunisti znova zatvorili. Rímskokatolíckej cirkvi bol vrátený až v roku 1993 a potom nasledovala rozsiahla rekonštrukcia. Po oprave bol opätovne vysvätený v roku 1997.

Súčasnosť
---------

Dnes je katedrála opäť dôstojným svätostánkom bieloruských rímskych katolíkov. Jej impozantné dve vysoké chrámové veže sa stali symbolom mesta a jeho duchovnej sily. V chráme sa konajú bohoslužby v bieloruskom, poľskom i ruskom jazyku.

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Katedrála mena Najsvätejšej Panny Márie (rímskokatolícka)**

Externé odkazy
--------------

* Oficiálna stránka katedrály
Château de Commarque
**Zámok Commarque** (franc. *Château de Commarque*) je opevnený hrad, ktorého počiatky siahajú do 12. storočia, ktorý stojí vo francúzskom mestečku Les Eyzies-de-Tayac-Sireuil v departemente Dordogne, v regióne Nové Akvitánsko. Kastrálne miesto spája v rámci ohrady hrad, kaplnku a šľachtické domy. Jaskyňa Commarque je nižšie, priamo nad pevnosťou.

História
--------

Hrad bol postavený v 12. storočí, prípadne o niečo skôr, na žiadosť sarlatských opátov. V tom čase bol Château de Commarque iba drevenou vežou a jeho hlavným záujmom bolo odradiť ambície rodiny Beynac a zaistiť bezpečnosť údolia. Bol umiestnený na križovatke dvoch dôležitých obchodných ciest: cesty z Périgueux do Cahors a cesty z Brive-la-Gaillarde do Bergeracu.

Po ovládnutí hradu rodinou Beynacov bola drevená veža nahradená kamennou hradbou. Došlo k zveľadeniu opevnenia a až do 18. storočia postupne zveľaďovali hrad.

Počas storočnej vojny sa ho zmocnili Angličania, ktorí to miesto držali niekoľko rokov.

Neskôr počas francúzskych náboženských vojen obsadili hrad katolíci, pretože Beynaci boli protestantskí partizáni.

Pod hradom sa nachádza praveká jaskyňa.

Reštaurovanie
-------------

Hrad prechádzal rekonštrukciou od roku 1994. Od roku 1943 je zapísaný ako historický monument francúzskeho ministerstva kultúry.

* Château de Commarque, Kaplnka Saint Jean v roku 1985Château de Commarque, Kaplnka Saint Jean v roku 1985
* Commarquechapelle Saint JeanCommarquechapelle Saint Jean

Referencie
----------

1. ↑
2. ↑
3. ↑
Súradnice: 50°15′06″S 13°22′13″V﻿ / ﻿50,25167°S 13,37028°V﻿ / 50.25167; 13.37028

**Zámok Krásný Dvůr** je barokový zámok ležiaci v rovnomennej obci v Ústeckom kraji v okrese Louny. Je obklopený rozsiahlym parkom pochádzajúcim z konca 18. storočia, jedným z najkrajších v Čechách.

Dejiny
------

Prvá písomná zmienka o Krásnom Dvoře pochádza z roku 1295 v súvislosti s majiteľom Vilémom z Krásného Dvora. Ďalší z majiteľov Václav Pětipeský z Chýš začal v miestach dnešného zámku budovať tzv. Hornú tvrdzu, túto stavbu však už nikdy nedokončil. V roku 1547 bol popravený ako jeden z vinníkov odboja proti Ferdinandovi I. V stavbe pokračoval až ďalší z majiteľov, Jan ml. Mašťovský z Kolovrat, ktorý v 16. storočí tvrdzu prestaval na renesančnú vilu. Tá tvorí základ pôdorysu dnešného zámku dodnes.

V roku 1649 zámok kúpil Heřman Černín z Chudenic, tomuto rodu zámok patril až do roku 1939. Do konca 17. storočia zámok chátral. František Josef Černín zámok prestaval v rokoch 1720 – 1724 do barokovej podoby podľa návrhu architekta F. M. Kaňku. Černínovi na stavbe zámku veľmi záležalo, neustále návrhy upravoval, v roku 1722 dokonca niektoré zo stavieb nechal strhnúť, pretože nezodpovedali jeho predstavám. Kamenárske práce zaisťoval Matěj Merkl z Petrohradu, miestny tesársky majster Merkl.

V rokoch 1788 – 1793 záhradný architekt Rudolf Födisch upravil pôvodnú bažantnicu o rozlohe 96 ha na prírodný anglický park. V parku bolo postavených veľa drobných stavieb ako Panov templ, osemboký čínsky pavilón, Červená horáreň, vyhliadková veža so sochou generála Karla Schwarzenberka.

Za druhej svetovej vojny zámok slúžil ako úrad a istý čas aj ako rekreačné stredisko Joachima von Ribbentropa. Po oslobodení bol zámok štábom sovietskej armády, potom patril ministerstvu poľnohospodárstva, a potom národnej kultúrnej komisii. Už v päťdesiatych rokoch bol zámok sprístupnený verejnosti.

V roku 1989 tu režisér Jiří Menzel natočil film *Konec starých časů* podľa románu Vladislava Vančuru.

Súčasnosť
---------

V súčasnosti je zámok i park prístupný verejnosti. V zámku je pre verejnosť otvorených 18 miestností, využíva sa aj na usporadúvanie koncertov alebo svadieb.

Pozri aj
--------

* Zoznam národných kultúrnych pamiatok Českej republiky

Literatúra
----------

* Pavel HUŠEK: Zámecký park Krásný Dvůr. Národní památkový ústav, územní odborné pracoviště v Ústí nad Labem. Ústí nad Labem 2006, 1. vydání, ISBN 80-85036-32-0, 40 strán.
* Květa KŘÍŽOVÁ, Vilém LORENC, Bořivoj LŮŽEK, Josef RUBLIČ, Stanislav TALAVÁNI, Karel TŘÍSKA, Pavel KOUKAL: Státní zámek Krásný Dvůr. Národní památkový ústav, územní odborné pracoviště v Ústí nad Labem. Ústí nad Labem 2004, 1. vydání, ISBN 80-85036-26-6, 24 strán.

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Zámok Krásný Dvůr**

Externé odkazy
--------------

* Oficiálna stránka

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Krásný Dvůr (zámek) na českej Wikipédii.*
JUDr. **Rudolf Markovič** (\* 20. apríl 1868, Hrachovo – † 21. november 1934, Nové Mesto nad Váhom) bol slovenský politik a advokát.

Rodina
------

* otec: Pavol Markovič
* matka: Mária rod. Petrovičová
* manželka: Viera rod. Hurbanová

Životopis
---------

V roku 1878 – 1886 študoval na gymnáziu v Rimavskej Sobote, 1888 – 1895 na Právnickej fakulte univerzity v Budapešti. V roku 1919 – 1920 zvolenský župan v Banskej Bystrici. Ako advokát obhajoval v súdnych procesoch predstaviteľov národného hnutia (1898 S. H. Vajanského, roku 1900 28 národovcov v tzv. banskobystrickom procese). Za národnú činnosť, ako Slovák uhorskými úradmi perzekvovaný, počas 1. svetovej vojny internovaný. Člen SNR 1918, signatár Martinskej deklarácie slovenského národa. V ČSR funkcionár Slovenskej národnej a roľníckej strany, potom agrárnej strany. Seniorálny dozorca evanjelickej cirkvi, funkcionár Sokola.

Literatúra
----------

* *Slovenský biografický slovník*

Externé odkazy
--------------

* Záznam o narodení a krste v matrike záznam číslo 6 v evanjelickom zbore Hrachovo ako Rudolf Jiří Markovič
* Regionálne osobnosti VKMK – zdroj, z ktorého pôvodne čerpal tento článok.

Autoritné údaje: * SNK: 159490
* VIAF: 1742156565746123500007
**Isidor Gunsberg** (\* 2. november 1854 Budapešť – † 2. máj 1930 Londýn) bol anglický šachista židovského pôvodu narodený v Maďarsku.

Keď mal 9 rokov, jeho rodičia sa odsťahovali z Maďarska do Anglicka. Už v mladom veku bol hráčom značnej sily. Privyrábal si prácou pre istého anglického boháča, ktorý vlastnil šachový "automat" s názvom *Mefisto*. Gunsberg hrával schovaný v tomto "automate".

Na turnajoch sa začal zúčastňovať od roku 1883 a postupne sa vypracoval medzi najlepších šachistov na svete. Bol zástancom pozičného čachu, ako jeden z prvých začal uplatňovať vo svojej hre Steinitzove princípy.

Gunsbergove turnajové výsledky:

Londýn 1883 4. Norimberg 1883 17.-18, Hamburg 1885 1. Bradford 1887 1. Frankfurt nad Mohanom 1887 14.-16. Londýn 1887 1.-2. Wrocław 1889 4.-7. New York (mesto) 1889 3. Amsterdam 1889 5.

V roku 1890 zohral v Havane zápas s prominentným ruským veľmajstrom Michailom Čigorinom, ktorý sa skončil nerozhodne 9:9, =5. Po tomto úspechu vyzval Gunsberg majstra sveta Wilhelma Steinitza na zápas o titul majstra sveta. Hralo sa v New Yorku na prelome rokov 1890 a 1891 na 20 partií. Gunsberg sa síce ujal vedenia, nakoniec však prehral v pomere 8½:10½(4:6, =9).

Ďalšie Gunsbergove turnajové výsledky boli:

Hastings 1895 15.-16. Londýn 1900 2.-3. Monte Carlo 1901 8.-9. 1902 10. 1904 4. Hannover 1902 16. gambitový turnaj Viedeň 1903 10. Londýn 1904 3.-4. gambitový turnaj Londýn 1904 4. Naposledy štartoval na turnaji v Petrohrade 1914, ale skončil tam až na poslednom 11. mieste.

Isidor Gunsberg zomrel 2. mája 1930 v Londýne.

Autoritné údaje: * GND: 102208903X
* ISNI: 0000 0000 6318 8080
* LCCN: no97048169
* PIM: PIM95530
* VIAF: 47402060
* WorldCat: lccn-no97048169
**Rudolf Kriška** (\* 13. marec 1908, Tisovec – † 14. marec 1981, Banská Bystrica) bol slovenský lesnícky odborník a ochranca prírody.

Životopis
---------

Účastník protifašistického odboja a SNP. Počas SNP člen Revolučného národného výboru v Banskej Bystrici, zúčastnil sa na obrane Slobodného slovenského vysielača. Po oslobodení pracovník lesnej správy na ONV, potom na KNV v Banskej Bystrici. 

Prvý profesionálny ochranca prírody, vedúci Krajského strediska štátnej pamiatkovej starostlivosti a ochrany prírody v Banskej Bystrici (1960 – 1970). Organizátor ochranárskych podujatí, inštruktáží a školení ochrancov prírody v Banskej Bystrici a v kraji. Stál pri zrode Zboru ochrancov prírody V Banskej Bystrici. Spoluautor projektov a štúdií ochrany prírody na strednom Slovensku. Autor odborných a popularizačných článkov. Nositeľ viacerých vyznamenaní.

Literatúra
----------

* Kto bol kto v histórii Banskej Bystrice 1255 – 2000

Externé odkazy
--------------

* Regionálne osobnosti VKMK – zdroj, z ktorého pôvodne čerpal tento článok.

Autoritné údaje: * SNK: 152294
* VIAF: 117156565741423500000
**Panónsky biely králik** (maď. *Pannon fehér nyúl*) je stredné, mäsové plemeno králika, vyšľachtené v Maďarsku na Kaposvárskej univerzite v osemdesiatich rokoch. Pre ich veľké rastové schopnosti toto plemeno v Maďarsku zastupuje až 60 % chovu králikov.

Charakteristika
---------------

Panónsky králik sa vyznačuje veľkou plodnosťou: samica ročne môže vrhnúť až 7-krát, pretože rast mladých je dosť rýchly a bežne sa odstavujú už vo veku 4 týždňov. Vo veku 6 týždňov ich živá váha dosahuje 1,2 až 1,3 kg. Panónsky králik tak patrí medzi plemená s vysokou úžitkovou hodnotou, podobne ako jemu podobné: Hycole, Hy-plus stredný, Hy-19 Capital a Zika. 

Toto plemeno zatiaľ na Slovensku nie je veľmi rozšírené, pretože chovatelia nemali k nemu prístup. Po otvorení hraníc sa na maďarských burzách už bežne kupuje, preto sa s ním na južnom Slovensku už možno bežne stretnúť. Chov panónskeho králika nie je náročný, vhodný je aj pre začínajúcich chovateľov. Mladé králiky sú po odstave od matky náročnejšie na krmivo a čistotu. Ich spotreba krmiva je malá. Dedičné a degeneratívne choroby zatiaľ nie sú známe.

Charakteristika
---------------

* Stredné mäsové plemeno, srsť biela, červené oči, hlava súmerná, vztýčené uši strednej dĺžky, kosti silné nie však hrubé
* Váha dospelého králika – 4,3 až 4,8 kg
* Mäsová vyťaženosť – 59 až 62 %
* Počet pôrodov/rok – 6 až 7
* Priemer počtu mláďat/vrh – 9 ks
* Telesná hmotnosť vo veku 6 týždňov – 1,2 až 1,3 kg
* Telesná hmotnosť vo veku 10 týždňov – 2,4 až 2,6 kg
* Telesná hmotnosť vo veku 11 týždňov – 2,7 až 2,8 kg
* Denný prírastok vo veku 10 až 12 týždňov – 34 až 41 g /deň
* Spotreba krmiva na prírastok 1 kg živej váhy – 2.9 až 3.2 kg
Súradnice: 49°08′32″S 15°00′02″V﻿ / ﻿49,14222°S 15,00056°V﻿ / 49.14222; 15.00056

**Zámok Jindřichův Hradec**, pôvodne gotický hrad v Jindřichově Hradci bol založený v 13. storočí.

Jeho zakladateľom bol Jindřich z Nového Hradca, z rodu Vítkovcov, ktorých hradnej línii patril až do začiatku 17. storočia, kedy rod vymrel po meči.

Predchodcom hradu bolo přemyslovské hradisko. Pôvodnú stavbu neveľkého hradu dokončil Oldřich I. z Hradca. Za neho bola tiež postavena valcovitá veža, ktorá mala chrániť vstup do jeho komnát. Za Jindřicha IV. z Hradca, ktorý pôsobil ako najvyšší pražský purkrabí, dosiahol hrad zlepšenie ochranných prvkov.

Hrad sa stal postupne komfortným renesančným zámkom prispôsobeným moderným trendom. O najväčšiu prestavbu sa zaslúžil Adam z Hradca a jeho syn Jáchym, ktorí čerpali z prostriedkov, ktoré získal Adam keď pomohol Ferdinandovi I. Habsburskému na trón, vďaka čomu získal vysoké postavenie.

V roku 1602 prešiel zámok do rúk rodu Slavatovcov sobášom medzi Luciou Otíliou, sestrou Jáchyma Oldřicha z Hradca, a 
Vilémom Slavatom z Chlumu a Košumberka. Rodu Slavatovcov patril zámok do konca 17. storočia a počas tejto doby neprišlo k žiadnym zásadným zmenám.

V roku 1694 po ich vymretí prešiel do rúk rodu Černínovcov z Chudenic, počas sedemročnej vojny sa z neho stala vojenská nemocnica a v roku 1773 vyhorel. Pri tomto požiari bola poškodená veľká časť zámku a rekonštrukcia sa uskutočnila až za Evžena Černína v 19. storočí, kedy sem premiestnil aj rodinný archív.

V roku 1945 boli zámok, hospodárstvo i archív zoštátnené. V rokoch 1976 – 1993 bola vykonaná rozsiahla renovácia. So svojou architektúrou a cenným vnútorným vybavením, ku ktorému patrí aj obrazáreň, patrí k najzaujímavejším pamiatkam južných Čiech.

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Zámok Jindřichův Hradec**

Externé odkazy
--------------

* Oficiálne stránky

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Jindřichův Hradec (zámek) na českej Wikipédii.*
**Iser Harel** pôvodným menom *Iser Halperin* (\* 1912, Vitebsk, cárske Rusko, dnes Bielorusko – † 18. február 2003, Tel Aviv, Izrael) bol riaditeľ izraelskej spravodajskej služby Mosad v rokoch 1952 – 1963.

Život
-----

Iser Harel sa narodil v roku 1912 vo Vitebsku v bývalom cárskom Rusku. Keď dovŕšil vek osemnásť rokov, emigroval do Palestíny, kde začal pôsobiť v spravodajskej službe.

* 1944 – 1947 – vysoké posty v informačnej službe Šaj, ktorá vznikla ako súčasť Hagany
* 1948 – 1963 – šéf Šin Bet
* 1952 – 1963 – šéf Mosadu a vrchný šéf Šin Bet (s neoficiálnym titulom Memune - Šéf)

Predseda vlády Ben-Gurion absolútne dôveroval Harelovi. Aj napriek tomu sa v roku 1963 rozhodol Harel rezignovať kvôli rozporom medzi ním a predsedom vlády v otázke nemeckých vedcov zúčastnených na vývoji egyptských rakiet. 

Harel osobne velil niekoľkým dôležitým operáciám vrátane únosu nacistického vojnového zločinca Adolfa Eichmanna z Argentíny. Počas jeho pôsobenia v kresle šéfa Mosadu formoval túto inštitúciu tak, aby bola schopná prispôsobiť sa realite a novým cieľom. Pretransformoval Mosad z organizácie slúžiacej štátu na oficiálnu štátnu inštitúciu. 

Harel bol neústupný a absolútne lojálny k zvolenej vláde.

Po ukončení pôsobenia v Mosade začal podnikať a na jedno volebné obdobie sa stal poslancom Knesetu (1969 – 1973).
Zomrel 18. februára 2003 v Tel Avive.

Referencie
----------

* Isser Harel, Dům v Garibaldiho ulici. Dopadení Adolda Eichmanna (Paseka Praha 2003)

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Iser Harel**

Externé odkazy
--------------

* Isser Harel na stránke Mosadu

Autoritné údaje: * GND: 121190412
* ISNI: 0000 0001 0655 1063
* LCCN: n83001537
* NK ČR: jn20020320009
* VIAF: 78823770
* WorldCat: lccn-n83001537
**Ischomachos** alebo **Isomachos** (starogr. *Ἰσχόμαχος, Ισόμαχος* – *Ischomachos, Isomachos*) bol v rokoch 508 a 504 pred Kr. olympijský víťaz v behu na jedno stadion.

Ischomachos z Krotónu bol na 68. a na 69. olympijských hrách korunovaný olivovým vencom za víťazstvá v behu na jedno stadion. Podľa tradície sa táto olympijská disciplína zaviedla už na počiatku hier, t. j. v roku 776 pred Kr.  a aj po zavedení ďalších súťažných disciplín sa považovala za hlavné preteky, menom víťaza týchto pretekov sa označovala celá olympiáda.

Staroveký historik Dionysios z Halikarnasu zaznamenal jeho prvé olympijské víťazstvo v súvislosti s datovaním zvrhnutia posledného rímskeho kráľa Lucia Tarquinia Superba. Dionysios uvádza, že sa to stalo 244 rokov po založení Ríma, na začiatku roku šesťdesiatej ôsmej olympiády, v ktorej zvíťazil v stadione Ischomachos z Krotónu. Posledný rímsky kráľ bol teda zvrnutý ešte v roku 509 pred Kr. lebo grécky nový rok (atický) sa začal v polovici mesiaca júl (mesiacom *hekatombaión*, cca od 16. júla, po letnom slnovrate) a zahajovací ceremoniál starovekých olympijskych hier sa začal približne 8. júla v pravidelnom štvorročnom cykle. (prvé OH cca 8.7. 776 pred Kr.).

Referencie a bibliografia
-------------------------

1. 1 2 3  Eusebios, *Kronika* 2,193.
2. 1 2  Dionysios, *Rhémaiké archaiologia*, 5,1.
3. ↑  Pausanias. *Pausaniás, cesta po Řecku I.*. Praha : nakladatelství Svoboda, 1973. 66-602-22-8.6. S. 377.
4. ↑  Vojtech Zamarovský. *Vzkriesenie Olympie*. Bratislava : Šport, 1986. 77-043-86. S. 246.
5. ↑  Vojtech Zamarovský. *Vzkriesenie Olympie*. Bratislava : Šport, 1986. 77-043-86. S. 140.
6. ↑   *Kronika ľudstva*. Bratislava : Fortuna print, 1995. ISBN 80-7153-090-5. S. 97.
7. ↑  Lesley Adkins & Roy A. Adkins. *Starověké Řecko*. Praha : Slovart, 2011. ISBN 978-80-7391-580-3. S. 424-425.

Pozri aj
--------

* Zoznam olympijských víťazov staroveku
**Rovartani lapok** (po slovensky "**Entomologické listy**") – významný maďarský entomologický časopis, ktorý vychádzal v rokoch 1884 – 1923 v Budapešti. Vydavateľom bol Magyar Entomologiai Társaság. Celkove vyšlo cca 25 ročníkov tohto časopisu. Jednotlivé čísla vychádzali mesačne, ale nevychádzali vždy celkom pravidelne. Písané boli v maďarčine, s nemeckým resumé. V časopise uverejňovali svoje práce mnohí významní entomológovia z územia celého Uhorska (vrátane Slovenska). V časopise boli uverejňované práce systematické, bionomické a faunistické. Tiež tu boli nekrológy niektorých znamejších uhorských entomológov, kde boli i ich portréty. Niekedy sú tieto práce jediné, kde sa zachoval portrét týchto entomológov. V časopise boli i recenzie niektorých významných entomologických kníh, ktoré písali uznávaní entomológovia Uhorska. Publikovali tu uhorskí entomológovia, ako napr.: Ernő Csiki, Lajos Abafi-Aigner, Lajos Biró, Eugen Pažický, Ferdinand Uhryk, János Pável, Géza von Horváth, Ján Frivaldský, Gyula Dahlström, Ede Agost Hudák a mnohí iní.
Súradnice: 48°10′17″S 17°07′38″V﻿ / ﻿48,171352°S 17,127232°V﻿ / 48.171352; 17.127232

Sídlo na Račianskej 42/A v Bratislave
**Slovenská lekárska komora** **(SLK)** je profesionálna organizácia lekárov na Slovensku. Členstvo v organizácii nie je pre lekárov povinné, ale vykonávanie lekárskeho povolania na Slovensku je podmienené registráciou v registri lekárov SR. Komora sídli v Bratislave na Račianskej 42/A. Regionálne komory má v krajských mestách s výnimkou žilinského regiónu, kde komora sídli v Ružomberku. Prezidentom SLK je od 1. októbra 2021 Pavel Oravec.

História
--------

Podľa svojho profilu je „Slovenská lekárska komora (SLK) [...] následníckou organizáciou lekárskej komory Rakúsko-Uhorska, predchádzajúcich lekárskych komôr ustanovených na území Slovenska počas existencie prvej Československej republiky (1929), Slovenského štátu (1942) a povojnovej Československej republiky v rokoch 1946, Zväzu slovenských lekárov, ktorý bol založený v roku 1969." Po prerušení činnosti bol Zväz opäť obnovený v roku 1990, ale 26. januára 1990 bol premenovaný na súčasný názov. 1. mája 2002 bol Národnou radou schválený Zákon o povolaní lekára, o Slovenskej lekárskej komore, o povolaní zubného lekára a Slovenskej komore zubných lekárov, ktorý zaviedol povinné členstvo lekárov v komore. Po prijatí Zákona č. 578 z 21. októbra 2004 je členstvo opäť nepovinné.

Od júna 2012 bol prezidentom SLK Marian Kollár, v roku 2016 bol znovuzvolený.

Referencie
----------

1. ↑   *Členstvo v SLK* [online]. Bratislava: Slovenská lekárska komora, [cit. 2013-09-13]. Dostupné online.
2. ↑   *Postup pri registrácii* [online]. Bratislava: Slovenská lekárska komora, [cit. 2013-09-13]. Dostupné online.
3. ↑   *Kontakty* [online]. Bratislava: Slovenská lekárska komora, [cit. 2013-09-13]. Dostupné online.
4. ↑   *Regionálne lekárske komory* [online]. Bratislava: Slovenská lekárska komora, [cit. 2013-09-13]. Dostupné online.
5. 1 2  TASR. Novým prezidentom Slovenskej lekárskej komory sa stal P. Oravec. *teraz.sk* (Bratislava: TASR), 2021-10-01. Dostupné online [cit. 2021-10-01].
6. 1 2 3   *Profil a história SLK* [online]. Bratislava: Slovenská lekárska komora, [cit. 2013-09-13]. Dostupné online.

Externý odkaz
-------------

* Domovská stránka Slovenskej lekárskej komory
Sídlo na Furmanskej 9 v Bratislave
Súradnice: 48°11′24″S 17°02′43″V﻿ / ﻿48,190028°S 17,045413°V﻿ / 48.190028; 17.045413

**Slovenská kynologická jednota** (skr. **SKJ**) je členská organizácia FCI (Medzinárodnej kynologickej federácie). Je to hlavná kynologická organizácia na Slovensku, zastrešujúca poľovnícku kynológiu, chovateľské kluby a športovú kynológiu. Pozri aj kynológia. Slovenská kynologická jednota, spolu so svojimi členskými organizáciami, vedie plemennú knihu psov a vydáva preukazy pôvodu psov.

Slovenská kynologická jednota vedie štyri národné plemená: Slovenský čuvač, Slovenský kopov, Slovenský hrubosrstý stavač a Československý vlčiak (FCI skupina 1 pod číslom 332).

Členské organizácie SKJ
-----------------------

* Slovenský poľovnícky zväz, ktorého členmi sú ďalej chovateľské kluby poľovných a príbuzných plemien a základné regionálne poľovnícke organizácie
* Zväz športovej kynológie, ktorého členmi sú športové kynologické kluby a jediný chovateľský klub - Slovenská únia chovateľov nemeckých ovčiakov (SÚCHNO)
* Únia kynologických klubov, ktorého členmi sú chovateľské kluby
* iné kynologické kluby (napr. výcvikové)

Súčasný prezident SKJ je Ing. Jozef Jursa, CSc.

Externé odkazy
--------------

* Oficiálna stránka SKJ
**Slovenská lesnícko-drevárska inšpekcia** (skr. **SLDI**) je orgán štátnej správy v oblasti uvádzania dreva a výrobkov z dreva na vnútorný trh. Je preddavkovou organizáciou Ministerstva pôdohospodárstva a rozvoja vidieka Slovenskej republiky s pôsobnosťou pre celé územie Slovenska. Sídli v budove Národného lesníckeho centra na J.C.Hronského 1/1 vo Zvolene. 

Bola zriadená 1. júla 2018 na základe § 10 zákona č. 113/2018 Z. z. o uvádzaní dreva a výrobkov z dreva na vnútorný trh a o zmene a doplnení zákona č. 280/2017 Z. z. o poskytovaní podpory a dotácie v pôdohospodárstve a rozvoji vidieka a o zmene zákona č. 292/2014 Z. z. o príspevku poskytovanom z európskych štrukturálnych a investičných fondov a o zmene a doplnení niektorých zákonov v znení neskorších predpisov. Vykonáva dozor nad hospodárskymi subjektmi, obchodníkmi a prepravcami dreva a výrobkov z dreva, ukladá im opatrenia, rozhoduje o priestupkoch a iných správnych deliktoch, ktorých sa títo dopustili, vykonáva bezodplatne poradenskú činnosť v oblasti uvádzania dreva na vnútorný trh a systémov náležitej starostlivosti, spolupracuje s ostatnými orgánmi verejnej správy, orgánmi Policajného zboru a so Štátnou ochranou prírody Slovenskej republiky v oblasti uvádzania dreva a výrobkov z dreva na vnútorný trh, poskytuje súčinnosť colným orgánom a iným orgánom štátnej správy pri pochybnostiach o druhu, množstve a pôvode dreva a výrobkov z dreva a ako inšpekčný orgán podľa § 61 zákona č. 326/2005 Z. z. o lesoch v znení neskorších predpisov vykonáva štátny dozor v lesoch a ďalšie s tým súvisiace úlohy.

Referencie
----------

* § 10 zákona č. 113/2018 Z. z.
* § 61 zákona č. 326/2005 Z. z.
* Webové sídlo SLDI:
**Mozgová kôra** (po lat. cortex cerebri) je sivá hmota v krajnej časti koncového mozgu (v širšom zmysle aj mozočka, čiže celý kortex – pozri mozočková kôra). 

Je hrubá 2–5 mm. Tvorí ju 13-15 miliárd neurónov, z ktorých každý vytvára asi 5 000 synapsií (neurónových spojení). Povrch kôry je poprehýbaný do závitov, tzv. gyrifikácia kôry, čo zväčšuje plochu až na 2 200 cm². Je to najvyššie riadiace centrum organizmu. V prípade človeka má analytickú a syntetickú schopnosť.

Mozgová kôra koncového mozgu sa skladá zo 6 vrstiev nervových buniek. V kôre sa nachádzajú väčšie alebo menšie oblasti, nazývané projekčné kôrové centrá, do ktorých vstupujú informácie z receptorov. Tu sa analyzujú, syntetizujú a na základe týchto pochodov sa prijímajú rozhodnutia o forme reakcie. Okrem senzorických kôrových oblastí sú tu aj motorické centrá, ktoré riadia vôľové, vedomé pohyby, formuje sa tu vedomá činnosť. Vedomá činnosť je výsledkom myslenia, ktoré je produktom kôry v mozgu.

Okrem uvedených kôrových centier tvoria rozsiahlejšiu časť kôry asociačné oblasti, ktoré umožňujú prepojenia rôznych častí mozgovej kôry a tým koordináciu senzorických funkcií s motorickými činnosťami. Napríklad v minulosti sa hovorilo o Brocovom centre reči. No dnes sa vie, že fenomén reči sa ovláda z 5 oblastí. Brocovo centrum ovláda iba motorickú zložku reči a až asociovaním činností týchto centier sme schopní nielen hovoriť, ale aj hovorené vnímať a chápať. Hoci je stavba obidvoch hemisfér rovnaká, u každého jedinca je jedna z nich dominantná. U pravákov prevláda ľavá hemisféra u ľavákov pravá. Zistili sa aj rozdiely v dominancii hemisfér medzi mužmi a ženami, ktoré sa prejavujú napr. tým, že u žien je silnejší rozvoj verbálnych prejavov a predstavivosti, u mužov je to priestorová predstavivosť a schopnosť logického myslenia.
**Furkotský potok** preteká Furkotskou dolinou vo Vysokých Tatrách. Je to ľavostranný prítok Bieleho Váhu, jeho dĺžka je 4,5 km a je tokom IV. rádu.

Prameň
------

Pramení na juhovýchodnom svahu Ostrej veže (2 129,1 m n. m.) v nadmorskej výške približne 1 880 m n. m..

Opis toku
---------

V období jarného topenia snehu vyteká z Vyšného Wahlenbergovho plesa na JV úpätí Ostrej (2 350,5 m n. m.) a ďalej preteká cez Nižné Wahlenbergovo pleso (2 053,0 m n. m.). Na hornom toku tečie JV smerom cez Furkotskú dolinu, kde sa niekoľkokrát esovito ohýba, následne sa stáča SJ smerom a vstupuje do Podtatranskej kotliny, do podcelku Tatranské podhorie. Tu najprv pretína Tatranskú magistrálu, postupne sa stáča JZ smerom, opúšťa územie národnej prírodnej rezervácie a západne od osady Štrbské Pleso sa v nadmorskej výške cca 1 215 m n. m. vlieva do Bieleho Váhu.

Názov
-----

Pozri Furkotská dolina

| * z
* d
* u
Vodné toky v povodí Bieleho Váhu |
| --- |
| *Biely Váh* → *Váh* → *Dunaj* |
| Vodné toky | 
* Beliansky potok
* **Biely Váh**
* Čierny jarok
* Čierny potok
* Furkotský potok
* Grúňový potok
* Hore potokmi
* Lieskovec
* Lúčny potok
* Mláky
* Mlyničná voda
* Rakytovský potok
* Sedielkový potok
* Solisková voda
* Zasmrečinský potok
* Železná voda

 |
| Vodné plochy | 
* Furkotské pleso
* Jamské pleso
* Krivánske Zelené pleso
* Nižné Wahlenbergovo pleso
* Rakytovské plieska
* Smrekovické plieska
* Vyšné Wahlenbergovo pleso

 |
**WVGA** je označenie pre rôzne rozlíšenie displejov, ktorých jeden rozmer (výška) zodpovedá 480 pixelom, druhý rozmer potom zahŕňa viac než 640 pixlov. Displej je tak širší ako v štandarde VGA, odkiaľ sa odvodzuje jeho názov Wide VGA t.j. široké VGA. Rôzne varianty sú napríklad 752x480, 800x480, 848x480 alebo 854x480. Displeje s týmito rozmermi sa používajú najmä pri prenosných vreckových zariadeniach umožňujúcich zobrazenie webových stránok.

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Wide Video Graphics Array na českej Wikipédii.*

| * z
* d
* u
Štandardy počítačových zobrazovacích zariadení |
| --- |
| Video Graphics Array | 
* QQVGA
* HQVGA
* QVGA
* WQVGA
* HVGA
* VGA
* WVGA
* FWVGA
* SVGA
* DVGA
* WSVGA

 |
| Extended Graphics Array | 
* XGA
* WXGA
* XGA+
* WXGA+
* SXGA
* SXGA+
* WSXGA
* UXGA
* WUXGA

 |
| Quad Extended Graphics Array | 
* QWXGA
* QXGA
* WQXGA
* QSXGA
* WQSXGA
* QUXGA
* WQUXGA

 |
| Hyper Extended Graphics Array | 
* HXGA
* WHXGA
* HSXGA
* WHSXGA
* HUXGA
* WHUXGA

 |
| High-Definition | 
* nHD
* qHD
* HD
* FHD
* QHD
* WQXGA
* UHD
* FUHD

 |
| Grafické adaptéry | 
* EGA
* CGA
* HGC
* MCGA
* MDA
* PGC

 |
**Jawa 500 OHC** je štvordobý, dvojvalcový, vzduchom chladený motocykel, vyvinutý firmou Jawa, vyrábaný v rokoch 1952 – 1958. Predchodcom bol typ Jawa 500 OHV, zvaný tiež „rumpál". Po skončení výroby „óhácéčka" Jawa už ďalší štvortaktný motocykel s motorom vlastnej konštrukcie sériovo nevyrábala.

Konštrukcia
-----------

Na rozdiel od „peráku" bol tento model zameraný skôr pre športovo založených motoristov. Prvý prototyp v ráme odvodenom od peráku bol vyrobený okolo roku 1948. Ďalšia séria z roku 1950-51 mala ešte peráku podobný predok (atypicky širší voči väčším vidliciam), inú olejovú nádržku, tzv. ľadvinku a magdynamo Lucas. Tie úplne prvé používali vysoké magdynamo PAL, skúšané bolo i magdynamo Bosch. Motocykle z roku 1952 mali už klasické, s relátkom pri batérii, v roku 1953 sa relé presunulo na dynamo ako u ďalších typov 01 a 02. Prvý sériovo vyrábaný typ bol 15/00 z roku 1952, tzv. „Šnek", potom nasledoval typ 15/01 a 15/02, s dvojsedadlom, veľkými bubnami a blatníkmi s lemom.

V rokoch 1955 – 1956 bol vyrábaný typ 15/02. Tzv. „kráľovský hriadeľ" poháňal vačkový hriadeľ pri type 00 špirálovitým súkolím, v typoch 01 a 02 to už bolo trvanlivejšie kužeľovité súkolie. Brzdy mal typ 00 a 01 bubnové jednostranné, oceľové, typ 02 celonábojové, rebrované (veľké hliníkové bubny). Typ 00 a 01 mal jednosedlo, typ 02 mal sedadlo dvojité. Typ 02 mal tiež zvýšený výkon motora z 26 na 28 koní, zvýšenú maximálnu rýchlosť zo 135 na 147 km/hod. a o niečo vyššiu hmotnosť. Model sa vyrábal do roku 1958.

V roku 1957 bol vyrobený motocykel so zadnou výkyvnou vidlicou a 16 palcovými kolesami v tzv. „kývačkovom" ráme. Prototyp dosahoval maximálnu rýchlosť 155 km/h a priemerná spotreba paliva bola 4,5 l na 100 kilometrov. Originál tohto stroja sa zrejme nezachoval.

Celkovo bolo vyrobených približne 7 200 kusov JAWA 500 OHC, najviac typu 15/02 - cca 5 000 kusov v rokoch 1955 – 58. Tzv. „šnekov" - 15/00, bolo najmenej.

Technické údaje
---------------

* Rám: kolískový z hranatých oceľových rúrok
* Motor: dvojvalcový, štvordobý, vzduchom chladený
	+ Ventilový rozvod: OHC, poháňaný kráľovským hriadeľom
	+ Zdvihový objem: 488 cm³
* Prevodovka: 4 stupňová
* Spojka: poloautomatická
* Prevod: reťazou
* Suchá hmotnosť: 156 kg
* Pohotovostná hmotnosť: cca 180 kg
* Maximálna rýchlosť: 135/147 km/h
* Spotreba paliva: 4 l/100 km

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Jawa 500 OHC**

Externé odkazy
--------------

* Jawa 500 OHC
* Katalóg motocyklov na motorkari.cz

Zdroj
-----

* *Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Jawa 500 OHC na českej Wikipédii.*
Heliogabulus, busta
**Heliogabalus** alebo **Elagabal**, celým menom **Varius Avitus Bassianus Heliogabalus** (\* cca 204 – † 222) bol rímsky cisár zo severovskej dynastie, ktorý vládol v rokoch 218 – 222. Heliogabalus bol po matke arabského a sýrskeho pôvodu, nepoznáme pôvod jeho otca Marcella, bol buď italského, sýrskeho, alebo gréckeho pôvodu.

Na trón sa dostal hlavne vďaka tomu, že bol prasynovcom Julie Domny, matky jeho predchodcu, cisára Caracalla. Na trón sa dostal potom, čo sa vojsko obrátilo proti cisárovi Macrinovi. Predtým pôsobil ako kňaz sýrskeho boha slnka. Zaradil sa medzi cisárov, ktorí vládli veľmi zle. Voči senátu sa správal veľmi arogantne a obmedzoval jeho právomoc. Do Ríma priniesol sýrske zvyky, ktoré sa priečili konzervatívnym Rimanom, a tak si znenávidel celý ľud.

Žil veľmi nerestným životom, pre ktorý ho nezniesli ani tí najzvrhlejší prétoriáni. Keď sa pokúsil dať zavraždiť svojho neskoršieho nástupcu, trinásťročného chlapca Alexandra Severa, pohár trpezlivosti prétoriánov sa naplnil. Ubili ho na smrť a jeho telo hodili do Tiberu.

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Heliogabalus**

  


|  |
| --- |
| Heliogabalus**Severovská dynastia** |
| Vladárske tituly |
|
| Predchodca**Macrinus** | **Rímsky cisár**218 – 222 | Nástupca**Alexander Severus** |

Autoritné údaje: * BnF: 11962851p
* GND: 118638890
* ISNI: 0000 0001 0340 7488
* LCCN: n50031872
* ULAN: 500355682
* VIAF: 24583475
* WorldCat: lccn-n50031872
Súradnice: 48°09′29″S 19°15′11″V﻿ / ﻿48,158°S 19,253°V﻿ / 48.158; 19.253

**Čebovská pahorkatina** je geomorfologická časť Ipeľskej kotliny, podcelku Juhoslovenskej kotliny. Zaberá územie severne od rieky Ipeľ v okrese Veľký Krtíš.

Polohopis
---------

Územie zaberá juhozápadnú časť Juhoslovenskej kotliny, presnejšie západnú časť Ipeľskej kotliny. Na východe pokračuje kotlina časťou Pôtorská pahorkatina a Hontianske terasy, ktoré lemujú zvlnenú krajinu pahorkatiny aj od juhu. Severne nadväzujú Modrokamenské úboče, ktoré sú podcelkom Krupinskej planiny. Územie odvodňuje rieka Ipeľ a jeho prítoky Veľký potok, Trebušovský potok a Čebovský potok.

Čebovská pahorkatina leží v Banskobystrickom kraji, na území okresu Veľký Krtíš. Z významných sídiel sa tu nachádzajú Čebovce, Nenince a Vinica. Od západu na východ vedie severom pahorkatiny cesta I/75 od Dudiniec do Veľkého Krtíša a Lučenca.

Chránené územia
---------------

V severnej časti pahorkatiny sa nachádza chránený areál Cerinský potok.

Turizmus
--------

Zväčša poľnohospodársky využívaná, mierne zvlnená krajina, ponúka možnosti na nenáročnú turistiku. Zaujímavé sú najmä severné oblasti, ktoré sú lemované úbočiami Krupinskej planiny. Značený turistický chodník vedie len obcou Čebovce, odkiaľ sa ním dá dostať na neďaleký Kosihovský Kamenný vrch alebo východným smerom cez Španí laz (643 m n. m.) k hradu Modrý Kameň.

Referencie
----------

1. 1 2 3  KOČICKÝ, Dušan; IVANIČ, Boris. *Geomorfologické členenie Slovenska* [online]. Bratislava: Štátny geologický ústav Dionýza Štúra, 2011, [cit. 2023-05-24]. Dostupné online.
2. 1 2 3 4 5   *Mapový portál HIKING.SK* [online]. Denník N, [cit. 2023-05-24]. Dostupné online.
3. ↑   *Podrobný autoatlas – Slovenská republika 1 : 100 000*. Harmanec : VKÚ, a. s. 2008. ISBN 978-80-8042-509-8. Kapitola Mapová časť, s. 120.
4. ↑  *Krupinská planina – Veľký Krtíš. Turistická mapa.* 1 : 50 000. Harmanec: VKÚ, a. s.

Pozri aj
--------

* Juhoslovenská kotlina
* Ipeľská kotlina

Externé odkazy
--------------

* Poloha na turistickej mape
Signalizácia heliografom, 1910
**Heliograf** využíva zrkadlo na odrážanie slnečných lúčov vzdialenému pozorovateľovi. Pohybovaním zrkadla vidí vzdialený pozorovateľ záblesky svetla, ktoré môžu byť použité na prenos dohodnutých signalizačných kódov.

Prvý písomný záznam o použití heliografu je popísaný v Xenofónovom diele Helénica z roku 405 pred Kr. kedy starovekí Gréci využili na signalizáciu v bitke vyleštené štíty.

Nepopulárny rímsky vládca Tiberius používal heliograf na riadenie ríše zo svojej vily na ostrove Capri – posielajúc rozkazy každý deň na pevninu vzdialenú 8 km.

V roku 1810 predniesol nemecký profesor Carl Friedrich Gauss z univerzity v Göttingene prvý formálny návrh heliografu. Pôvodne bol navrhnutý na topografické merania, ale francúzske, britské a americké vojská ho s využitím morzeovky používali ako poľný telegraf.

Heliograf zostal štandardnou výbavou austrálskych a britských vojsk až do 60. rokov 20. stor. kde boli pokladané za formu komunikácie s „nízkou pravdepodobnosťou odchytenia". Naposledy boli heliografy vo veľkej miere využité v 80. rokoch afganskými teroristickými silami počas sovietskej invázie v Afganistane. Stále sú súčasťou výstroja na prežitie pre prípad núdze. Používajú sa na hľadanie a záchranu lietadiel.
**Triacylglyceroly** alebo (staršie) **triglyceridy** alebo hovorovo **tuky** sú druh lipidov, presnejšie sú to estery glycerolu a (najmä vyšších) mastných kyselín, ktoré sa nachádzajú v živočíšnych tkanivách (zásobný tuk) a rastlinných pletivách (plodoch a semenách). V užšom zmysle sa ako tuk označuje len triacylglycerol, ktorý je tuhý (t. j. obsahujúci veľký podiel nasýtených mastných kyselín) pri izbovej teplote, a/alebo len živočíšny tuk.

Chemická charakteristika
------------------------

Triacylglyceroly sa vyskytujú voľné alebo viazané na bielkoviny, sacharidy a sú previazané značným počtom lipofilných látok (napr. sterolov, terpénov, fosfolipidov, vitamínov). 

Čím viac nenasýtených kyselín triacylglycerol obsahuje, tým je menej tuhý a viac mazľavý až tekutý (tekutý tuk sa volá aj olej).

Tuky v priemysle
----------------

Na Slovensku je najvýznamnejšou olejninou repka olejná. Tuky sa získavajú roztápaním (masť, loj), lisovaním a extrakciou. Dôležitým tukovými výrobkami sú oleje a emulgované tuky (margaríny). 

Tukový priemysel vyrába napr. mastné kyseliny, glycerol, mydlá, detergenty atď.

Rozdelenie tukov
----------------

Podľa pôvodu:

* rastlinné
* živočíšne

Podľa fyzikálnych vlastností:

* tuhé (loje)
* mazľavé (maslo, masť)
* kvapalné (oleje)

Zdroj
-----

* Paulička et al.: *Všeobecný encyklopedický slovník*, 2012


|  |  |
| --- | --- |
| Portal | Chemický portál |
**Tribún ľudu** bol plebejský úradník v starovekom Ríme, ktorý chránil záujmy plebejcov.

Po vzniku rímskej republiky v roku 509 pred Kr. ovládali politický život v Ríme predovšetkým patricijovia. Široké ľudové vrstvy (plebejci) nemali prístup k politickým orgánom. V roku 494 pred Kr. sa plebejci, ktorí predstavovali väčšinu v rímskom štáte a tvorili hlavnú silu v rímskom vojsku, vysťahovali na Svätú horu a odmietali bojovať, pokiaľ im patriciovia nepovolili zriadiť si samostatný úrad tribúnov ľudu. Tento úrad mohli zastávať len občania z plebejských rodín. Tribúnov ľudu volili na plebejskom sneme (contio plebis). Údaje o počtoch tribúnov sa líšia (volili ich dvoch, piatich alebo desiatich).

Tribúni ľudu chránili záujmy plebejcov voči patricijským úradníkom, preto mali právo veta (z lat. *veto* = zakazujem). Mohli zrušiť alebo zastaviť rozhodnutie ktoréhokoľvek rímskeho úradníka alebo inej inštitúcie (napr. aj voľby, uznesenia iných snemov), pokiaľ poškodzovali alebo ohrozovali záujmy plebejcov. Dom tribúna ľudu mal právo azylu, takže ktokoľvek sa mohol uchýliť do jeho domu a nemohol byť trestne stíhaný. Preto musel byť dom plebejských tribúnov otvorený 24 hodín denne. Plebejskí tribúni sa nesmeli vzdialiť z Ríma na viac ako 24 hodín. Tribúni ľudu boli osobne nedotknuteľní (lat. *sacrosancti*), takže ktokoľvek zabil tribúna ľudu, musel byť potrestaný smrťou (prepadol pomste podsvetných bohov).

Tribúni ľudu zvolávali a riadili plebejské snemy, navrhovali zákony, mali právo zúčastňovať sa na zasadnutiach senátu.

Úrad tribúnov ľudu mal od počiatku veľký význam v politickom živote Ríma. Najznámejšími tribúnmi ľudu v dejinách boli bratia Gracchovci (Tiberius v r. 133, Gaius v r. 123 a 122 pred Kr.), ktorí sa snažili riešiť ťažké problémy rímskych občanov – bezzemkov. L. Cornelius Sulla svojim zmenami v rímskej ústave značne obmedzil moc tribúnov ľudu, stratili právo veta, nesmeli sa zúčastňovať zasadnutí senátu – museli len čakať na jeho rozhodnutie, ktoré potom oznámili plebejcom. Po Sullovej smrti bolo postavenie tribúnov ľudu opäť obnovené. Tento úrad sa stal v poslednom období existencie rímskej republiky taký významný, že mnohí patriciovia sa dali adoptovať do plebejských rodín, aby mohli zastávať tribunát (*transitio ad plebem* – prechod k ľudu). Najznámejším bol Publius Clodius Pulcher.

Pri formovaní rímskeho cisárstva sa úrad tribúnov ľudu stal jedným z hlavných úradov, ktorí si dávali udeľovať rímski cisári (mal im zabezpečiť osobnú nedotknuteľnosť, mohli zvolávať ľudové zhromaždenia a presadzovať na nich zákony) každoročne a podľa toho je možné datovať mnohé udalosti.