recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Krajina** (po nemecky: *Land*, pl. *Länder*) alebo hovorovo **spolková krajina** (*Bundesland*, pl. *Bundesländer*) je jedna z federálnych jednotiek, ktoré spolu tvoria federáciu/spolkový štát Nemecká spolková republika. Majú v Nemeckej spolkovej republike vysoký stupeň autonómie. Celkovo je ich dnes 16.

Vo svojej dnešnej podobe vznikli nemecké spolkové krajiny na území niekdajšieho „*západného*" Nemecka v rokoch 1945-1952, na území bývalej NDR dňa 3. októbra 1990. Svojimi hranicami aj formou však do značnej miery nadväzujú na pruské provincie a spolkové krajiny Weimarskej republiky.

Zoznam
------

|  |  |
| --- | --- |
| 1. Bádensko-Württembersko
2. Bavorsko
3. Berlín
4. Brandenbursko
5. Brémy
6. Hamburg
7. Hesensko
8. Meklenbursko-Predpomoransko
9. Dolné Sasko
10. Severné Porýnie-Vestfálsko
11. Porýnie-Falcko
12. Sársko
13. Sasko
14. Sasko-Anhaltsko
15. Šlezvicko-Holštajnsko
16. Durínsko
 | 

 **Dolné Sasko**
 **Brémy**
 **Hamburg**
 **Meklenbursko-Predpomoransko**
 **Sasko-Anhaltsko**
 **Sasko**
 **Brandenbursko**
 **Berlín**
 **Durínsko**
 **Hesensko**
 **Severné Porýnie-Vestfálsko**
 **Porýnie-Falcko**
 **Bavorsko**
 **Bádensko-Württembersko**
 **Sársko**
 **Šlezvicko-Holštajnsko**
 |

O spolkových krajinách počas Weimarskej republiky pozri Weimarská republika.

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Krajina (Nemecko)**
**Carl Otto Ehrenfried Nicolai** (9. jún 1810, Königsberg – 11. máj 1849, Berlín) bol nemecký hudobný skladateľ a dirigent obdobia romantizmu, zakladateľ Viedenskej filharmónie. Najviac ho preslávila jeho operná verzia Shakespearovej komédie *Veselé paničky windsorské* (*Die lustigen Weiber von Windsor*) z roku 1847. Jeho dielo obsahuje ale aj päť opier, hudbu pre samospevy, diela pre orchester, spevácky zbor, ansámbl a pre sólové nástroje.

Život
-----

Otto Nicolai sa narodil v nemeckom Königsbergu do muzikantskej rodiny. Hudbe sa dôkladne učil už od raného detstva, čomu nasvedčuje aj fakt, že už vo svojich 8 rokoch dokonale ovládal hru na klavír. O niečo neskôr sa rozhodol opustiť svoje rodné mesto a vydať sa do Berlína, kde študoval u Carla Friedricha Zeltera. V roku 1831 napísal svoju prvú symfóniu a niekoľko koncertov, čo mu zaistilo niekoľko prestížnych funkcií. Začal vynikať ako organista v Ríme, dirigent vo Viedni a riaditeľ opery v Berlíne. V hlavnom meste rakúska začal zavádzať poriadanie filharmonických orchestrov, ktoré sú považované za základ jedného z najväčších svetových orchestrov, Viedenskej filharmónie, čím sa Nicolai stal jej zakladateľom. Veľký úspech získal tiež so svojimi piatimi operami, zvlášť s operou *Mariana* z roku 1841, ale jeho nesmrteľnosť spočíva hlavne v jeho diele *Veselé paničky windsorské* (Die lustigen Weiber von Windsor), ktoré napísal v roku 1847 a ktoré je inšpirované rovnakou shakespearovskou témou ako Verdiho *Falstaff*, ktorý ich prirodzene zatieňuje. Vysokého veku sa však nedožil. Zomrel vo svojich tridsiatich ôsmich rokoch na následky mŕtvice. Napriek tomu Nicolaiova opera má nesporný pôvab a obsahuje niekoľko výnimočných a krásnych melódií, z ktorých sú niektoré známe vďaka dosiaľ populárnej predohre.

Prehľad najvýznamnejších diel
-----------------------------

### Opery

* *Enrico II* (Terst, 1839)
* *Il templario* (Turín, 1840)
* *Gildippe e Odoardo* (Janov, 1841)
* *Il proscritto* (Miláno, 1841)
* *Mariana* (Miláno, 1841)
* *Die lustigen Weiber von Windsor* (Berlín, 1849)

Externé odkazy
--------------

* Stručný životopis (po česky)

Autoritné údaje: * BnF: 138979558
* GND: 118587684
* ISNI: 0000 0001 0880 2233
* LCCN: n80004375
* NK ČR: ola2002111151
* VIAF: 24788088
* WorldCat: lccn-n80004375
Zjednotená Silla
Do skaly vytesaná socha Budhu zo 7. stor. okolie Kjongdžu
**Silla** (vyslov Šilla, po kórejsky 신라 / 新羅 sa skladá z dvoch znakov "šin" a "ra") bolo jedným z Troch kráľovstiev, ktoré panovali na Kórejskom polostrove v 1. tisícročí po Kr.

História
--------

Podľa tradície bola založená v roku **57 pred Kr.** bojovníkom s menom (Pak) Hjokkose, ktorý sa stal prvým vládcom kráľovstva a trvala až do roku **935 po Kr.** Vyvinula sa z konfederácie Samhan (삼한) - voľného zväzu malých plemenných mestských miništátikov. Až kráľ Nämul (내물왕) vládnuci v rokoch 356-402 po Kr. zriadil dedičnú monarchiu. S narastajúcou vojenskou silou zaútočila v 4. storočí na susedné kráľovstvo Kaja a ovládla ho. Počas panovania kráľa Činhunga (540-576) sa rýchlym tempom rozvinula kráľovská armáda. V čase svojho najväčšieho rozmachu (politického, kultúrneho, ekonomického) sa jej podarilo s pomocou armády čínskej dynastie Tang (당 / 唐) (618 - 907) pokonať svojich rivalov na polostrove - kráľovstvo Päkče (백제) v roku 660 po Kr. za panovania kráľa Mujola a nakoniec aj Kogurjo (고구려) v roku 668 po Kr. za panovania kráľa Munmu. Tak Silla (신라) zjednotila pod seba takmer celý polostrov (obdobie nazývané Zjednotená Šilla). Iba severná časť, ktorú nestihla ovládnuť sa premenila v roku 669 na kráľovstvo Palhä (발해). Po storočiach existencie a postupného rozmachu nakoniec podľahla hlavne vnútornému rozkladu a nástupníctvo prevzalo novovytvorené kráľovstvo Korjo (고려). 
Hlavným mestom kráľovstva bolo dnešné Kjongdžu (경주/慶州).

Kultúra
-------

Práve v období Troch kráľovstiev a neskôr zjednotenej Silly (통일신라) došlo k značnému civilizačnému pokroku kórejských plemien. V tomto čase sa vytvorila štátna štruktúra, bol prijatý budhizmus (najväčší rozmach dosiahol v tomto období) a aj kultúrny rozvoj. Budhizmus bol štátom podporovaný a rýchlo sa rozšíril do celého kráľovstva. Stavalo sa veľa svätýň, z ktorých najznámejšie sú Hwangjong-sa, Pulguk-sa a Sokkuram. Drevené pagody sa vymieňali za kamenné.

Veľa hrobiek a takisto iných pozostatkov z obdobia Šilly sa doteraz nachádza v Kjongdžu a jeho okolí. V roku 2000 boli historické pamätihodnosti Kjongdžu s okolím zapísané do zoznamu svetového dedíčstva UNESCO. Z obdobia kráľovstva Šilla pochádza astronomické observatórium Čomsongdä, postavené v roku 632. Je to kamenná stavba reprezentujúca 362 dní lunárneho roku.

Galéria
-------

* Astronomické observatórium ČomsongdäAstronomické observatórium Čomsongdä
* Kamenná pagoda z obdobia Silla v okolí KjongdžuKamenná pagoda z obdobia Silla v okolí Kjongdžu
* Fragment budhistickej svätyneFragment budhistickej svätyne
**Tecuzó Iwamoto** (jap. 岩本 徹三 – *Iwamoto Tecuzó*; \* 15. jún 1916, prefektúra Karafuto – † 20. máj 1955, Masuda) bol japonský námorný pilot a letecké eso Japonského cisárskeho námorného letectva počas druhej svetovej vojny.

Presné údaje o počte jeho vzdušných víťazstiev je dnes ťažké určiť. Najúspešnejším japonským stíhacím pilotom v druhej svetovej vojne bol pravdepodobne Tecuzó Iwamoto alebo Hirojoši Nišizawa. Podľa jeho vlastných poznámok a ním ohlásených zostrelov údajne dosiahol 202 vzdušných víťazstiev. Oficiálne mu bolo priznaných 80 víťazstiev.

Životopis
---------

Tecuzó Iwamoto sa narodil 15. júna 1916 v prefektúre Karafuto v roľníckej rodine. Vyštudoval strednú poľnohospodársko-lesnícku školu a po ukončení školy nastúpil v roku 1934 k námorníctvu. Pilotnú školu ukončil po dvoch rokoch. Do bojov sa zapojil potom, čo bola jeho jednotka, 13. kókútai, prevelená dňa 10. februára 1938 do čínskeho Nankingu. V tom čase lietal na stíhacích lietadlách Micubiši A5M „Claude". Čoskoro sa zapojil do priamych bojov a dňa 25. februára zostrelil hneď štyri nepriateľské lietadlá, ktorými boli tri stíhačky Polikarpov I-15 a jeden Polikarpov I-16. Počas druhej čínsko-japonskej vojny dosiahol celkovo 14 vzdušných víťazstiev. 

Najviac víťazstiev dosiahol počas bojov nad ostrovom New Britain, kde dosiahol 142 zostrelov. Podľa slov jeho kolegov vyznával zásady samurajov, pričom však niekedy pociťoval obavy o svoj život a nerád zbytočne riskoval. Rád využíval výhody strmhlavého útoku z prevýšenia. 

Rovnako ako viacerí japonskí veteráni aj Iwamoto upadol po vojne do depresie. Bojoval o prežitie až do ukončenia americkej okupácie Japonska v roku 1952, kedy sa mu podarilo nájsť si prácu v pradiarni *Daiwa Bouseki* (dnes *Daiwabo* Co. Ltd) v meste Masuda. V lete 1953 začal trpieť bolesťami žalúdka a chirurg mu diagnostikoval zápal tenkého čreva. Neskôr sa zistilo, že išlo o zápal slepého čreva. Iwamoto sa po sérií operácií sťažoval na bolesti chrbta. Lekári sa rozhodli operovať ho znovu. S neznámou príčinou mu odstránili tri alebo štyri rebrá bez použitia anestézie, čo následne viedlo k otrave krvi.

Podľa spomienok jeho manželky hovorieval: *„Keď sa uzdravím, chcem opäť lietať."* Tecuzó Iwamoto zomrel dňa 20. mája 1955 vo veku 38 rokov.

Po jeho smrti boli nájdené zošity s vojnovými zážitkami, podľa ktorých bola potom vydaná kniha jeho pamätí.

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Tecuzó Iwamoto**

Externé odkazy
--------------

* Tecuzó Iwamoto na stránkach forum.valka.cz

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Tetsuzō Iwamoto na anglickej Wikipédii.*

Autoritné údaje: * ISNI: 0000 0003 7925 0979
* VIAF: 257446560
Svetové dedičstvo UNESCOSvetové dedičstvo UNESCO

**Newgrange** (írs. *Dún Fhearghusa*) je mohyla v oblasti Brú na Bóinne v Írsku.

Po náhodnom objavení v roku 1699 miestnymi obyvateľmi bola považovaná za jaskyňu. Pripísali ju Keltom a pokladali ju za pohrebisko panovníkov kráľovstva *Tara*, ktoré údajne vzniklo v prvých storočiach po Kristovi. Newgrange dokonca dávali do súvislosti so šachtovými hrobmi v Mykénach. V skutočnosti je podstatne staršie než Mykény, dokonca staršie než Stonehenge či pyramídy.

Newgrange, ktoré sa v írskej literatúre oslavuje ako sídlo Boynov, je megalitická chodbová hrobka pochádzajúca z polovice 3. tisícročia pred Kr. a zjavne poukazujúca na vysoko rozvinutú spoločnosť mladšej doby kamennej, ktorá vtedy v údolí rieky Boyne prežívala svoj rozkvet.
Chodba široká 0,9 metra a dlhá 16,7 metra, orámovaná a strážená veľkými monolitmi, vedie k centrálnej hrobke, ktorá má tri výklenky. Výška chodby pri vchode je 1,5 metra a až k hrobke sa zvyšuje na dvojnásobok. Hrobka a chodba sú zakryté kamenným návrším, ktoré pozostáva odhadom z 200 000 ton voľne naložených kameňov. Celá stavba bola starostlivo izolovaná proti prieniku vody a obklopená kruhom vztýčených balvanov.

Newgrange ponecháva mnoho otvorených otázok. Prečo sa v tak starostlivo vybudovanej hrobke uchovávali pozostatky iba piatich ľudí? Ako sem dopravili obrovské kamenné balvany, ktoré neboli rozdelené na viac kusov? Je možné, že sa do tejto krajiny dostali pohybom ľadovcov? Ako dlho stavba trvala a koľko ľudí sa na nej zúčastnilo? Niektoré kamene sú vyzdobené rôznymi geometrickými vzormi, ale prečo sú tieto vzory niekedy na miestach, kde ich za normálnych podmienok nevidno?
V inom bode je viac jasností. Archeológ z Newgrange profesor O’Kelly poukázal na to, že stavba je orientovaná tak, že svetlo vychádzajúceho slnka v čase zimného slnovratu dopadá na pozdĺžnu stranu chodby a do hrobky. Pravdepodobne už v čase budovania Newgrange svietilo Slnko na jeden vyzdobený kameň na vzdialenom konci hrobky.
Vchod bol pôvodne zakrytý kameňom, no starostivlo skonštruovaná škára v príkrove umožňovala, aby svetlo preniklo. Tento efekt možno pozorovať v období dvoch týždňov okolo zimného slnovratu. Niečo podobné je známe o pohrebisku Maes Howe na Orknejských ostrovoch.
Vznik mohyly sa odhaduje na obodbie 2700 pred Kr. Tam však hrob ožaruje zapadajúce zimné slnko. Význam slnka v Newgrange podporuje teóriu odvodenú z raných írskych písomností.
Pohrebisko sa dáva do súvislosti s naprirodzenými bytosťami, najmä s „bohom dobra" menom Dagda, ktorého uctievali aj ako boha slnka.

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Newgrange**
**Jozef Filip** (\* 2. august 1900, Rybná nad Zdobnicí – † 20. máj 1982, Bratislava) bol česko-slovenský pedagóg a matematik.

Život
-----

Jozef Filip sa narodil v Rybnej nad Zdobnicí, okres Žamberk. Vysokoškolské štúdium na Karlovej univerzite v Prahe ukončil 18. mája 1923, kde získal aprobáciu na vyučovanie matematiky a deskriptívnej geometrie. V rokoch 1923–1955 učil na gymnáziu v Martine. Potom nastúpil na Katedru matematiky a deskriptívnej geometrie SVŠT v Bratislave, kde pôsobil ako odborný asistent až do odchodu na dôchodok v r. 1974. K jeho žiakom patrí napr. M. Hejný. Je autorom 11 článkov uverejnených v časopise *Rozhledy*, ako aj autorom viacerých veľmi dôkladne prepracovaných učebníc, príručiek či zbierok príkladov z geometrie. Počas pôsobenia v Martine viedol spevokol. Za svoju činnosť dostal v r. 1962 Čestné uznanie JSMF a v r. 1972 Pedagogické vyznamenanie I. stupňa. Zomrel 20. mája 1982 v Bratislave.

Externé odkazy
--------------

* Matematický ústav SAV – zdroj, z ktorého pôvodne čerpal tento článok. Vzhľadom na to, že tento zdroj ešte nemá vyriešené autorské práva podľa licencie CC-BY-SA 3.0, nie je zatiaľ vhodné preberať články označené touto šablónou.

Autoritné údaje: * NK ČR: mzk2002139914
* SNK: 175205
* VIAF: 84518851
Galateia a Pygmalión, autor: Jean-Léon Gérôme, 1890
**Galateia** (starogr. *Γαλατεία* - *Galateia*) je v gréckej mytológii bohyňou Afroditou oživená socha, manželka cyperského kráľa Pygmalióna.

Cyperský vládca Pygmalión bol horlivým ctiteľom bohyne Afrodity. Chcel sa s ňou dokonca oženiť, ale Afrodita mu namiesto toho oživila svoju sochu. Oživená socha dostala meno Galateia („mliečne biela") a Pygmalión sa s ňou oženil. Manželom sa potom narodili dve deti, syn Pafos a dcéra Metharmé. Pafos sa stal po rokoch nástupcom trónu a otcom kráľa Kinyra, ktorý na Cypre založil mesto Pafos a nechal v ňom postaviť bohyni Afrodite nádherný chrám.

Podľa verzie od Ovídia bol Pygmalión sochárom, ktorému bohyňa oživila sochu. Pygmalión vytvoril zo slonoviny sochu nevýslovnej krásy, akej sa žiadna zo živých žien nevyrovnala. Pymalión sa do nej zaľúbil a jeho prianím bolo, aby ožila. Keď raz priniesol bohyni Afrodite počas jej sviatku skvelú obeť a vyslovil túto žiadosť, bohyňa lásky mu jeho želanie splnila. Po návrate domov ho čakala krásna dievčina, s ktorou sa oženil a z ich veľkej lásky sa narodila dcéra Pafos.

Referencie a bibliografia
-------------------------

1. 1 2  Vojtech Zamarovský. *Bohovia a hrdinovia antických bájí*. Bratislava : Mladé letá, 1980. 66-048-80. S. 404.
2. 1 2  Apollodoros, *Bibliotheca*, 3,14,3.
3. ↑  Hyginus, *Fabulae* 242.
4. ↑  Ovidius, *Metamorphoses*, 10,243-297.
5. ↑  Lesley Adkins & Roy A. Adkins. *Starověké Řecko*. Praha : Slovart, 2011. ISBN 978-80-7391-580-3. S. 343.
**Jozef Dunajovec** (\* 23. marec 1933, Nesluša – † 22. február 2007, Bratislava) bol slovenský novinár, publicista a autor literatúry faktu.

Životopis
---------

Narodil sa v mnohodetnej rodine v kysuckej Nesluši, detstvo prežil od svojich piatich rokov vo Vinohradoch nad Váhom. Vychodil vyššiu roľnícku školu v Rakoviciach a potom odišiel do Bratislavy, kde absolvoval Vysokú školu ekonomickú. Popri štúdiu začal pracovať v redakcii Smeny najprv ako dopisovateľ, neskôr ako interný redaktor. Okrem toho pôsobil v Roľníckych novinách, Hospodárskych novinách, Novom slove, Mladých rozletoch, Predvoji a na Ministerstve poľnohospodárstva a výživy SR. Externe prednášal budúcim žurnalistom na Filozofickej fakulte Univerzity Komenského a písal pre nich vysokoškolské skriptá. Svoju novinársku púť na plný úväzok končil ako šéfredaktor časopisu Krásy Slovenska.

Tvorba
------

V svojej tvorbe sa dotýkal najmä problémov vzťahu človeka a prírody, ďalej poľnohospodárstva a špecificky sa venoval rieke Dunaj.

Nositeľ prestížnych literárnych cien E. E. Kischa a V. Zamarovského.

Dielo
-----

* 1966 – *Mŕtve ramená volajú*
* 1974 – *Po ľuďoch stopy*
* 1974 – *Poľnými cestami*
* 1974 – *Kronika rodnej zeme* (spoluautor)
* 1975 – *Rodná zem v obrazoch* (spoluautor)
* 1978 – *Riečni ľudia* (v maďarskom jazyku *Ember és folyó*, 1977)
* 1980 – *Chlieb*
* 1986 – *V zrkadlách slovenských riek* (spoluautor)
* 1995 – *Dráma na kilometri 1801*
* 1995 – *Projektantova odysea* ISBN 80-88736-08-0
* 2003 - *Víno je nektár bohov…*

Zdroje
------

* 
* DUNAJOVEC, Jozef. In: MAŤOVČÍK, Augustín, et al. *Slovník slovenských spisovateľov 20. storočia*. 2. dopl. opr. a rozšír. vyd. Bratislava; Martin : Literárne informačné centrum; Slovenská národná knižnica, 2008. 576 s. ISBN 978-80-89222-48-3,  978-80-89301-12-6. S. 89.

Autoritné údaje: * abART: 168511
* BnF: 12080153z
* ISNI: 0000 0000 5509 7736
* LCCN: n87923771
* NK ČR: jn19990009533
* VIAF: 18754281
* WorldCat: lccn-n87923771
**Soldat** je akčná počítačová hra zameraná na hru viacerých hráčov pre platformu Microsoft Windows, ktorá v sebe kombinuje prvky z hier Liero, Scorched Earth, Counter-Strike, Worms, Quake. Hra je vydaná ako shareware a je možné ju voľne stiahnuť a hrať. Registrácia sprístupňuje niektoré estetické možnosti.

Vývoj
-----

Autorom Soldata je poľský programátor Michał Marcinkowski, ktorý začal hru tvoriť v novembri 2001 v programovacom jazyku Delphi s použitím knižníc JEDI. Na vývoji dedikovaného servra sa podieľajú aj ďalší vývojári a pri testovaní autorovi vypomáha malý tím betatesterov. 

Verzia 1.0.5b, vydaná 23. augusta 2002, je považovaná za prvú rozšírenú verziu hry, ktorej predchádzalo vydanie niekoľkých beta verzii. Nasledovné verzie obsahovali ďalšie zmeny a prídavky. Rovnováha zbraní je najvýznamnejšou zmenou v novších verziách. Posledná verzia hry je 1.6.8.

### Pôvod názvu

Názov hry Soldat je prekladom slova "vojak" v niektorých jazykoch (nemčina, holandčina, nórčina, švédčina, dánčina, francúzština, slovinčina, afrikánčina, ruština, katalánčina a rumunčina).

Referencie
----------

1. ↑   (po anglicky)
2. ↑   (po anglicky)

Pozri aj
--------

* Quake III Arena

Externé odkazy
--------------

* Oficiálna stránka hry  (po anglicky)
* Diskusia ku hre (po anglicky)
MUDr. **Jozef Gottdiener** (\* 26. marec 1897, Prešov – † 1944) bol slovenský zubný lekár židovského pôvodu.

Absolvoval štúdium lekárstva na Lekárskej fakulte Karlovej univerzity, kde spromoval v roku 1922. V rokoch 1924 – 1940 pôsobil ako zubný lekár v Prešove. Popri lekárskej činnosti sa angažoval v spolkovom živote ako funkcionár lekárskych spolkov, židovskej náboženskej obce a športového klubu Snaha v Prešove (pozri pod HC Prešov Penguins).

V septembri 1940 mu štátna moc Slovenskej republiky v rámci realizácie protižidovských opatrení zakázala lekársku prax. Od mája 1942 bol pridelený do ordinácie okresného lekára Vladimíra Manicu v Humennom, no v jeseni 1944 ho zavraždili nemecké bezpečnostné orgány.

Poznámky
--------

1. ↑  V roku 1953 bola Lekárska fakulta Karlovej univerzity rozdelená do troch samostatných fakúlt (na prvú, druhú a tretiu lekársku fakultu).

Referencie
----------

1. 1 2  Falisová, Anna (2010), „Gottdiener, Jozef", *Lekári na Slovensku do roku 2000* (1. vyd.), Bratislava: VEDA, vydavateľstvo Slovenskej akadémie vied, str. 185, ISBN  978-80-224-1166-0
Solideo pre pápeža
**Solideo** (iné názvy: **pileolus**, **zucchetto**) je malá okrúhla čiapočka, ktorú nosia katolícki duchovní.

Solideo predtým používali hlavne rehoľníci, ako ochranu v zime na vyholené koliesko na temene hlavy. Dnes sa používa skôr ako znak hodnosti duchovných podľa farieb. Solideo kňaz alebo biskup nosia spolu s reverendou pri bežnom nosení a pri svätej omši. Nie však na celú omšu, len pri bohoslužbe slova. Po modlitbe nad darmi sa solideo dáva dole ako prejavenie pokory a úcty k samotnému Bohu. Solideo sa môžu kňazi nosiť pod biretom a biskupi aj pod mitrou. Kňaz nosí solideo čiernej farby, biskupi fialovej farby, kardináli červenej farby a pápež bielej farby. Tiež premonštrátski opáti nosia solideo bielej farby, tento zvyk však nie je oficiálne povolený, správne podľa pôvodných platných predpisov majú užívať farbu čiernu. Môžeme vidieť tiež solideo čierne lemované fialovou niťou, to nosia kňazi s titulom monsignore.

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Solideo**

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Solideo na českej Wikipédii.*
**Jozef Déry**, tiež **József Déry** (\* 1865 – † 13. október 1937, Pestszentlőrinc, Maďarsko) bol maďarský tabulárny sudca a talentovaný maliar – samouk. Bol priekopníkom horolezectva vo Vysokých Tatrách.

Životopis
---------

Už v mladosti začal navštevovať Vysoké Tatry. Jeho svokor Edmund Téry bol známym priekopníkom tatranského horolezectva. Spoločne presadzovali výstavbu Téryho chaty v Malej Studenej doline.

Roku 1896 spoločne uskutočnili prvovýstupy na Spišský štít, Zadnú Mačaciu vežu a Širokú vežu. V roku 1899 prešiel Déry ako prvý cez Žltú lávku, v roku 1901 prvý zdolal Malý Pyšný štít, Loktibradu, Žltú stenu, Kopu nad Ohniskom, Pfinovu kopu, Sedlo za Oštepmi a južný hrebeň Lomnického štítu.

Spišský štít pomenovali na jeho počesť Déryho štítom (nem. *Déryspitze*, maď. *Dérycsúcs*).

Ešte vo veku 70 rokov chodieval do hôr. Zaoberal sa fotografovaním a v časopise *Turisták Lapja*, ktorý redigoval po smrti Edmunda Téryho, uverejňoval mnohé svoje perokresby s tatranskými motívmi.

Bol čestným predsedom Maďarského turistického spolku (Magyar Turista Egylet) a čestný predsedom Poľského tovarišstva tatranského (Polskie Towarzystwo Tatrzańskie).

Referencie
----------

1. ↑  BOHUŠ, Ivan. Kto bol kto vo Vysokých Tatrách. *Vysoké Tatry*, 1971, roč. X. čís. 5-6, s. 32.

Externé odkazy
--------------

* Jozef Déry, životopis po maďarsky
* Tatranské úspechy. po maďarsky
**Vrece kostí** (angl. Bag of Bones) je kniha od Stephena Kinga.

Dej
---

Preskočiť obsah diela **Upozornenie.** Článok alebo jeho časť prezrádza zápletku, pointu alebo rozuzlenie diela!

Hlavnou postavou je spisovateľ Michael Noonan, ktorému náhle zomiera manželka. Až po pitve sa dozvedá, že jeho žena čakala dieťa, dcérku, po ktorej dlho túžili. Po tejto udalosti Michael stráca schopnosť písať a postihujú ho desivé sny, v ktorých sa vracia na svoje letné sídlo k jazeru Dark Score, do zrubu Sara Laughs. Keď nočné mory neustávajú, Michael sa rozhodne, že strávi na chate leto, vypátra príčinu svojich snov a možno začne opäť písať. V oblasti menom TR-90, ktorá leží pri jazere a je to skôr osídlenie ako mestečko, sa stretáva s Mattie, mladou vdovou, ktorá sama vychováva dcérku Kyru. Jej svokor bohatý Max Devore, jej chce dieťa odobrať, ale Michael sa rozhodne Mattie pomôcť a najme jej právnika.

Po dlhých útrapách sa Michaelovi podarí rozlúštiť záhadu zrubu Sara Laughs aj hrozivú silu, ktorá núti obyvateľov TR-90, aby už dlhé roky prinášali obety pomstychtivému duchovi. Michael sa vzdáva kariéry spisovateľa a rozhodne sa osvojiť si Kyru, ktorú len zázrakom zachránil z pazúrov zla.

 Opis zápletky alebo rozuzlenia príbehu sa tu končí.
**Pataikos** (starogr. *Πάταικος* – *Pataikos*) bol víťaz v preteku klusákov na olympijských hrách v roku 496 pred Kr.

Na 71. olympijských hrách v roku 496 pred Kr. zaviedli preteky klusákov (kalpé). Na rozdiel od iných jazdeckých pretekov, súťažiaci v poslednom kole vedľa zvieraťa bežali, držiac ho pritom za uzdu. Prvým víťazom tejto jazdeckej disciplíny bol Pataikos z Dým. Preteky *kalpé* boli ale v Olympii na 84. hrách v roku 444 pred Kr. pre nezáujem divákov zrušené.

Staroveký autor Pausanias uvádza, že v čase olympijskej súťaže Pataika, Kleomédes z Astypalaie usmrtil v boxerskom zápase Ikka z Epidaurosu. Keď hellanodikovia následne usúdili, že sa Kleomédes dopustil zločinu a odňali mu právo na víťazstvo, ich rozsudok ho pripravil o rozum.

Referencie a bibliografia
-------------------------

1. 1 2 3 4 5  Pausanias. *Pausaniás, cesta po Řecku I.*. Praha : nakladatelství Svoboda, 1973. S. 379.
2. 1 2  Vojtech Zamarovský. *Vzkriesenie Olympie*. Bratislava : Šport, 1986. 77-043-86. S. 248.
3. ↑  Pausanias, *Periégésis tés Hellados*, 5,9,2.

Pozri aj
--------

* Zoznam olympijských víťazov staroveku
**Lola Cars International Ldt.** je anglická spoločnosť vyrábajúca pretekárske automobily, ktorú v roku 1958 založil Eric Broadley so sídlom v Huntingdon v Anglicku. Spoločnosť Lola Cars začala so stavbou malých športových automobilov s motorom vpredu a neskôr sa stala výrobcom monopostov Formula Junior. V roku 1998 získal spoločnosť Martin Birrane, po neúspešnom pokuse tímu MasterCard Lola vo Formule 1, ktorej za zúčastňovala od roku 1962.

Lola Cars je značkou skupiny Lola Group, ktorá kombinuje bývalú spoločnosť na výrobu veslárskych člnov Lola Aylings a Lola Composities, ktorá sa špecializuje na výrobu z uhlíkových vlákien.

Galéria
-------

* Lola B99/50Lola B99/50
* Lola FN06Lola FN06
* Lola B2K/40 - Le-Mans-PrototypLola B2K/40 - Le-Mans-Prototyp
* Lola B08/80 - Le-Mans-PrototypLola B08/80 - Le-Mans-Prototyp

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Lola Cars**

Externé odkazy
--------------

* Oficiálna webstránka

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Lola Cars na anglickej Wikipédii.*
*Iokasté, matka Oidipa*, miniatúra z kolekcie De mulieribus claris de Boccace
**Iokasté** alebo **Iokasta** (starogr.  *Ἰοκάστη* – *Iokasté*, lat. *Iocaste*) je v gréckej mytológii dcéra hrdinu Menoikea, manželka tébskeho kráľa Laia a jeho nástupcu Oidipa.

Keď sa kráľ Laios z veštby dozvedel, že zahynie rukou svojho syna, v túžbe po následníkovi uniesol kráľovi Pelopovi jeho malého syna Chrysippa. Správal sa však k nemu tak, že Chrysippos spáchal samovraždu a Pelops Laia preklial, aby zomrel rukou vlastného syna.

Kráľovná Iokasté ale po dlhých rokoch bezdetného manželstva predsa porodila syna. Dlho sa však z dieťaťa netešila, lebo jej manžel Laios si spomenul na veštbu a prikázal dieťa pohodiť v lese a aby sa náhodou nezachránilo, zviazal mu nohy remeňom a poranil chodidlá. Ale otrok, ktorý mal dieťa nechať v lese, sa nad ním zľutoval a dal ho pastierovi a ten dieťa odovzdal korintskému kráľovi Polybovi a jeho žene Merope. Keďže kráľovský pár nemal deti, vychovali ho ako vlastného. Dieťa podľa opuchnutých nôh dostalo meno Oidipus. (v preklade: „s opuchnutými nohami")

Keď Oidipus dospel, nejaký opitý korintský mladík ho nazval najdúchom a Oidipus sa o tom zmienil Polybovi a Merope. Opýtal sa ich pritom na svoj pôvod a z ich rozpačitej odpovede usúdil, že pri jeho pôvode nie je niečo v poriadku. Odišiel preto do Delfskej veštiarne, aby sa niečo o svojej minulosti dozvedel. Pýtia mu ale o jeho minulosti nič neprezradila, zato do budúcnosti mu predpovedala, že zabije svojho otca a ožení sa s vlastnou matkou. Oidipus sa stále domnieval, že Polybos a Meropé môžu byť jeho rodičia a aby sa veštba nenaplnila, nevrátil sa už do Korintu, ale vydal sa do Téb a jeho osud sa začal napĺňať.

Pred bránami mesta sa Oidipus pohádal s akýmsi starým mužom, ktorý ho udrel a on ho nato zabil. Ani netušil, že tým starcom bol jeho otec kráľ Laios. Keď potom zachránil mesto pred zhubnou Sfingou, Tébania ho vyhlásili za kráľa a on sa oženil s vdovou po kráľovi Iokastou, so svojou vlastnou matkou. Manželia potom splodili štyri deti, dcéry Antigonu a Isménu a synov Polyneika a Eteokla.

Až po mnohých rokoch vyšlo najavo, že Oidipus je synom zabitého kráľa Laia a Iokasty. Keď sa Iokasté potom dozvedela, že sa vydala za vlastného syna, od hrôzy spáchala samovraždu.

Referencie a bibliografia
-------------------------

1. 1 2  Lesley Adkins & Roy A. Adkins. *Starověké Řecko*. Praha : Slovart, 2011. ISBN 978-80-7391-580-3. S. 328.
2. 1 2  Vojtech Zamarovský. *Bohovia a hrdinovia antických bájí*. Bratislava : Mladé letá, 1980. 66-048-80. S. 228-229.
3. 1 2  Vojtech Zamarovský. *Bohovia a hrdinovia antických bájí*. Bratislava : Mladé letá, 1980. 66-048-80. S. 262-263.
4. ↑  Diodoros, *Bibliotheca historia*, 4,67,1.
5. 1 2 3  Diodoros, *Bibliotheca historia*, 4,67,2.
6. ↑  Apollodoros, *Kronika*, 3,5,7.
7. 1 2 3  Vojtech Zamarovský. *Bohovia a hrdinovia antických bájí*. Bratislava : Mladé letá, 1980. 66-048-80. S. 232-236.
8. 1 2  Apollodoros, *Kronika*, 3,5,8.
**Peter Hyroš** (\* 10. marec 1906, Podbrezová-Lopej - † 19. december 1968, Bratislava) bol hudobný pedagóg, zbormajster, dirigent.

Rodina
------

* otec Peter Hýroš
* matka Anna rod. Nitrajová

Životopis
---------

Do 1927 študoval na Učiteľskom ústave v Spišskej Novej Vsi, 1941 zložil štátne skúšky z hudby a spevu. Učiteľ na viacerých miestach, od 1941 profesor učiteľského ústavu v Banskej Bystrici a v Bratislave, od 1945 gymnázia a Osvetovej školy v Bratislave. Dirigent speváckych zborov (Slovan v Podbrezovej, Dunaj v Bratislave, Ľud. spevokol učiteľov Slov. v Žiline).

Dielo
-----

* Náuka o hudbe, Bratislava roku 1951

Literatúra
----------

* *Slovenský biografický slovník*

Externé odkazy
--------------

* Regionálne osobnosti VKMK – zdroj, z ktorého pôvodne čerpal tento článok.
* Záznam o narodení a krste v matrike záznam číslo 16 - farnosť Lopej; pokrstený ako Josephus Michael Hyross

Autoritné údaje: * ISNI: 0000 0000 5786 5858
* NK ČR: ola2007404945
* SNK: 157304
* VIAF: 85047892
**Peter I.** (bulh. Петър I.; † 30. január 970) bol bulharský cár od 27. mája 927 do 969. 

Po znamenitej vláde cára Simeona Bulharsko upadlo. Historici to kládli za vinu Petrovi I. – následníkovi trónu po Simeonovi. Opisovali ho ako slabého, krotkého a neskúseného panovníka, ktorý sa nerozumel do diplomacie. Aj napriek tomuto handicapu tento pokojný a skromný monarcha ostal na tróne dlhšie ako všetci stredovekí panovníci – od roku 927 do roku 970.

Celá príčina bulharského nešťastia má korene práve v synovi cára Simeona. Vojny, ktoré cár Peter uskutočnil priviedli prvú bulharskú ríšu do totálnej katastrofy. A v poľnohospodárstve, ktoré bolo hlavným zdrojom obživy vojakov v armáde čoskoro nastal kolaps.

Počas jeho vlády vyššie duchovenstvo bohatlo na rozdiel od obyvateľstva. Rozšírilo sa nové hnutie – bogomilstvo. Jeho cieľom bolo prejavovať nenávisť voči cárovi a duchovenstvu. Jeho členmi sa stali aj dvaja Petrovi synovia, aby tak mohli robiť viac nepríjemností svojmu otcovi. Cár sa už potom nemohol na nich spoľahnúť v bitkách proti svojim nepriateľom.

Keď cár nastúpil na trón ihneď stratil časť svojho územia – v bitke proti Maďarom na severe Bulharska. Za obeť nepriateľom padlo územie pri Dunaji a dokonca aj Trácia. Dunaj sa stal severnou hranicou odkiaľ susedné štáty podnikali vojenské výpravy do regiónu Dobrudža.

Vzťahy s Byzantskou ríšou boli v tomto čase pokojné, pretože v roku 927 sa Peter I. oženil s vnučkou Romana Lekapensa. Podpísala sa aj mierová zmluva na obdobie 30 rokov. V nej bol potvrdený titul cár pre bulharského panovníka.

Na konci vlády Petra I. sa priateľstvo medzi Byzantíncami a Bulharmi tiež skončilo. Cárovi synovia – Roman a Boris – boli zajatí v Konštantínopole a panovník Nikifor Foka nahuckal knieža Svetoslava I. aby zaútočil na Bulharsko. Petrova armáda bola v Dobrudži porazená a zajatá ruskou armádou. Rusi obsadili zopár pevností a knieža Sviatoslav I. založil svoje nové centrum v meste Preslav.

Počas vykorisťovania zeme cár utrpel infarkt a vstúpil do kláštora. Zopár dní po jeho smrti bol kanonizovaný v bulharskej pravoslávnej cirkvi.

  


|  |
| --- |
| Peter I. |
| Vladárske tituly |
|
| Predchodca**Simeon I.** | **cár**927 – 969 | Nástupca**Boris II.** |

Autoritné údaje: * GND: 103150145
* ISNI: 0000 0000 7852 9159
* LCCN: no2007006846
* VIAF: 12710377
* WorldCat: lccn-no2007006846
**Vladimír Tatarka** (\* 13. marec 1945, Banská Bystrica – † 17. august 2001, Gánok) bol slovenský horolezec, skialpinista, znalec Vysokých Tatier a skúsený alpinista. Tatranci ho prezývali „Gipsy".

Lezecké úspechy
---------------

Okolo 300 výstupov v Tatrách. Množstvo prvovýstupov. Do Tatier prišiel v roku 1965. V roku 1970 taktiež spravil novú cestu v Z stene Veľkého Rozsutca v Malej Fatre. V Alpách tiež množstvo prelezov známych ciest. Na Pamíre vystúpil na Leninov štít, Korženevskú a v roku 1978 aj spravil novú cestu na Achmadi Doniša. V Hindukúši bol výborným výkonom prvovýstup alpským štýlom J kuloárom na Gumbaz-e-Safet a výstup na Nošak (7 492 m) v roku 1974, v roku 1977 prvovýstupy na sedemtisícovky Kohi Tez a Acher Čak s traverzom ich vrcholov. Bol účastníkom viacerých úspešných himalájskych expedícií, napr. v roku 1979 na Jannu, v roku 1981 na Kančendžongu. Za svoje kvalitné výkony bol v 70-tych rokoch členom slovenského i československého reprezentačného družstva.

Medzi jeho veľké úspechy v Tatrách patril aj sólo prelez troch najvyšších tatranských stien za 12 hodín aj s presunmi v Galérii Ganku, v S stene Javorového štítu a na Malom Kežmarskom štíte a mimoriadne obtiažne zlyžovanie západnej steny Kežmarského štítu. 

Zahynul nečakane tragicky 17. augusta 2001 pri lezení reťazovky s dcérou Vladkou na Gánku. Takmer pod vrcholom vypadol zo steny. 

Pri hlasovaní čitateľov časopisu Jamesák na Popradskom plese v septembri 2001 o Horolezca storočia získal Vlado Tatarka 32 hlasov a umiestnil sa na 4. mieste. Každoročne sa na jeho počesť koná v marci „Memoriál Vlada Tatarku", od roku 2014 pribudlo aj meno Petra Šperku, ktorého brutálne popravili pod Nanga Parbatom v júni 2013.

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Vladimír Tatarka**
Ing. **Vladimír Šmihula** (\* 1943, Štrba) bol dlhoročný slovenský rozhlasový novinár.

Život
-----

Narodil sa síce zhodou okolností v Štrbe, no jeho rodičia pochádzali z dnes už zaniknutej obce Sokolče a z hornoliptovských Hýb. V Sokolčiach prežil aj svoju mladosť. Jeho strýkom bol evanjelický kňaz a dôstojník čs. armády na Západe Michal Vyšný. V roku 1966 ukončil Vysokú školu dopravnú v Žiline. 

Ženatý, dve deti (undergroundový hudobník Vladislav "Gašpar" Šmihula a právnik a politológ Daniel Šmihula).

Dielo
-----

V rokoch 1972-2003 bol pracovníkom Slovenského rozhlasu na pozícii moderátora, redaktora, spravodajcu i riadiaceho pracovníka. V rokoch 1977-82 zahraničný spravodajca Československého rozhlasu v Moskve. V osemdesiatych a deväťdesiatych rokoch zastával post šéfredaktora Vysielania pre hlavné mesto SR Bratislavu a neskôr Rádia Regina. Známym bol a aj vďaka moderovaniu napr. Rádiotrhu práce, ďalších diskusných relácií a taktiež tvorbou dramatických literárnych a náučných pásiem venovaných prevažne rodnému Liptovu a jeho dejinám. Venoval sa taktiež prekladateľstvu z ruského jazyka. Od roku 2004 do roku 2012 tlačový tajomník Slovenskej akadémie vied.
JUDr. **Vladimír Sýkora** (pseudonymy **Juraj Valach**, **Peter Zvon**) (\* 9. január 1913, Chrudim – † 19. október 1942, Bratislava) bol významný slovenský dramatik, divadelný kritik a režisér.

Životopis
---------

Narodil sa v rodine štátneho úradníka. Vyrastal na Slovensku, kam po vzniku Česko-Slovenska prišiel jeho otec Čeněk Sýkora. Ľudovú školu absolvoval v Bratislave a gymnázium pre problémy s prospechom dokončil v Zlatých Moravciach v roku 1932. Po ukončení gymnázia začal študovať právo v Prahe, no po zatvorení českých vysokých škôl štúdium dokončil v Bratislave. Po ukončení vysokej školy sa zamestnal ako právnik vo Všeobecnej úverovej banke, neskôr pracoval v Tatrabanke ako vedúci jej právneho oddelenia. Zomrel na týfus vo veku 29 rokov.

Tvorba
------

Od roku 1940 začal písať do časopisu Elán divadelné kritiky pod menom *Juraj Valach*. Svojimi kritikami a referátmi sa dostal medzi popredných slovenských divadelných kritikov. Jeho referáty vyšli aj knižne pod názvom *Divadelné články a kritiky*. V tom istom roku ako *Peter Zvon* tiež napísal svoju prvú divadelnú hru, ktorú nazval *Tanec nad plačom*. Bola to jemná komédia, v ktorej autor podal konfrontáciu starého a nového sveta, priblíženú aj tým, že sa v texte strieda próza - nová doba, s veršami – stará doba. Hra je kritikou vtedajšej spoločnosti – kultúry, politiky i spoločenského života. Jeho druhá divadelná hra *Vzdálená země* je komédiou, ktorej dej sa odohráva počas druhej svetovej vojny na opustenom ostrove. Aj v tejto hre sa strieda próza s veršom. Rok 1940 bol pre neho významný aj tým, že si v tomto roku vzal za manželku herečku Činohry SND Oľgu Kadancovú.

Dielo
-----

* 1940 - *Tanec nad plačom*, komédia
* 1945 - *Vzdálená země*, komédia
* 1948 - *Divadelné články a kritiky*, výber referátov a kritík

Externé odkazy
--------------

* Plné texty diel V. Sýkoru

Autoritné údaje: * GND: 127385819
* ISNI: 0000 0001 0991 4499
* LCCN: n2001040075
* NK ČR: jk01152902
* SNK: 157209
* VIAF: 78123316
* WorldCat: lccn-n2001040075
**Prášnica bradavičnatá** (*Lycoperdon perlatum*) je jedlá huba z čeľade prášnicovité (*Lycoperdaceae*).

Opis
----

Plodnice prášnice majú kyjačikovitý tvar, môžu byť až 8 cm vysoké a 5 cm široké. Povrch plodnice je v mladosti celý biely, ako i dužina, so starnutím dužina žltne až hnedne, až sa z nej stane výtrusný prach, ktorý sa po prasknutí zákrovky rozsype po okolí. Čerstvá dužina má príjemnú hubovú vôňu a chuť.

Výskyt
------

Rastie hromadne na zemi, v lístí, v opadanom ihličí aj v tráve. Ide o najčastejšiu prášnicu, ktorú nájdeme vo všetkých typoch slovenských lesov. Rastie v celom miernom pásme severnej pologule.

Upotrebenie
-----------

Mladé, ešte vnútri biele plodnice sú vhodné na širokú kuchynskú spotrebu, lebo sú relatívne trvanlivé, nemajú nijako nepríjemnú chuť. Po zhnednutí dužiny sú už plodnice nepoužiteľné.

Referencie
----------

1. ↑  IUCN Red list 2019.01. Prístup 12. september 2022

Iné projekty
------------

CommonsWikidruhy
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Prášnica bradavičnatá**
* Spolupracuj na Wikidruhoch Wikidruhy ponúkajú informácie na tému **Prášnica bradavičnatá**

Zdroj
-----

* SVRČEK; VANČURA. *Huby*. Praha : Artia, 1983. ISBN 064-021-87 Chybné ISBN. S. 68.
Albrecht Dürer. *Štyria jazdci Apokalypsy*. (drevorez)
Kacušika Hokusai. *Veľká vlna pri Kanagawe*.
**Drevorez** (pozor na zámenu s drevorytom; pozri aj drevorezba) je jednak umelecká grafická technika tlače z výšky známa v Európe od 14. storočia , jednak tlačová platňa zhotovená touto technikou, a jednak odtlačok tejto platne.

Dejiny
------

Predchodcom drevorezu ako grafickej techniky bolo potlačovanie látok ornamentálnymi vzormi, ktoré vytvárali starí Indovia a Arabi. V starovekom Ríme zase existovali drevené pečiatky na označovanie majetku. Najstaršie techniky drevorezu boli vyvinuté na Ďalekom východe. Tlač na papier sa objavila v 7.storočí pred Kr. v Číne. 

V Európe sa táto technika tlače objavila koncom 14.storočia. Túto techniku preskúmal a výrazne rozvinul Albrecht Dürer, ktorý z nej vytvoril nezávislú umeleckú disciplínu. Drevorez teda prestal byť len jedným zo spôsobov ako vytlačiť text.

V Číne a Japonsku dosiahol drevorez najväčší rozkvet v 18. a 19. storočí. Japonskú školu *ukijo-e*, vo svojej farebnej tvorbe rozvinuli Suzuki Harunobu, Tošusai Šaraku, Kitagawa Utamaro. Vrcholné diela vytvorili Kacušika Hokusai a Ando Hirošige. Japonské umenie drevorezu ovplyvnilo výrazným spôsobom francúzskych umelcov 19.storočia.

Technika drevorezu
------------------

Základným predpokladom je správna voľba dreva: pre jemnejšiu prácu sa hodí tvrdé drevo hrušky, jablone alebo orecha, pre hrubšiu prácu potom mäkké topoľové drevo. Podmienkou je, aby drevo bolo suché a bez trhlín a iných kazov. Guľatina sa rozreže pozdĺžne na niekoľko rovnako hrubých dosiek. Najvhodnejšie dosky sú z jadrovej časti stromu. Dosky sú potom zahobľované na rovnakú výšku. Niektorí umelci zámerne používajú dosky, ktoré majú plastickú prirodzenú štruktúru dreva viditeľnú aj pri otlačku. Drevo je potom rozrezané na potrebné formáty a je napustené olejom či tukom, aby drevo nepracovalo a póry sa stiahli. Potom sa dosky nechajú zaschnúť.
Kresba na drevenej doske môže byť rozvrhnutá niekoľkými spôsobmi. Môže byť naskicovaná ceruzkou a potom obtiahnutá buď tušom priamo na dreve, alebo na povrchu zatretom tenkou vrstvou zinkovej beloby s vodným roztokom arabskej gumy. Ak umelec vychádza z prípravnej kresby, môže ju preniesť za pomoci pauzovacieho a kopírovacieho papiera. Drevo možno tiež potrieť slabou vrstvou tuša a kresbu prepauzovať cez papier potrený svetlou rudkou, alebo je možné papier nalepiť po celej ploche na doštičku a vyrezávať cezeň. Posledný spôsob je rozvrhnutie kresby nožom do dosky. Línie kresby sa potom opatrne vyrezávajú ostrými oceľovými nožmi s krátkou čepeľou.
**Cordillera Volcánica** (doslova Sopečná Kordillera) je názov významného horstva prechádzajúceho zo severozápadu na juhovýchod Nikaraguy a potom pod názvom **Cordillera Volcánica Central** (doslova Centrálna Sopečná Kordillera) severnou a strednou časťou Kostariky.

Najvyšší bod dosahuje v strednej Kostarike sopkou Irazú (3 432 m n. m.). Nižšie sú sopky Turrialba (3 328 m n. m.), Miravalles (2 028 m n. m.), Barva (2 906 m n. m.) a Poás (2 704 m n. m.). V Nikarague je pohorie od pohoria Cordillera Centroamericana oddelené širokou tektonickou depresiou, v ktorej sa nachádzajú viaceré jazerá, najmä Nikaragua a Managua.

V Nikarague sú najvyššie sopky tohto pohoria Mogotón (2 107 m n. m.) a okrem iných aj El Viejo (1 745 m n. m.) a Momotombo (1 297 m n. m.). Z hlavného pohoria odbočuje niekoľko vedľajších hrebeňov, najmä **Cordillera de los Maribios** (kam patria sopky San Cristóbal (1 745 m n. m.), Telica (1 060 m n. m.) a Momotombito (850 m n. m.) a sopečné ostrovy na jazere Nikaragua so sopkami Concepción (1 610 m n. m.), Maderas (1 394 m n. m.) na ostrove Ometepe alebo Mombacho (1 345 m n. m.) na ostrove Zapatera. Členitá vetva je aj na severovýchode Nikaraguy, medzi mestami Esteli a Jinotega. 

Celá oblasť sa vyznačuje zvýšenou sopečnou činnosťou. Svahy pohoria sú pokryté rôznymi druhmi rastlinstva v závislosti od nadmorskej výšky. V najvyšších oblastiach sa vyskytujú ihličnany a lesy duba *Quercus stellata*. Pod nimi sú tropické dažďové a hmlové lesy, dnes však už výrazne poznačené činnosťou človeka a pestovaním plodín ako banány, kukurica, cukrová trstina, bavlna, káva a pod.
**ColdFusion** je málo známy programovací jazyk, ktorý vyvinula spoločnosť *Allaire*. Ide o webový programovací jazyk. Pred nedávnom sa na jeho vývoji podieľala spoločnosť Macromedia ktorú neskôr odkúpila spoločnoť Adobe Inc. ktorá sa dnes podieľa na jeho ďalšom vývoji.

ColdFusion poznáme aj pod skratkou **CFML**, čo znamená **C**old**F**usion **M**arkup **L**anguage.

Stránky vytvorené v ColdFusion majú príponu.cfm,.cfml alebo.cfc. ColdFusion je tagový jazyk, to znamená, že všetky jeho príkazy sú písané podobne ako HTML medzi zátvorky < a >. Každá značka v ColdFusion sa začína písmenami cf, tj:<cf...>. 

Jedna z veľkých výhod jazyku ColdFusion je, že sa na rozdiel od mnohých programovacích jazykov veľmi ľahko učí a navyše nie je preň dôležité pod akým operačným systémom beží server. ColdFusion býva obvykle na serveroch Microsoft IIS, ale stretnete sa s ním aj na Unixových serveroch Apache. ColdFusion bol aj ocenený vďaka veľmi jednoduchému zaobchádzaniu s ním. Väčšina užívateľov po tom, ako zvládnu ColdFusion, sú schopní vytvoriť webovú aplikáciu v priebehu niekoľkých hodín, a nie dní či mesiacov.

ColdFusion je momentálne vo verzii ColdFusion 12, a je v ponuke u firmy Adobe. Je tam zabudovaný server, vývojové prostredie a plne spolupracuje aj s aplikáciou Adobe Dreamweawer CS3 či staršími verziami.

**Výhody:**

* Intuitívny spôsob písania serverových skriptov
* Rýchle osvojenie príkazov
* Vynikajúce funkcie a možnosti zo strany serveru
* Výkon a flexibilita
* Podpora otvorených štandardov vrátane J2EE a.NET
* ColdFusion má za sebou NON-STOP podporu a tak je možné ho použiť pre organizácie ako banky, vlády a podobné, kde nie je možné si dovoliť jazyk, ktorý nemá žiadne zázemie ako napríklad PHP

**Podporované databázy – ColdFusion dokáže pracovať s týmito databázami:**

* Microsoft Access
* MsSQL
* MySQL
* Informix
* Oracle
* DB2 Universal database
* Sybase

Ukážka kódu
-----------

**Tu je pre porovnanie úryvok PHP a ColdFusion kódu, ktorý vykonáva rovnakú funkciu, zobrazuje čas a dátum:**

**PHP:**

```
Datum: <?=date("Y-m-d");?> 
Cas: <?=date("H:i:s");?>
```

**ColdFusion:**

```
Datum: <cfoutput>#DateFormat(Now(), "dd. mm. yyyy")#</cfoutput>
Cas: <cfoutput>#TimeFormat(Now(), "hh:mm tt")#</cfoutput>

```

Externé odkazy
--------------

* ColdFusion na stránke spoločnosti Adobe
Vzdušný bronchogram pri pneumónii v pravom dolnom pľúcnom laloku
**Vzdušný bronchogram** (angl. air bronchogram) je termín používaný v rádiológii. Používa sa na označenie špecifickej abnormálnej zmeny na rtg snímke hrudníka a často i na snímkach z vyšetrenia hrudníka počítačovou tomografiou.

Podstata
--------

Za normálnych okolností nie sú dýchacie cesty prebiehajúce v pľúcnych krídlach na rtg snímke hrudníka viditeľné. Výnimkou sú veľké priedušky, ktorých steny prebiehajú rovnobežne s rtg lúčom a ktoré vytvárajú na snímke prstencovitý tieň. Situácia sa mení v prípade, ak je pľúcny parenchým vyplnený namiesto vzduchu nejakým patologickým obsahom (voda, krv, zápalové bunky a podobne). Nevzdušný pľúcny parenchým absorbuje väčšie množstvo rtg žiarenia a zvyšuje tak kontrast medzi ním a vzduchom naplnenými dýchacími cestami. Výsledkom je zatienenie spôsobené nevzdušným parenchýmom, v ktorom prebiehajú vetvičkovito sa vetviace línie vzduchom vyplnených priedušiek. Vzniká v podstate negatívny bronchogram (na rozdiel od pozitívneho bronchogramu pri bronchografii).
Tento príznak je na rtg snímke dôkazom, že patológia je lokalizovaná v pľúcnom parenchýme.

Príčiny
-------

Najčastejšími príčinami vzniku príznaku vzdušného bronchogramu je bronchopneumónia a pľúcny edém, ďalej tlak tekutiny alebo vzduchu v pleurálnej dutine na pľúcny parenchým, prípadne bronchiektázie.

K vzácnejším príčinám patrí bronchioloalveolárny karcinóm, lymfóm, pľúcna fibróza a sarkoidóza.

Referencie
----------

* HANSELL, David M. *Imaging of Diseases of the Chest*. [s.l.] : Mosby (Elsevier), 2010. ISBN 9780723434962. (po anglicky)
* AMINI, Behrang. *Air bronchogram;* [online]. Radiopaedia.org, 2. máj 2008, [cit. 2011-04-06]. Dostupné online. (po anglicky)
Súradnice: 40°31′00″J 72°12′00″Z﻿ / ﻿40,51667°J 72,20000°Z﻿ / -40.51667; -72.20000

**Cordón Caulle** je skupina postkalderových sopečných trhlín, sústredených pozdĺž 17 km dlhej a 2,5 km širokej riftovej zóny v Čile, tiahnucej sa od pleistocénnej kaldery *Cordilerra Nevada* až k stratovulkánu Puyehue. Zóna spolu s kalderou je jediným miestom väčšej akumulácie ryolitových hornín a vulkanoklastík v južných Andách. Taktiež je to najväčšia geotermálna oblasť južnej časti Čile (rozloha 6 × 13 km).

Napriek relatívnej blízkosti stratovulkánu Puyehue nie je zóna Cordón Caule geneticky zviazaná s vulkanizmom spomínaného stratovulkánu, ale predstavuje samostatné centrum s odlišnými tektonickými podmienkami a vlastnosťami magmy.

Počas 19. a 20. storočia bola zóna miestom viacerých erupcií ryolitových láv (bez bližšej lokalizácie). V rokoch 1921 – 1922 sa odohrala väčšia explózia, významná je aj erupcia v máji roku 1960, ktorá nasledovala po veľkom čilskom zemetrasení.

Externé odkazy
--------------

* www.volcano.si.edu – vulkanický komplex Cordón Caulle na Global Volcanism Program (po anglicky)
Súradnice: 55°07′59″S 6°39′40″Z﻿ / ﻿55,13306°S 6,66111°Z﻿ / 55.13306; -6.66111

**Coleraine** (ír. Cúil Rathain, šk. Cowlrain / Cowlraine) je mesto v Severnom Írsku, ležiace neďaleko pobrežia Atlantického oceánu (Severný prieliv). Leží asi 88 km severozápadne od hlavného mesta Severného Írska - Belfastu - a 48 km na východ od Londonderry (Derry). S oboma mestami má Coleraine cestné aj železničné spojenie. Leží neďaleko ústia rieky Bann, ktorá mestom preteká, do Atlantiku. V meste sa nachádza aj najväčší z niekoľkých campusov University of Ulster, ktoré sú umiestnené v niekoľkých mestách Severného Írska.

Leží v grófstve Londonderry, je administratívnym centrom grófstva, hoci tu žije niečo vyše 25-tisíc obyvateľov (odhad 2008), kým v neďalekom Londonderry asi 85-tisíc ľudí. Rozloha Coleraine je 14,699 km².

Referencie
----------

1. 1 2 3 4   *Coleraine (Coleraine)* [online]. citypopulation.de, [cit. 2014-04-25]. Dostupné online. (po anglicky)

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Coleraine**

Externé odkazy
--------------

* *Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Coleraine na anglickej Wikipédii.*