recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Súradnice: 50°22′S 155°50′V﻿ / ﻿50,367°S 155,833°V﻿ / 50.367; 155.833

**Paramušir** (rus. Парамушир, jap. 幌筵島 - *Paramusiri-tó*) je ostrov severnej skupiny ruských Kurilských ostrovov.

Administratívne patrí do ruskej Sachalinskej oblasti, v rámci nej do mestského okruhu Severo-Kuriľska, v súčasnosti jediného trvalého sídla na ostrove (2 400 obyvateľov v roku 2011). Severo-Kuriľsk leží v severnej časti ostrova oproti ostrovu Šumšu.

Cunami (1952)
-------------

Oblasť severného Pacifiku zasiahlo 5. novembra 1952 ničivé cunami, vzniknuvšie po silnom zemetrasení pri juhovýchodnom pobreží Kamčatky. Cunami najtvrdšie zasiahlo práve Paramušir. Zničilo mnoho pobrežných sídel na ostrove vrátane Severo-Kuriľska, ktorý bol ako jediný zo zničených sídel znovuobnovený. Vlny dosahovali 4 až 18,4 metra. Len na ostrove Paramušir zahynulo približne 3 000 ľudí.

Geografia a poloha
------------------

Paramušir má rozlohu 2 053 km², je tak druhým najväčším ostrovom celého Kurilského súostrovia po Iturupe. Na ostrove sa nachádza jazero Zerkaľnoje. Paramušir je podobne ako ostatné ostrovy Kuríl vulkanického pôvodu, na ostrove sa nachádza viacero sopiek, pričom päť z nich je činných, resp. potenciálne činných.

V blízkosti ostrova sa nachádza niekoľko menších ostrovov a skál: ostrovy Ptiči (Bratia), ostrovy Čajkiny, skala Opasnaja, ostrov Kit, Ptenec, Bazarnyj, Bariernyj, Dym, skala Penistyje a ďalšie.

Paramušir je oddelený prielivom Alaid od Ostrov Atlasova, nachádzajúceho sa 20 km severne; Druhým Kurilským prielivom od ostrova Šumšu, nachádzajúceho sa 2 km severovýchodne; prielivom Lužina (Tretím Kurilským) od Ostrova Anciferova, nachádzajúceho sa 15 západným smerom a nakoniec Štvrtým Kurilským prielivom od ostrova Onekotan, ktorý sa nachádza 54 km juhozápadne.

Referencie
----------

1. ↑  The November 4,1952 Kamchatka Earthquake and Tsunami
2. ↑  Mountains And Volcanoes Of Paramushir Island

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Paramušir**

Externé odkazy
--------------

* Opis ostrova, mapa, fotografie (po rusky)
* Sopky Paramušira (po rusky)
* Kurilské ostrovy (ostrov Paramušir) a Kamčatka (3. júl – 17. august 2012). Bohatá fotogaléria s opismi. 18 častí Archivované 2014-02-16 na Wayback Machine (po rusky)

Zdroj
-----

* *Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Парамушир na ruskej Wikipédii.*
Súradnice: 44°05′S 145°59′V﻿ / ﻿44,083°S 145,983°V﻿ / 44.083; 145.983

**Kunašir** (rus. Кунашир; po āinsky Kunaširi — Čierny ostrov; jap. 国後島, *Kunasiri-tó*) je najjužnejší ostrov ruských Kurilských ostrovov. Administratívne patrí do ruskej Sachalinskej oblasti. Od japonského ostrova Hokkaido ho oddeľuje prieliv Nemuro. Na ostrov si robí nárok Japonsko, ktoré ho považuje za súčasť prefektúry Hokkaido.

Ainský názov (Kunaširi) ostrova znamená *čierny ostrov*, podľa sfarbenia miestnych lesov. Na ostrove ležia štyri činné sopky, najznámejšia z nich je Ťaťa.

Geografia
---------

Mapa znázorňujúca históriu Kurilských ostrovov. Kunašir, ako jeden z južných ostrovov, bol súčasťou Japonska v rokoch 1855 až 1945. Väčšina ostrovov Kuríl bola súčasťou Japonska v rokoch 1875 až 1945.
Rozloha ostrova je asi 1490 km². Má pretiahnutý tvar, tiahne sa od severovýchodu na juhozápad v dĺžke 123 km, šírka ostrova sa pohybuje od sedem do tridsať kilometrov.

Obyvateľstvo
------------

Na ostrove žije okolo 8-tisíc ľudí (2007). Centrom ostrova je sídlo mestského typu Južno-Kuriľsk, najväčšie mesto celého súostrovia, blízko ktorého je prístav. Letisko, ktoré zabezpečuje spojenie so Sachalinom, sa nachádza pri sídle Mendelejevo.

Pozri aj
--------

* Ťaťa

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Kunašir**

Zdroj
-----

* *Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Кунашир na ruskej Wikipédii.*
**Letisko Pulkovo** (rus. Аэропорт Пулково – *Aeroport Pulkovo*; IATA: **LED**, ICAO: **ULLI**) je medzinárodné letisko obsluhujúce ruské mesto Petrohrad. 

Tvoria ho dva terminály: *Pulkovo-1* (na vnútroštátne lety) a *Pulkovo-2* (na medzinárodné lety). Pulkovo-1 sa nachádza 20 km južne od centra mesta a Pulkovo-2 17 km južne od centra mesta. Letisko slúži ako uzlové letisko leteckej spoločnosti Rossija. V roku 2012 bolo tretím najrušnejším letiskom v Rusku s počtom cestujúcich približne 11,2 milióna, v roku 2018 odbavilo už vyše 18 mil. cestujúcich.

Dejiny
------

Pôvodný názov letiska bol Šosejnaja, podľa mena neďalekej železničnej stanice. Stavba letiska sa začala v roku 1931 a bola dokončená 24. júna 1932. Prvé lietadlo (z Moskvy) pristálo na letisku toho istého dňa ako bolo dokončené, pričom prevážalo cestujúcich aj poštu. 

Počas druhej svetovej vojny bolo letisko uzavreté, pretože Petrohrad obliehali jednotky nacistického Nemecka. Neďaleké kopce Pulkovskije vysoty boli obsadené nacistami, ktorých delostrelectvo odtiaľ denne bombardovalo dnešný Petrohrad. Nacisti boli z letiska vyhnaní v roku 1944 a po oprave vzletovej a pristávacej dráhy bola obnovená prevádzka v roku 1945. 

Vo februári 1948 boli povojnové škody kompletne opravené a letisko bolo opäť v pravidelnej osobnej leteckej prevádzke. Už o rok neskôr, v roku 1949, boli uskutočňované pravidelné lety do 15 najväčších miest v Sovietskom zväze a 15 letov na krátke vzdialenosti do severozápadného Ruska. 

V roku 1951 bolo prepracované letisko tak, aby terminál vedel zvládnuť aj väčšie lietadlá. V polovici 50. rokov bola dokončená nová rozšírená vzletová a pristávacia dráha, ktorá umožňovala pristáť aj väčším lietadlám ako Iliušin Il-18 a Tupolev Tu-104. V roku 1965 sa realizovali prvé normy ICAO umožňujúce medzinárodnú dopravu. Starý terminál neskôr obsluhoval medzinárodné lety, kým nový terminál *Pulkovo-1* domáce lety. 

Letisko sa v roku 1973 premenovalo na Letisko Pulkovo, ale kód IATA "LED" ostal stále podľa Leningradu.

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Pulkovo Airport na anglickej Wikipédii (číslo revízie nebolo určené).*
Súradnice: 39°58′51″S 76°15′44″Z﻿ / ﻿39,980833°S 76,262222°Z﻿ / 39.980833; -76.262222

Hans Herr House, 1851
**Hans Herr House** je komunitný dom mennonitov stojaci na 1849 Hans Herr Drive v West Lampeter Township, Lancaster County v Pensylvánii. Bol postavený v roku 1719 synom Hansa Herra, prvého biskupa mennonitov v USA. Je z pieskovca, v nemeckom štýle. Prízemie je tvorené tromi miestnosťami: kuchyňou, svetlicou a špajzou. Spálne sú na poschodí. Ide o najstaršie dochované obydlie v Lancaster County a najstarší mennonitský komunitný dom v USA. Do pôvodnej podoby bol zreštaurovaný v rokoch 1972-73 a dnes je tu múzeum.

V roku 1971 bol zaradený do National Register of Historic Places.

Referencie
----------

1. ↑  VERSACI, Russell. Roots of Home: Our Journey to a New Old House. [s.l.] : Taunton Press, 2008. 265 s. ISBN 9781561588671. S. 232.
2. ↑   *National Register of Historic Places Inventory Nomination Form: Hans Herr House* [online]. [Cit. 2015-10-13]. Dostupné online. Archivované 2012-11-14 z originálu.

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Hans Herr House**

Externé odkazy
--------------

* Hans Herr House

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Hans Herr House na českej Wikipédii.*
Červeno je vyznačené umiestnenie leteru v pôdoryse chrámu.
Letner v chráme v nemeckom meste Rhenen
**Letner** (staršie *lettner*) alebo **lektórium** alebo **cancelli** [kančeli] je vysoká zdobená chórová prepážka, zriaďovaná od 13. storočia vo veľkých gotických chrámoch, kde nahradila nízke mrežové zábradlie (cancelli) starokresťanských chrámov. 

Ide o architektonickú konštrukciu s viacerými liturgickými funkciami. Je členený priechodmi, smerom do hlavnej lode je figurálne zdobený, opatrený čitárenským pultom (lectorium, lectionarium, skomolením vznikol názov lettner) a niekedy aj tribúna pre spevákov. Pred jeho západnou stranou stával laický oltár s Ukrižovaním. Letner nachádzame aj v mendikantských kostoloch, kde nebol ich súčasťou od počiatkov. V nemeckom prostredí sa rozširoval od rokov 1260 - 1270, v Rakúsku o málo neskôr (Binding, 1982, s. 437). V Uhorsku je snáď najstarším letner u františkánov v Šoproni z konca 13. storočia, známy z nálezov článkov a čiastkovej rekonštrukcie (Takács, 1994, s. 29). Aj letner z klariského kostola v Trnave je len ťažko datovateľným torzom. Skladal sa z viacerých polí rebrovo podklenutých baldachýnov.

V období renesancie sa letnery väčšinou odstraňovali, aby nebránili pohľadu k hlavnému oltáru. V pravoslávnych a gréckokatolíckych chrámoch je chór od lode oddelený ikonostasom.

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Letner**
**Jozef I. Bonaparte** (\* 7. január 1768, Corte, Korzika – † 28. júl 1844, Florencia, Taliansko), pôvodným menom *Giuseppe Buonaparte*, bol najstarší brat Napoleona Bonaparte. Ten ho vymenoval za neapolského kráľa (1806 – 1808) a neskôr za španielskeho kráľa (1808 – 1813), kde vládol ako **Jozef I.**.

Štúdium a kariéra diplomata
---------------------------

Vďaka kráľovskému štipendiu pre chudobnú šľachtu mohli bratia Jozef a Napoleon študovať vo Francúzsku. V roku 1779 vstúpil Jozef na internát v Autune. Pôvodne mal študovať náboženstvo, no nakoniec študoval právo na univerzite v Pise, kde študoval aj jeho otec Karol (Carlo). Po dokončení štúdia pracoval ako advokát, sudca a ako francúzsky veľvyslanec sa venoval diplomatickým úlohám v Ríme. Aj konkordát uzatvorený s pápežským stolcom v roku 1801 vznikol vďaka jeho správnemu postupu pri diplomatických jednaniach. V roku 1793 vstúpil v Marseille do slobodomurárskej lóže *Parfaite Sincérité*, a v roku 1804 ho brat Napoleon Bonaparte vymenoval za veľmajstra lóže *Veľký Orient Francúzska* (*Grand Orient de France*). V Neapolskom kráľovstve bol veľmajstrom lóže *Veľký Orient Talianska*.

Neapolský a španielsky kráľ
---------------------------

V roku 1806 ho jeho brat Napoleon dosadil na neapolský trón. V roku 1808 ho nahradil jeho nástupca, Napoleonov generál a švagor, Joachim Murat. V tom istom roku bol vymenovaný za španielskeho kráľa. Na španielskom tróne bol váhavý, nesystematický a neprofesionálny, čím si vyslúžil bratovu kritiku. Tá spôsobila, že chcel vstúpiť do kláštora.

Exil v USA, návrat do Európy a smrť
-----------------------------------

Po prehratej bitke pri Vittorie, v ktorej mal na prehre výrazný podiel, musel 11. decembra 1813 opustiť Španielsko. Po páde jeho brata odišiel do exilu do USA do Bordentownu v Jersey. Prežil tam 17 rokov. Zomrel v Taliansku, ale pochovaný je vo Francúzsku blízko svojho brata v parížskej Invalidovni v bočnej kaplnke.

Manželstvo a potomkovia
-----------------------

1. augusta 1794 sa vo Francúzsku oženil s Júliou Claryovou, s ktorou mal neskôr tri deti.

* Júlia Jozefína Bonaparteová (\* / † 1796)
* Zénaïde Laetitia Júlia Bonaparteová (\* 1801 – † 1854)
* Šarlota Napoleone Bonaparteová (\* 1802 – † 1839)

Milenky a nemanželské deti
--------------------------

Ďalšie dve deti mal so svojou milenkou **Máriou Giuliou Colonna**, grófkou di Atri:

* Giulio (\* 1806 – † ?)
* Tereza (\* 1808 – † ?)

Jeho ďalšou milenkou bola **Annette Savageová**, Madame de la Folie, ktorá mu porodila ďalšie dve dcéry:

* Paulína Anna (zomrela ako dieťa)
* Karolína Šarlota (\* 1822 – † 1890)

Syna Félixa Jozefa Františka Lacoste (\* 1825) mal aj s Émilie Hémartovou (1798 – 1879).

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Jozef I. Bonaparte**

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článkov Josef Bonaparte na českej Wikipédii a Joseph Bonaparte na anglickej Wikipédii.*

Autoritné údaje: * BnF: 12459535c
* GND: 118713140
* ISNI: 0000000121335705
* LCCN: n50038058
* NK ČR: jx20100112002
* ULAN: 500211875
* VIAF: 54244826
* WorldCat: lccn-n50038058
Boulevard du Temple
**Boulevard du Temple** (doslova *bulvár Templu*) je bulvár v Paríži. Nachádza sa na hranici 3. a 11. obvodu.

Poloha
------

Ulicu spája námestie *Place Pasdeloup*, kde začína na križovatke s Rue des Filles-du-Calvaire, a Place de la République. Je orientovaná z juhu na sever, od juhu na ňu nadväzuje Boulevard des Filles-du-Calvaire.

Dejiny
------

V mieste dnešného bulváru viedli parížske hradby, ktoré dal vybudovať Karol V. Za vlády Ľudovíta XIV. boli zbúrané a namiesto nich vznikli promenády. Bulvár bol vymeraný v rokoch 1656 – 1705 a vysadený stromami. Je pomenovaný po Templi, sídle templárskeho rádu, ktorý sa nachádzal za mestskými hradbami.

Od doby Ľudovíta XVI. až do Júlovej monarchie bol bulvár obľúbeným miestom vychádzok. Nachádzalo sa tu množstvo kaviarní a divadiel. V 19. storočí získal prezývku *Boulevard du Crime* (bulvár Zločinu), podľa drám, ktoré často hrali v miestnych divadlách. V roku 1759 tu bolo založené divadlo Théâtre des Grands-Danseurs du Roi, ktoré bolo v roku 1792 premenené na *Théâtre de la Gaîté*. V roku 1769 vzniklo Théâtre de l'Ambigu-Comique, zmenené roku 1932 na *Théâtre des Folies-Dramatiques*. V rokoch 1847 bolo otvorené *Théâtre-Lyrique*, ktoré zaniklo v roku 1850.

Dagerotypia *Boulevard du Temple* (detail muža)
Dňa 28. júla 1835 nastražil na ulici Giuseppe Fieschi výbušné zariadenie, ktoré malo usmrtiť kráľa Ľudovíta Filipa a jeho rodinu. Pri výbuchu bolo 18 osôb zabitých a 23 zranených.

Počas prestavby Paríža za vlády Napoleona III. bola táto oblasť radikálne prestavaná, takže z pôvodných divadiel zostalo jediné *Théâtre Déjazet*. Väčšina zmizla pri rozšírení *Place de la République*.

Ulica vstúpila i do dejín fotografie. Na snímke ulice, ktorá vznikla v období 1838/1939 je prvý raz zachytený človek. Kvôli dlhej expozícii sú pohybujúce sa objekty rozmazané, zreteľný je len muž, ktorý si dáva čistiť topánky.

Referencie
----------

1. ↑   *Historie divadel na bulváru* [online]. [Cit. 2012-02-07]. Dostupné online. Archivované 2020-06-01 z originálu.

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Boulevard du Temple**

Externé odkazy
--------------

* Ulica na stránkach Paríža

Zdroj
-----

* *Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Boulevard du Temple na českej Wikipédii.*
**Kykulovský potok** je potok na Hornom Považí, v severnej časti okresu Bytča. Je to pravostranný prítok Štiavnika, meria 3,1 km a je tokom IV. rádu.

Pramení v Javorníkoch, v podcelku Vysoké Javorníky, na juhovýchodnom svahu Kykule (920,3 m n. m.) v nadmorskej výške približne 615 m n. m. Najprv tečie na krátkom úseku na východ, potom sa stáča na juhovýchod a vstupuje do podcelku Nízke Javorníky, do časti Javornícka brázda a tečie popri osade Bielovci na pravom brehu. Z pravej strany potom priberá prítok z juhovýchodného svahu Kýčerky (724 m n. m.) a z tej istej strany tiež prítok zo severného svahu Dúbravky (592,9 m n. m.). Následne tečie východným smerom, výraznejšie meandruje a opäť sprava priberá prítok z južného svahu Dúbravky. Napokon sa stáča juhovýchodným smerom, preteká okrajom intravilánu obce Štiavnik, kde sa v centre obce vlieva v nadmorskej výške cca 385 m n. m. do Štiavnika.

Referencie
----------

1. ↑   *Názvy vodných tokov* [online]. Bratislava: Úrad geodézie, kartografie a katastra SR, [cit. 2022-01-31]. Dostupné online.
2. ↑  KOČICKÝ, Dušan; IVANIČ, Boris. *Geomorfologické členenie Slovenska* [online]. Bratislava: Štátny geologický ústav Dionýza Štúra, 2011, [cit. 2024-03-16]. Dostupné online.
3. ↑   *Mapový portál HIKING.SK* [online]. Denník N, [cit. 2022-01-31]. Dostupné online.

| * z
* d
* u
Vodné toky v povodí Štiavnika |
| --- |
| *Štiavnik* → *Váh* → *Dunaj* |
| 
* Čemerský potok
* Hričovský potok
* Jastrabie
* Kykulovský potok
* Malinský potok
* Široký potok
* **Štiavnik**

 |
**Ján II. Aragónsky** (\* 29. jún 1398 – † 20. január 1479) bol navarrský, aragónsky a valencijský kráľ, ako Ján I. sicílsky kráľ a barcelonské knieža.

Pôvod
-----

Jeho predkovia z matkinej strany pochádzali z Burgundskej dynastie a z otcovej z Trastamárskej. Ján prišiel na svet ako tretie dieťa aragónskeho kráľovského páru Ferdinanda I. a Eleonóry. Mal staršieho brata Alfonza (1396 – 1458) a sestru Máriu (1396 – 1445). Z mladších súrodencov sa dospelosti dožili Henrich (asi 1400 – 1445), Elenóra (1402 – 1445) a Peter (1406 – 1438).

Potomstvo
---------

10. júna 1420 sa v Pamplone oženil s navarrskou kráľovnou Blankou (\* asi 1385 – † 1441), ktorá mu porodila štyri deti:

* Karol IV. (\* 1421 – † 1461), titulárny navarrský kráľ
* Blanka (\* 1420 – † 1464), titulárna navarrská kráľovná
* Jana (\* 1423 – † 1425)
* Eleonóra (\* 1425 – † 1479), navarrská kráľovná

Po šiestich rokoch vdovstva sa v roku 1447 oženil s Juanou Enríquez. Z tohto manželstva sa narodili:

* Elinor (\* 1447), zomrela v detskom veku
* Ferdinand II. (\* 1452 – † 1516), aragónsky kráľ
* Johana (\* 1454 – † 1517), neapolská kráľovná ako manželka Ferdinanda I. Ferrante
* Mária (\* 1455), zomrela v detskom veku

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Ján II. (Aragónsko)**

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Jan II. Aragonský na českej Wikipédii.*

Autoritné údaje: * BnF: 14644199q
* GND: 100951007
* ISNI: 0000000116804132
* LCCN: nb2002006523
* NK ČR: jx20070815001
* VIAF: 84380813
* WorldCat: lccn-nb2002006523
**Joseph Fesch** (\* 3. január 1763, Ajaccio – † 13. máj 1839, Rím) bol francúzsky kardinál, arcibiskup lyonský, nevlastný strýko Napoleona I.

Život
-----

Joseph Fesch, 1806, strýko Napoleona Bonaparte
### Pôvod

Joseph Fesch bol synom švajčiarskeho armádneho kapitána vo francúzskych službách, ktorý sa roku 1757 oženil s vdovou Ramolinovou, babičkou Napoleona Bonaparte. Ich syn Joseph bol teda nevlastným bratom Napoleonovej matky Letizie.

### Mladosť

Študoval v Aix-en-Provence teológiu, ale v čase revolúcie prešiel do civilnej sféry a venoval sa armádnej administratíve. V roku 1796, pri prvom talianskom ťažení svojho synovca Napoleona Bonaparte, ho Napoleon vymenoval armádnym komisárom, ale tejto funkcie sa musel pre podozrenie z nezákonného obohacovania vzdať. Vrátil sa k duchovnej službe a stal sa dekanom v Bastii.

### Arcibiskup a kardinál

Roku 1802 bol menovaný arcibiskupom v Lyone a roku 1803 kardinálom a francúzskym vyslancom pápežského stolca. V roku 1804 sprevádzal pápeža Pia VII. ku korunovácii Napoleona do Paríža, kde v predvečer ceremoniálu celebroval cirkevný sobáš Napoleona a Joséphine de Beauharnais. V čase cisárstva bol veľkoalmužníkom ríše, grófom a senátorom. V roku 1806 bol zvolený za francúzskeho prímasa. Predsedal koncilu francúzskeho duchovenstva v Paríži roku 1810 a verejne sa rozhodol zastať pápeža v jeho spore s Napoleonom, následkom čoho potom žil vo vnútornom exile v Lyone. Roku 1814 utiekol so svojou sestrou Letiziou do Ríma. Po návrate Napoleona z Elby sa nakrátko vrátil do Paríža a bol menovaný pairom. Po bitke pri Waterloo opäť rýchlo emigroval do Ríma; tam žil úplne v súkromí, sústavne študoval vedy a umenia, obklopený len svojou preslávenou zbierkou umeleckých diel. Požiadavku francúzskej vlády, aby sa vzdal úradu arcibiskupa lyonského rozhodne odmietol, ale úrad de facto nevykonával. Časť svojej svetoznámej zbierky obrazov, ktorá pozostávala z viac než 20 000 diel, odkázal mestám Ajaccio a Lyon, zvyšok bol po jeho smrti vydražený.

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Joseph Fesch**

Externé odkazy
--------------

* Joseph Fesch na newadvent.org
* Cirkevné úrady Josepha FESCH
* Arcidiecéza v Lyone (po anglicky)

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Joseph Fesch na českej Wikipédii.*

Autoritné údaje: * BnF: 12008789w
* GND: 116473894
* ISNI: 0000000061301211
* LCCN: no2006085593
* ULAN: 500317650
* VIAF: 92145857803723020209
* WorldCat: lccn-no2006085593
**Ondrej Šteberl** (\* 23. apríl 1897, Pezinok – † 30. november 1977, Bratislava) bol slovenský insitný maliar a poštový doručovateľ. Patril medzi najvýraznejšie a najvýznamnejšie osobnosti insitného výtvarného umenia na Slovensku a v Európe vôbec.

Životopis
---------

Približne od svojich šesťdesiatich šiestich rokov sa venoval maľbe a kresbe, v ktorej prejavoval svoj výnimočný talent, neviazaný estetickými normami a konvenciami. Jeho farby sú čisté a plné jasu, nanášané odvážnymi ťahmi štetca. Obľúbeným motívom či skôr znamením v jeho obrazoch sú kvety a príroda vôbec. Zúčastnil sa najvýznamnejších výstavných podujatí, akým bolo napríklad svetové Trienále insitného umenia v Bratislave v roku 1966 a 1969, pre ktoré ho objavil „otec" insitných umelcov na Slovensku, historik umenia Štefan Tkáč.

Umelecky sa nevzdával, mal výtvarný inštinkt vrodeného nadania. V rozsiahlom maliarskom diele, okolo tisíc obrazov, sa inšpiroval spomienkami na detstvo, mladosť aj na roky prežité počas 1. svetovej vojny v Albánsku. Emociálne silný ohlas mali u autora biblické deje zo Starého zákona a kresťanstva. Ďalšie námety sú ovplyvnené podvedomím, snami a víziami. 

Jeho diela sú v majetku Slovenskej národnej galérie v Bratislave, Oravskej galérie v Dolnom Kubíne, Severočeskej galérie v Litoměřiciach a v mnohých európskych galériách a súkromných zbierkach. Vystavoval v mnohých európskych mestách ako Bratislava, Brno, Düsseldorf, Lugano, Zagreb, Turín, Bagdad, Bonn, Oslo, Helsinki a v mnohých ďalších.

Ocenenia
--------

V roku 1969 získal druhú cenu na Trienáloch insitného umenia v Bratislave a v roku 1970 prvú cenu na výstave v Naivi ’70 v Záhrebe.

Referencie
----------

1. ↑  SOLGA, Oliver. Dve výročia maliara Ondreja Šteberlu. *Pezinčan*, marec 2017, roč. 50. s. 7. Dostupné online [cit. 2019-06-18]. ISSN 1338-1857.

Zdroj
-----

* Ondrej Šteberl na stránke mesta Pezinok Archivované 2020-08-14 na Wayback Machine

Autoritné údaje: * abART: 3660
* GND: 122717856
* ISNI: 0000000078652237
* LCCN: no95003961
* NK ČR: xx0001512
* SNK: 172792
* ULAN: 500062536
* VIAF: 38955734
* Web umenia: 10581
* WorldCat: lccn-no95003961
Országház - sídlo Maďarského parlamentu
**Országház** (doslova "Krajinský dom") je budova maďarského parlamentu. Je jedným z národných symbolov Maďarska a jednou z najstarších vládnych budov v Európe. Po roku 1989 tiež symbolizuje návrat Maďarska k slobode a demokracii.

Poloha
------

Országház leží na nábreží Dunaja. Hlavné priečelie budovy je obrátené smerom k rieke, ale hlavný vchod je z námestia Kossuth Lajos tér. Veľkolepá budova a priľahlé námestie majú celkovú rozlohu 65 000 m². Országház je najväčšou budovou v Maďarsku. Po dokončení bola najväčšou parlamentnou budovou v Európe, v súčasnosti je druhou (po Paláci Parlamentu v Bukurešti).

Budova
------

Zasadacia miestnosť parlamentu
Komplex Országházu je 268 metrov dlhý a 123 metrov široký. Jeho novogotická kopula je 96 metrov vysoká, čo má symbolický význam pripomínajúci dátum príchodu Maďarov do vlasti v roku 896.

Vonkajšie steny sú zdobené 88 plastikami maďarských náčelníkov a kráľov, sedmohradských vojvodov, významných vojvodcov a ďalších, ktorí dvíhajú zrak k 96 metrov vysokej kopule týčiacej sa nad symetrickými krídlami budovy.

Dejiny
------

Po vzniku Budapešti (spojením troch miest) v roku 1873 bola potrebné postaviť novú reprezentatívnu vládnu budovu. Tú navrhol architekt Imrich Steindl. Stavba začala v roku 1885 a dokončená bola až v roku 1904. Pracovalo na nej viac ako 1000 robotníkov; na stavbu bolo použitých okolo 40 miliónov tehál, pol milióna ozdobných kameňov a 40 kg zlata.

Galéria
-------

* Pohľad cez DunajPohľad cez Dunaj
* Pohľad z hraduPohľad z hradu
* Celkový pohľad smerom na hlavný vchodCelkový pohľad smerom na hlavný vchod
* Detail kopuleDetail kopule
* Letecký pohľadLetecký pohľad
* Nočný pohľadNočný pohľad
* Nočný pohľadNočný pohľad
* Priečelie budovy v nociPriečelie budovy v noci
* Zasadacia sálaZasadacia sála
* InteriérInteriér
* InteriérInteriér
* Korunovačné klenotyKorunovačné klenoty

Referencie
----------

1. ↑  Kul-túra

Externé odkazy
--------------

Súradnice: 47,5° s. š. 19,05° v. d.

* Hungarian Parliament

Pozri aj
--------

* Budapešť
* Dejiny Maďarska

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Országház**

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Országház na českej Wikipédii.*
Gróf **Ferdinand Charles Gobert d’Aspremont-Lynden** (\* 17. september 1689 alebo 1699 Stavelot (dnes Belgicko) – † 14. august 1772, Viedeň) bol vojenský veliteľ.

  

V rokoch 1708 až 1714 bol v službách Republiky siedmych spojených provincií (dnes Holandsko) počas vojny o španielske dedičstvo (1701 – 1714) ako poručík. Tu sa zoznámil s princom Eugenom Savojským a v roku 1722 vstúpil do služieb cisárskej armády Karola VI. Habsburského.

V rokoch 1733 – 1734 bojoval proti Francúzom na Rýne a Mosele a v rokoch 1737 – 1738 proti Turkom. V roku 1741 dosiahol druhú najvyššiu generálsku hodnosť poľný podmaršál (*Feldmarschall-Lieutenant*). 

Počas vojny o rakúske dedičstvo (1743) bol jedným z dvoch hlavných veliteľov cisárskej a piemontsko-sardínskej armády v Taliansku, kde zastavil španielsko-neapolskú armádu v bitke pri Campo Santo. Vyznamenal sa aj v bitke pri Velletri (1744) a bitke pri Piacenze (1746).

V roku 1754 alebo 1764 dosiahol hodnosť poľný maršal a bol členom Dvorskej vojnovej rady. V roku 1763 sa stal rytierom Rádu Zlatého rúna.

Rodina
------

* otec Charles Ernest d’Aspremont-Lynden
* matka Marie Françoise de Lynden de Reckeim
* manželka princezná Mária Terézia Esterházi de Galántha (1697 – 1746)
* manželka grófka Mária Johanna Barbara z Nostic-Rokytnice (1713 – 1779)
* manželka grófka Henrietta Batthyány

Referencie
----------

1. 1 2  WikizdrojeCommons

	* Spolupracuj na Wikizdrojoch Wikizdroje ponúkajú pôvodné diela od alebo o **Ferdinand Charles Gobert d’Aspremont-Lynden**
	* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Ferdinand Charles Gobert d’Aspremont-Lynden**

Zdroj
-----

* *Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Ferdinand Charles, comte d'Aspremont-Lynden na anglickej Wikipédii.*
* pečať: PONGRÁCZ, Denis. *Atlas osobných pečatí I*. Bratislava : JUDr. Mikuláš Trstenský vlastným nákladom, 2019. 1010 s. ISBN 978-80-570-1194-1.
Gróf **Pavol (IV.) Pálfi** (Pálffy) - prídomok "Pálffy de Erdőd" (\* 19. január 1592, hrad Červený Kameň – † 6. november 1653, Pálfiho palác, Bratislava, Uhorsko) bol krajinský hodnostár, palatín.

Pavlov otec Mikuláš Pálfi bol najvýznamnejším bojovníkom proti osmanským Turkom na sklonku 16. storočia. Pochádzal z nevýznamného šľachtického rodu zo Žitného ostrova. Vďaka svojim vojenským schopnostiam a bohatej manželke Márii Fuggerovej získal hodnosti a veľké majetky. Osmanských Turkov porazil v 26-tich bitkách. Za dobytie hradu Ráb v roku 1598 dostal grófsky titul. Jeho zásluhou sa rodina Pálfiovcov stala popredným rodom v Uhorsku. Pálfiovci mali na Slovensku rozsiahle majetky. 
Klenotom historického jadra Bratislavy je Pálfiho palác postavený v renesančnom slohu.

Životopis
---------

Jeho otcom bol Mikuláš Pálfi, matkou Mária, rod. Fuggerová (1566 - 1643). Jeho manželkou bola Františka rod. Khuenová de Belasy, z manželstva mali štyri deti: najstaršia dcéra neznámeho mena (zomrela v roku 1644), Ján Anton (1642 - 1694), Mária Magdaléna (1644 - 1684) a Ján Karol (1645 - 1694).

V roku 1625 – 1626 bol predsedom uhorskej komory, od roku 1625 hlavným kráľovským čašníkom, od roku 1640 dedičným kapitánom Bratislavského hradu a županom Bratislavskej stolice, od roku 1646 krajinským sudcom, od roku 1649 uhorským palatínom a miestodržiteľom. 

Ako krajinský sudca úspešne riešil náboženské spory, z poverenia panovníka riešil roku 1650 spor slovenských mešťanov s nemeckým patriciátom v Banskej Bystrici, stanovil zásadu paritného zastúpenia oboch národností v mestskej rade a pravidelné striedanie Slovákov a Nemcov v richtárskej a iných funkciách. Kúpil dom č. 16 na hlavnom námestí v Banskej Bystrici, známy ako Benického dom, nikdy v ňom nebýval, prenajímal ho. Vykonával stavebný dozor nad významnými cisárskymi stavebnými akciami. Jednou z najvýznamnejších bola prestavba Bratislavského hradu.

Zomrel vo svojom bratislavskom paláci dňa 6. novembra 1653 o siedmej hodine večer, pochovaný bol v dóme Sv. Martina.

Ocenenie
--------

* Roku 1634 povýšený do grófskeho stavu, španielskym kráľom Filipom IV.; vyznamenaný Radom zlatého rúna

Referencie
----------

1. ↑  FUNDÁRKOVÁ, A.: *Barokový aristokrat.* Bratislava 2018, s. 17.
2. ↑  FUNDÁRKOVÁ, A.: *Barokový aristokrat.* Bratislava 2018, s. 200.
3. ↑  FUNDÁRKOVÁ, A.: *Barokový aristokrat.* Bratislava 2018, s. 66 - 67.

Literatúra
----------

* Slovenský biografický slovník
* FUNDÁRKOVÁ, Anna: *Barokový aristokrat.* Bratislava : Veda, vydavateľstvo SAV, 2018. 236 s. ISBN 978-80-224-1694-8

Externé odkazy
--------------

* Regionálne osobnosti VKMK – zdroj, z ktorého pôvodne čerpal tento článok.

Autoritné údaje: * BnF: 166842722
* GND: 1016756569
* ISNI: 0000000114442633
* LCCN: no2012079114
* NK ČR: jo20191039585
* PIM: PIM83257
* VIAF: 1091150869793522190003
* WorldCat: lccn-no2012079114
Súradnice: 49°03′02″S 22°34′45″V﻿ / ﻿49,050583°S 22,579167°V﻿ / 49.050583; 22.579167

**Stužická rieka** (ukr. **Stužycja**) je potok v najseverovýchodnejšej časti Slovenska, na území okresu Snina. Je to prítok Uhu, meria 7,9 km (z toho 4,3 km na území Slovenska) a je tokom VII. rádu.

Prameň
------

Preteká geomorfologickým celkom Bukovské vrchy, pramení v podcelku Bukovce na južnom svahu Čierťaže (1 071,0 m n. m.) v nadmorskej výške približne 950 m n. m. na katastrálnom území obce Nová Sedlica.

Opis toku
---------

V pramennej oblasti tečie severojužným smerom, severovýchodne od Kýčery (857,1 m n. m.) sa oblúkom stáča a pokračuje na juhovýchod. Následne postupne priberá niekoľko ľavostranných prítokov: najprv prítok z východného svahu Čierťaže, potom prítok z juhozápadného svahu Hrúbok (1 186,4 m n. m.), krátky prítok z južného úpätia Hrúbok, ďalej prítok (1,9 km) zo západného svahu Kamennej lúky (1 200,9 m n. m.) a prechodne tečie východným smerom. Zľava ešte priberá Kamenistý potok, mení smer toku viac na VJV a vteká na územie Ukrajiny. Tam priberá zľava najprv občasný prítok z východného svahu Kalnice (1 004,4 m n. m.), následne prítok z juhovýchodného svahu Kalnice, výrazne esovito sa stáča a z tej istej strany priberá významný prítok (2,2 km) z južného svahu Kremenca (1 221 m n. m.). Napokon sa stáča smerom na juh, sprava priberá tri krátke prítoky zo severovýchodných svahov vrchu Kičera pierša (721,0 m n. m.) a na území obce Stužica ústi v nadmorskej výške cca 474 m n. m. do Uhu.

Stužická rieka preteká husto zalesneným, neobývaným územím národného parku Poloniny, pričom celý úsek na území Slovenska je súčasťou národnej prírodnej rezervácie Stužica.

Fotogaléria
-----------

* Most cez Stužickú riekuMost cez Stužickú rieku
* Stužická rieka v NPR StužicaStužická rieka v NPR Stužica
* Stužická rieka v NPR StužicaStužická rieka v NPR Stužica
* Stužická rieka v NPR StužicaStužická rieka v NPR Stužica
* Stužická rieka v NPR StužicaStužická rieka v NPR Stužica
* Stužická rieka v NPR StužicaStužická rieka v NPR Stužica
* Stužická rieka v NPR StužicaStužická rieka v NPR Stužica

Referencie
----------

1. ↑   *Názvy vodných tokov* [online]. Bratislava: Úrad geodézie, kartografie a katastra SR, [cit. 2024-01-13]. Dostupné online.
2. ↑  KOČICKÝ, Dušan; IVANIČ, Boris. *Geomorfologické členenie Slovenska* [online]. Bratislava: Štátny geologický ústav Dionýza Štúra, 2011, [cit. 2024-01-13]. Dostupné online.
3. ↑  *Bukovské vrchy. Turistická mapa.* 1 : 50 000. Harmanec: VKÚ, a. s. 2023.
4. ↑   *Mapový portál HIKING.SK* [online]. Denník N, [cit. 2024-01-13]. Dostupné online.

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Stužická rieka**

| * z
* d
* u
Vodné toky v povodí Uhu (na území Slovenska) |
| --- |
| *Uh* → *Laborec* → *Latorica* → *Bodrog* → *Tisa* → *Dunaj* |
| 
* ***Čierna voda***
* Čierny potok
* Čiernopoľský kanál
* Kamenistý potok
* Kapovniansky kanál
* Petrovský potok
* Slemenný potok
* Stužická rieka
* ***Ublianka***
* **Uh**
* ***Ulička***
* ***Veľké Revištia-Bežovce***
* Vysocký kanál

 |
more y: **piesková duna**, **piesočný**/**pieskový presyp**, **duna**, **presyp**) je morfologicky výrazný pahorok (násyp) vetrom naviateho piesku. Vzniká prevažne v púštnych oblastiach alebo vplyvom veterného odnosu častíc v oblasti plážového pobrežia.

Piesočná duna je tvorená z drobných piesočných zrniek, ktoré sú veternou silou neustále prenášané z jedného miesta na iné pomocou *saltácie* (pohyb, počas ktorého je častica váľaná po povrchu). Postupným tlačením častíc sa na istom mieste začne akumulovať dostatočné množstvo častíc, ktoré začnú tvoriť *presyp*. Akumulácia často vzniká v oblastiach, kde je prirodzená zábrana veternému prúdenie a alebo miesto, kde dochádza k zmenšeniu rýchlosti vetra.

Podľa smeru prevažujúceho vetra sa utvárajú určité druhy dún, ktoré sú typické pre určité oblasti a ktoré nám napovedajú o prevládajúcom veternom prúde v oblasti.

Pohyblivé duny v Poľsku
Podľa prúdení vetra, ktorý tlačí častice rozdeľujeme duny na niekoľko druhov:

* **parabolické** - duny vznikajú na území, kde sa vyskytuje množstvo vegetácie, ktorá spevňuje ramená presypu a tým umožňuje vznik ramien a prehlbovanie vrcholu paraboly
* **kosákovité** (*barchany*) – vznikajú v oblastiach s dostatkom piesku, typická je šikmá laminácia a pomalé presúvanie. Barchany sú typické pre piesočnaté oblasti Sahary.
* **priečne** (*transverzálne*) – prevládajúci jeden smer vetra
* **pozdĺžne** – utvárané dvojicou vetrov z rôznych strán, čo má za následok ich zarovnanie do zdanlivých rovnobežných pruhov.
* **hviezdicovité** – zložené duny, ktoré sú utvárané väčším množstvom veterných prúdov pôsobiacich z viacerých strán. Tieto duny dosahujú značné rozmery a výšku.
* **šplhavé** – duny, ktoré sú silou vetra hnané do kopca a pohybujú sa tak zdanlivo proti gravitačnému pôsobeniu.

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Piesočná duna**

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Písečná duna na českej Wikipédii.*


|  |  |
| --- | --- |
| Portal | Portál vied o Zemi |
Súradnice: 49°18′14″S 21°33′28″V﻿ / ﻿49,303833°S 21,55774°V﻿ / 49.303833; 21.55774

**Chrám svätej Paraskevy** je drevená sakrálna stavba, ktorá pôvodne stála v Novej Polianke, v súčasnosti sa nachádza v skanzene vo Svidníku. Je zasvätená svätej Paraskeve a bola postavená v roku 1766.

V novembri 1944 pri vojenských operáciách druhej svetovej vojny v priestore Karpatsko-duklianskej operácie bola poškodená. Bezprostredne po skončení vojny bola zrekonštruovaná obyvateľmi obce. V roku 1961 bola demontovaná. Do skanzenu vo Svidníku bola inštalovaná v roku 1986. Jej prevezenie do skanzemu umožnilo vybudovanie murovanej cerkvi sv. Petra a Pavla (v roku 1937). 

Pôdorys cerkvi tvoria tri pozdĺžne usporiadané objekty, včleňujúce sa v poradí: presbytérium, loď a babinec. V tomto usporiadaní je zvýraznený princíp Svätej Trojice. Orientácia v smere východ – západ vychádza z bohoslužobného aktu. Ikonostas je dielom majstrov z 18. storočia a pochádza z iného sakrálneho objektu.

* Celkový pohľadCelkový pohľad
* InteriérInteriér
* Južný pohľadJužný pohľad

Hmota stavby je zrubová z ihličnanov a je osadená na jednoduchú kamennú podmurovku. Väzba zrubových trámov a hranolov bola zabezpečovaná tesárskymi zámkami pomocou čapov, rozčapov a zadlabávania. Na spoje tesárskych väzieb sa použili spravidla dubové kolíky, ktoré zatĺkali do trámových vyvŕtaných otvorov. Na celej stavbe neboli používané kovové klince. Okná sú osadené na južnej strane. Dvojstupňová strecha je pokrytá šindľom a na jej začiatku je dekoratívne skrášlená čipkovým lemom. Západná veža je najvyššia a svojou formou sa odlišuje od lode a presbytéria. 

V cerkvi sú od roku 1993 vykonávané bohoslužobné obrady.

Referencie
----------

1. ↑   *Pamiatkový objekt – podrobnosti* [online]. Bratislava: Pamiatkový úrad SR, [cit. 2016-11-23]. Dostupné online.

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Chrám svätej Paraskevy (Nová Polianka)**

Externé odkazy
--------------

* Nová Polianka (Svidník), Gréckokatolícky drevený chrám svätej Paraskevy, 1763 Archivované 2015-07-21 na Wayback Machine

Zdroje
------

* "NOVÁ POLIANKA, Gréckokatolícky chrám sv. Paraskevy z roku 1763, NKP." In: *Drevené gréckokatolícke chrámy na východnom Slovensku : Svidník a okolie.* Prešov : PETRA n.o. 2007, s. 106-115. ISBN 978-80-8099-010-7.
foto z
**Ján (IV./V. Bernard Štefan)** gróf **Pálfi** - prídomok "Pálffy de Erdőd" (\* 20. august 1663, Častá - Červený Kameň - † 24. marec 1751, Bratislava) bol uhorský šľachtic, vojvodca, palatín (1741-1751), krajinský sudca a chorvátsky bán.

Životopis
---------

Narodil sa do jedného z najvýznamnejších uhorských šľachtických rodov.

Ako osemnásťročný vstúpil do cisárskej armády. V roku 1686 bol za statočnosť pri oslobodzovaní Budína vymenovaný za pobočníka hlavného veliteľa cisárskeho vojska vojvodu Karola V. Lotrinského. Po jeho smrti bojoval spoločne s Eugenom Savojským v Taliansku a Uhorsku.  

V roku 1693 bol povýšený na generála a v roku 1700 na poľného podmaršala. Na začiatku vojny o španielske dedičstvo bojoval proti cisárovým nepriateľom v Bavorsku.  

Po vypuknutí Rákociho povstania ostal verný cisárovi. V roku 1704 bol vymenovaný za chorvátskeho bána a zástupcu veliteľa protikuruckých vojsk Siegberta Heistera. V roku 1704 bol povýšený na generála jazdectva. V roku 1705 zvrátil útokom do tyla nepriateľa v prospech cisárskych vojsk výsledok bitky pri Budmericiach. Rozhodujúcou mierou sa podieľal na víťazstve cisárskych vojsk v bitke pri Trenčíne v roku 1708. V roku 1709 bol povýšený na poľného maršala. Po Heisterovom zosadení ho cisár Jozef I. vymenoval za veliteľa habsburských vojsk v Uhorsku. Dňa 1. mája 1711 prijal na Majténskom poli (v dnešnom Rumunsku) kapituláciu posledných 12 000 kuruckých bojovníkov.  

Po porážke Rákociho povstania sa stal hlavným županom Šarišskej stolice. Vo vojne proti Turkom v rokoch 1716-1718 bol hlavným veliteľom cisárskeho jazdectva. 

Po uzavretí Požarevackého mieru (21. júla 1718) ho cisár Karol VI. vymenoval za uhorského miestodržiteľa, dedičného hlavného kapitána Bratislavského hradu a župana Bratislavskej stolice. Po nástupe Márie Terézie od roku 1741 zastával post palatína.

Referencie
----------

1. ↑  PONGRÁCZ, Denis. *Atlas osobných pečatí I*. Bratislava : JUDr. Mikuláš Trstenský vlastným nákladom, 2019. 1010 s. ISBN 978-80-570-1194-1.
2. ↑  KLUBERT T. : Siegbert Heister a Ján Pálfi - víťazi trenčianskej bitky. In: Neďaleko od Trenčína. Pamätnica k 300. výročiu bitky pri Trenčianskej Turnej. Trenčianska Turná - Bratislava 2008. ISBN 978-80-969375-4-7

Externé odkazy
--------------

* Životopis
* Životopis
* PONGRÁCZ, Denis. *Atlas osobných pečatí I*. Bratislava : JUDr. Mikuláš Trstenský vlastným nákladom, 2019. 1010 s. ISBN 978-80-570-1194-1.

Autoritné údaje: * GND: 133065367
* ISNI: 0000000039293796
* LCCN: nb2007028482
* PIM: PIM84196
* VIAF: 87145067151766630475
* WorldCat: lccn-nb2007028482
Rodový erb
**Gróf Štefan XI. Ilešházi** (maď. *Illésházy István* alebo aj *Illyésházy István*), (\* 30. apríl 1762, Bratislava  –  30. júl 1838, Baden pri Viedni) bol príslušník uhorského magnátskeho rodu Ilešháziovcov (maď. *Illyésházy* alebo *Illésházy*), pôvodom z Eliášoviec (okres Dunajská Streda). Bol posledným mužským príslušníkom rodu, ktorý ním vymrel. Celým menom (ako je uvedene v Matrike narodených): Stephanus Josephus Joannes Antonius Franciscus Baptista gróf Illyéshazy

Jeho otcom bol Ján Baptista Ilešházi (1737 – 1799), trenčiansky a liptovský dedičný župan, matkou Sidónia Baťáňová (maď. *Batthyány*). Mal mladšieho brata Antona a tri sestry. Jeho manželkou bola grófka Terézia Barkóciová. Zomrel bez legitímnych potomkov.

Život
-----

Študoval na gymnáziu v Trnave a potom právo na univerzitách v Egri a Budíne. V roku 1792 bol menovaný za kráľovského komorníka, neskôr aj za tajného radcu (1801) a za kráľovského stolníka (1825). V roku 1797 pôsobil v armáde ako plukovník trenčiansko-liptovskej insurekcie (insurekčného vojska). V roku 1808 bol vyznamenaný rádom Zlatého rúna. Medzi rokmi 1790 – 1825 bol vyslancom na uhorskom sneme. Po smrti svojho otca Jánа Baptistу Ilešháziho prebral funkciu župana Trenčianskej a Liptovskej stolice. Funkcie župana sa formálne vzdal v roku 1822 na protest proti absolutistickej politike habsburského dvora vo Viedni (v odborných príručkách je jeho funkčné obdobie zaznamenané až do roku jeho smrti). 

Zaslúžil sa o rozvoj trenčianskoteplických kúpeľov, kde dal vybudovať štyri nové budovy. Kúpele sprístupnil širokej verejnosti a realizovali sa v nich aj kultúrne podujatia. Na svojom kaštieli v Dubnici nad Váhom dal v roku 1820 pristavať klasicistické krídlo, dal vystaval aj sakrálne stavby v Bánovciach nad Bebravou, Hornom Srní a Košeci. Keďže sa postupne stále viac zadlžoval, rozpredával nehnuteľný majetok. Ponechal si iba rodové panstvo v Eliášovciach a kaštieľ v Rohovciach, kde strávil zvyšok života.

V roku 1825 pomáhal zakladať Uhorskú akadémiu vied, od roku 1830 bol jej riadiacim členom. V rukopise zostali jeho početné práce právnického a cirkevno-historického charakteru.

Literatúra
----------

* HÁBL, Vlastimil: *Ilešháziovci : vojaci, diplomati, zberatelia a mecéni.* Trenčín : MS Design, 2009. 168 s. ISBN 9788089378098

Externé odkazy
--------------

* 
* Záznam o narodení a krste v matrike - farnosť sv. Martina; pokrstený ako Stephanus Josephus Joannes Nepomucenus Antonius Franciscus Illyésházy

Autoritné údaje: * PIM: PIM58939
**Graf rezov charakteristickej energie C3 pre let k Marsu 13.5.2018** *(horizontálna os: dátumy odletu, vertikálna os: dátumy príletu)*   
 Uzavreté krivky, rezy, predstavujú ekvipotenciály charakteristickej energie C3.   
 Rez v strede je optimálnym riešením s najnižším C3. 
**Graf rezov charakteristickej energie C3**, skrátene graf rezov C3, anglicky porkchop plot, je graf, ktorý zobrazuje kontúry rovnakej charakteristickej energie C3 pre kombinácie dátumov štartu a príletu medziplanetárneho letu.

Preskúmaním výsledkov grafu môžu letový inžinieri určiť, kedy existujú možnosti štartu (*štartovacie okno*), vhodné pre konkrétnu kozmickú raketu. Kontúra rezu predstavuje konštantnú C3 a stred týchto kontúr v grafe zobrazuje optimálne minimum charakteristickej energie C3. Orbitálne prvky riešenia, kde sú fixné hodnoty dátum odletu, dátum príletu a dĺžka letu, prvýkrát matematicky vyriešil Johann Heinrich Lambert a rovnica je všeobecne známa ako *Lambertov problém* (alebo *veta*). Lambertova veta môže byť použitá na výpočet orbitálnych parametrov trajektórie medzi dvoma bodmi a daný čas letu.

Porkchop plot sa vykresľuje aj s kontúrami v delta-v.

Použitie
--------

V programe Voyager inžinieri v JPL vykreslili približne 10 000 potenciálnych trajektórií pomocou grafu rezov C3, z ktorých vybrali približne 100, ktoré boli optimálne pre ciele misie.

Referencie
----------

1. ↑  HINTZ, Gerald R.. *Orbital Mechanics and Astrodynamics: Techniques and Tools for Space Missions*. [s.l.] : Springer, 2015-01-06. Google-Books-ID: bewXBgAAQBAJ. Dostupné online. ISBN 9783319094441. (po anglicky)
2. ↑   *Mars Exploration: Features* [online]. mars.jpl.nasa.gov, [cit. 2019-01-31]. Dostupné online.
3. ↑  RYAN C. WOOLLEY\* AND CHARLES W. WHETSEL†. *ON THE NATURE OF EARTH-MARS PORKCHOP PLOTS* [online]. [Cit. 2019-01-31]. Dostupné online.
4. ↑  WESTWICK, Peter J.. *Into the Black: JPL and the American Space Program, 1976-2004*. [s.l.] : Yale University Press, 2008-10-01. Google-Books-ID: UYlfQvFHn7MC. Dostupné online. ISBN 9780300134582. (po anglicky)

Pozri aj
--------

* Štartovacie okno
* Špecifická orbitálna energia
* Obežná dráha
* Charakteristická energia C3

Externé odkazy
--------------

* Pork-chop plot online computation tool Archivované 2019-01-31 na Wayback Machine
* A MATLAB Script "Interplanetary Pork Chop Plots"


|  |  |
| --- | --- |
| Portal | Astronomický portálKozmonautický portál |
Prof. MUDr. **Vojtech Alexander**, krstený **Vojtech Ignác Alexander**, (\* 31. máj 1857, Kežmarok – † 15. január 1916, Budapešť) bol slovenský lekár a fyzik.

Život
-----

Vojtech Alexander sa narodil v Kežmarku, dobové č. p. 295 do rodiny Ignáca Alexandra a Matildy, rodenej Beck. Stredoškolské vzdelanie získal v rodnom Kežmarku, potom študoval medicínu na Lekárskej fakulte Univerzity v Budapešti. Po ukončení štúdia v roku 1881 pôsobil na Anatomickom ústave v Budapešti ako asistent, neskôr sa vracia do rodiska ako praktický lekár. Bol dlhoročným tajomníkom Spolku lekárov a lekárnikov na Spiši a redaktorom jeho ročenky. 

Po prvej správe o lúčoch X odcestoval do Würzburgu, kde sa stretol s W. C. Röntgenom, aby sa podrobne zoznámil s jeho vynálezom. Špecializoval sa na röntgenológiu a už v roku 1896 prvý v Uhorsku robil röntgenologické pokusy. Jeho prvá snímka bola zhotovená už v roku 1898. Jeho prístroj je uložený v Múzeu v Kežmarku. V roku 1897 po zakúpení nového aparátu robí stereoskopické snímky. Vypracoval metodiku tzv. plastického snímkovania a založil plastickú röntgenológiu, v čom mu patrí priekopnícke svetové uznanie. Zhotovil sériu snímok embryonálneho vývinu človeka a podrobne rozobral vývoj pľúcnej tuberkulózy.

Informácie o svojich výskumoch podal na zasadnutiach Spolku uhorských lekárov v Budapešti, kde prednášal o osifikácii kostí, čo dokumentoval svojimi snímkami. V roku 1905 sa zúčastnil na prvom zjazde röntgenológov, kde bol poverený predsedaním a jeho štúdie o röntgenologickej problematike boli publikované v nemeckých i anglických odborných časopisoch. 

V roku 1907 bol menovaný vedúcim novozriadeného röntgenologického laboratória na klinike v Budapešti, kde sa v r. 1909 habilitoval z odboru röntgenológie. V roku 1914 bol menovaný za mimoriadneho profesora. O svojom výskume publikoval 59 vedeckých prác. 

Vojtech Alexander zomrel 15. januára 1916 v Budapešti, pochovaný je v Kežmarku.

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Vojtech Alexander**

Externé odkazy
--------------

* Záznam o pokrstení v matrike katolíckej farnosti Kežmarok
* Matematický ústav SAV – zdroj, z ktorého pôvodne čerpal tento článok. Vzhľadom na to, že tento zdroj ešte nemá vyriešené autorské práva podľa licencie CC-BY-SA 3.0, nie je zatiaľ vhodné preberať články označené touto šablónou.

Autoritné údaje: * abART: 95708
* GND: 116284986
* ISNI: 000000001348659X
* NK ČR: nlk20000078536
* PIM: PIM40170
* SNK: 153715
* VIAF: 20427911
**Giuseppe Colombo** (\* 2. október 1920, Padova – † 20. február 1984, Padova) bol taliansky vedec, matematik a inžinier pôsobiaci na Padovskej univerzite.

Výskum
------

Colombo skúmal planétu Merkúr a práve jeho výpočty ukázali, ako dostať kozmickú loď na slnečnú obežnú dráhu, tak aby sa s Merkúrom stretla viackrát pomocou gravitačného manévru s Venušou. Vďaka tejto myšlienke dokázala NASA, aby Mariner 10 dosiahol tri prelety Merkúra namiesto jedného. Mariner 10 bola prvá kozmická loď, ktorá využila gravitačnú asistenciu. Odvtedy sa táto technika stala bežnou.

Colombo tiež vysvetlil rezonanciu viazanej rotácie na obežnej dráhe Merkúra, čím ukázal, že rotuje trikrát za každé dve obežné dráhy okolo Slnka.

Významne prispel k štúdiu Saturnových prstencov, väčšinou pomocou pozemných pozorovaní v ére predtým, ako sa vesmírny prieskum dostal k vonkajšej slnečnej sústave.

Vynašiel koncepciu spoločného spájania satelitov. Zúčastnil sa plánovania misie Európskej vesmírnej agentúry Giotto na Halleyovu kométu, ale zomrel pred jej vypustením.

Pamiatka
--------

* Centro di geodesia spaziale Giuseppe Colombo – je po ňom pomenované výskumné centrum talianskej kozmickej agentúry v meste Matera
* ESA udeľuje každý rok „Colombovo štipendium" európskemu vedcovi pôsobiacemu v oblasti astronautiky

Je po ňom pomenovaných niekoľko astronomických objektov a kozmických lodí:

* Misia ESA na Merkúr, ktorá sa začala 20. októbra 2018 o 1:45:28 UTC, nesie názov BepiColombo.
* Colombova medzera v prstencoch Saturnu.
* Asteroid 10387 Bepicolombo

Referencie
----------

1. 1 2 3   *Giuseppe 'Bepi' Colombo: Grandfather of the fly-by* [online]. esa.int, [cit. 2020-10-23]. Dostupné online.
2. ↑   *N° 40–1999: ESA's Mercury mission named BepiColombo in honour of a space pioneer* [online]. esa.int, [cit. 2020-10-23]. Dostupné online.

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Giuseppe Colombo na anglickej Wikipédii.*

Autoritné údaje: * BnF: 135329857
* GND: 13330647X
* ISNI: 0000000116383681
* LCCN: n88291472
* VIAF: 49384256
* WorldCat: lccn-n88291472