recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Putovanie Kimbrov a Teutónov cez Európu
**Kimbrovia** alebo **Kimbri** (lat. Cimbri, gr. Κίμβροι - Kimbroi) boli germánsky kmeň.

Dejiny
------

Boli pôvodne usídlení na území terajšieho Jutského polostrova. Po morských záplavách, ktoré tam zničili pôdu, sa spolu s Teutónmi v roku 120 pred Kr. vydali hľadať nové sídla. 

Západne od terajších českých hraníc ich porazil keltský kmeň Bójov. Preto sa presunuli na juh do dnešného Korutánska v Rakúsku, kde v roku 113 pred Kr. porazili v bitke pri Noreji Rimanov. Potom spolu s Teutónmi prešli až do Galie a Hispánie. V roku 105 pred Kr. porazili opäť Rimanov v bitke pri Arausiu. 

V rokoch 102 a 101 pred Kr. ich Rimania porazili, čím zamedzili na určitý čas vpádom germánskych kmeňov na Apeninský polostrov.

V roku 102 pred Kr. boli Teutóni (kmeň) pod velením Teutobodusa (alebo Teutobucha) a Ambroni veliteľa Mariusa porazení v bitke pri „Aquae Sextiae" (dnešný Aix-en-Provence).

V roku 101 pred Kr. Kimbrovia pod velením Boiorixa podľahli v bitke na Pádskej nížine pri Vercellae rímskemu vojsku Máriusa a 50 000 legionárom vojvodcu Quinta Lutatia Catula.

Historický význam Kimbrov
-------------------------

Kimbrovia predstavujú svojim putovaním po Európe prvú z dlhého radu konfrontácií medzi Germánmi a Rimanmi. V tomto období ich však Rimania skôr spájali s Galmi než s Germánmi. Až Gaius Iulius Caesar, ktorý všetky etniká východne od Rýna považoval za Germánov, použil tento výraz vo svojom diele De Bello Gallico. 

Opis Kimbrov formoval antické, ale aj moderné klišé o výzore Germánov ako svetlovlasého, vysokého a divokého národa. Správy súčasníkov však neexistujú. Ploutarchos o nich napísal, že sú *početní, hrozne vyzerajúci* a so *silným hlasom, takmer zvieracím*. Putovanie Kimbrov bolo v antike opisované ako barbarská koristnícka výprava. Moderná historická veda sa ku tomu stavia kriticky. Putovanie Kimbrov vidí skôr ako migračný pohyb jednotlivých kmeňov hľadajúcich územia na osídlenie.

Zdroje
------

* Kimbrovia. In: NOVOTNÝ, Bohuslav, et al. *Encyklopédia archeológie*. 1. vyd. Bratislava : Obzor, 1986. 1032 s. S. 415.
* *Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Kimbern na nemeckej Wikipédii.*

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Kimbrovia**
Banskobystrický dom na Lazovnej 14, v ktorom Ján Števček býval v študentských rokoch
**Ján Števček** (\* 13. september 1929, Mýto pod Ďumbierom – † 26. september 1996, Bratislava) bol slovenský literárny vedec, teoretik, historik, prekladateľ, pedagóg.

Životopis
---------

V roku 1941-1948 študoval na gymnáziu v Banskej Bystrici, 1948-1952 slovenčinu a francúzštinu na Filozofickej fakulte Slovenskej univerzity v Bratislave, kde po skončení štúdia pôsobil ako vysokoškolský učiteľ a vedúci Katedry slovenskej literatúry až do konca života. Medzitým prednášal 1964-1966 slovenskú literatúru v Budapešti, 1966-1968 pôsobil ako lektor slovenskej literatúry a slavistiky na univerzite v Štrasburgu, 1970-1971 zároveň aj šéfredaktor *Slovenských pohľadov*, 1979-1980 šéfdramaturg SND v Bratislave. Po viacročnom publikovaní literárnohistorických a kritických štúdií v odborných časopisoch vydal monografiu *Baladická próza Františka Švantnera* (1962). Svoj bádateľský záujem sústredil aj na ďalších predstaviteľov medzivojnovej prózy, na ich generačných predchodcov i na ďalšie literárne osobnosti. So sústredením analyzoval nielen lyrizovanú prózu, ale aj súčasnú slovenskú prózu a poéziu, nevynímajúc drámu a kritiku. Je autorom televíznych adaptácií literárnych diel, prekladateľom z francúzštiny, editorom a redaktorom viacerých odborných zborníkov, filozofujúcich esejí, autobiografických úvah, básnických zbierok, rozhlasovej hry.

Ocenenie
--------

* Nositeľ Národnej ceny SR, Ceny Zlatý dvojkríž a nositeľ francúzskeho štátneho vyznamenania Rytier umenia a literatúry.

Dielo
-----

* *Lyrická tvar slovenskej prózy* (1969)
* *Nezbadané prózy* (1971)
* *Lyrizovaná próza* (1973)
* *Skice* (1977)
* *Estetika a literatúra* (1977)
* *Esej o slovenskom románe* (1979)
* *Obrazy a myšlienky* (1979)
* *Literárne rozhovory* (1981)
* *Moderný slovenský román* (1983)
* *Súčasný slovenský román* (1988)
* *Dejiny slovenského románu* (1989)
* *Literárnohistorické etudy* (1996)
* *Čas medených tvárí* (zostavovateľ) (1993)
* *Fenomenológia infarktu* (1994)
* *Tridsať clivých básní a jedna* (1994)
* *Myslieť a konať* (1997)

Literatúra
----------

* Slovenský literárny kalendár

Externé odkazy
--------------

* Regionálne osobnosti VKMK – zdroj, z ktorého pôvodne čerpal tento článok.

Autoritné údaje: * BnF: 12176942x
* GND: 119354225
* ISNI: 0000 0003 7400 4904
* LCCN: n80113224
* NK ČR: ola2002153820
* SNK: 149935
* VIAF: 47569580
* WorldCat: lccn-n80113224
**Cecilián** alebo **Caecilian** (lat. *Caecilianus*; \* ? pred 300 – † krátko pred 343/pred 345 ) bol arcidiakonom a od roku 311 biskupom v severoafrickom Kartágu. Jeho ustanovenie za biskupa viedlo k donatistickej schizme. Cecilián bol taktiež jedným z mála klerikov zo Západu, ktorí sa zúčastnili Prvého nicejského koncilu, podľa niektorých zdrojov jediný biskup.

Po smrti kartáginského biskupa Mensuria, ktorého podporovateľom bol, bol Cecilián zvolený a tromi biskupmi na čele s Felixom z Aptungy vysvätený za biskupa. Časť duchovenstva Ceciliána neuznala, pretože bol podľa nich vysvätený traditormi (odpadlíkmi, ktorý sa spreneverili kresťanstvu tým, že odovzdali sväté knihy pohanom počas prenasledovania kresťanov. Keďže podľa donatistov každý, kto žije v spoločenstve s padlými kresťanmi je sám apostata, považovali za odpadlíka aj Ceciliána. Za biskupa preto vyhlásili Majorína. Podľa prameňov mala na schizme podiel bohatá pani, matróna Lucilla, ktorá bola Ceciliánom viackrát káraná pre nadmerné uctievanie relikvií mučeníkov. Majorín v roku 313 zomrel a na jeho biskupský stolec nastúpil Donát, podľa ktorého sa schizmatický smer nazval - donatizmus. Obe strany, donatisti i Cecilián sa obrátili na cisára Konštantína I. ktorý spor najprv prenechal pápežovi a synode v Ríme (313), neskôr synode v Arles (314), až nakoniec pre protesty donatistov musel rozhodnúť sám. Na stretnutí v Miláne v roku 316 Konštantín uprednostnil Ceciliána, avšak spor sa vyriešiť nepodarilo. Cecilián tak naďalej zostal katolíckym kartáginským biskupom až do jeho smrti v raných 40. rokoch 4. storočia.

Referencie
----------

1. 1 2  PIGULA, Juraj. Vznik, pád a problém donatizmu. *Verba Theologica* (Ružomberok: Katolícka Univerzita v Ružomberku), roč. 9, čís. 2, s. 21 – 32. Dostupné online [cit. 2020-01-19]. ISSN 2644-4844.
2. ↑   *Dr. Jozef Špirko: Cirkevné dejiny (1943)* [online]. a-repko.sk, [cit. 2020-01-20]. Dostupné online.
3. ↑  BLAŠČÍKOVÁ, Andrea. Augustínov postoj v kauze prenasledovania donatistov: Dve otvorené otázky. *Philosophica Critica* (Nitra: Univerzita Konštantína Filozofa v Nitre), roč. 2, čís. 1, s. 33 – 47. Dostupné online [cit. 2020-01-19]. ISSN 1339-8970.
4. 1 2 3  Caecilian In: *The Cambridge Dictionary of Christianity*. Ed. Daniel Patte. 1. vyd. Cambridge : Cambridge University Press, 2010. ISBN 978-0-521-52785-9,  978-0-521-82096-7. S. 162.
5. 1 2 3   *The Oxford Dictionary of the Christian Church*. Ed. Frank Leslie Cross, Elizabeth A. Livingstone. 3rd. ed. Oxford : Oxford University Press, 1997. 1786 s. ISBN 019211655X,  9780192116550. S. 259 – 260.
6. ↑  Caecilianus, archdeacon and bishop of Carthage In: WACE. *Dictionary of Christian Biography and Literature*. Ed. William C. Piercy. [s.l.] : [s.n.]. Dostupné online. ISBN 1565630572,  978-1565630574. S. 228.

Pozri aj
--------

* donatizmus
**Adéla Savojská** (\* približne v 1100 - † 18. november 1154, Paríž, Francúzsko) bola francúzska kráľovná ako manželka Ľudovíta VI..

Životopis
---------

Adela bola dcéra Humberta II. a Gizely Burgundskej ako aj neter budúceho pápeža Kalixta II. Svadba s kráľom Ľudovítom sa konala koncom marca 1115. Mladá kráľovná sa stala nielen matkou mnohých synov, ale tiež významným hýbateľom udalostí na parížskom dvore o čom svedčí datovanie kráľovských listín, kde sú uvedené roky Adelinej vlády. Od roku 1119 bola sprostredkovateľom vzťahov medzi kráľovstvom a pápežstvom. 

Po manželovej smrti v roku 1137 musela ovdovená kráľovná opustiť dvor a jej miesto po boku mladého následníka zaujal opát Suger. Adela sa potom znovu v roku 1141 vydala za francúzskeho veliteľa Matúša I. z Montmorency a porodila jednu dcéru. V roku 1152 založila ženský benediktínsky kláštor v Saint-Jean-aux-Bois a o rok neskôr opustila svojho manžela a odišla do benediktínskeho kláštora na Montmartri, ktorý založila spoločne so svojim synom kráľom. Zomrela v novembri 1154 a bola pochovaná v kostole sv. Petra.

Referencie
----------

1. ↑  EHLERS, Joachim; MÜLLER, Heribert; SCHNEIDMÜLLER, Bernd, a kol. *Francouzští králové v období středověku : od Oda ke Karlu VIII. (888-1498)*. Praha : Argo, 2003. 420 s. ISBN 80-7203-465-0. S. 121.
2. ↑  Francouzští králové, str. 127
3. ↑  Francouzští králové, str. 135
4. ↑  www.genealogie-mittelalter.de
5. ↑  HALLAM, Elizabeth M.; EVERARD, Judith. *Francja w czasach Kapetyngów 987–1328*. 1. vyd. Varšava : Wydawnictwo naukowe PWN, 2006. 460 s. ISBN 83-01-14861-6. S. 257. (poľsky)
6. ↑  www.fmg.ac

Literatúra
----------

* EHLERS, Joachim; MÜLLER, Heribert; SCHNEIDMÜLLER, Bernd, a kol. *Francouzští králové v období středověku : od Oda ke Karlu VIII. (888-1498)*. Praha : Argo, 2003. 420 s. ISBN 80-7203-465-0.

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Adela Savojská**

Externé odkazy
--------------

* Genealógia
* Náhrobná doska Adely Savojskej

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Adéla Savojská (1154) na českej Wikipédii.*

Autoritné údaje: * BnF: 16296000n
* GND: 1052664016
* VIAF: 309597930
**Anvar Čingizoglu** (aze. Ənvər Çingizoğlu, \* 10. máj 1962, Cabrail, Azerbajdžanská SSR, ZSSR – † 10. júl 2022) bol azerbajdžanský spisovateľ, prozaik, scenárista a publicista.

Životopis
---------

Narodil sa v Cabrail. Vyštudoval Fakultu žurnalistiky v Baku. Od roku 1990 bol redaktorom denníka *Araz*. Od roku 1994 pracuje ako redaktor hranej tvorby v Azerbajdžanskej televízii. Za dokumentárne seriály s historickými témami získal množstvo ocenení, vrátane cien *AzTV*.

Napísal niekoľko básnických zbierok, divadelných, rádiových a televíznych hier, a taktiež napísal aj niekoľko diel literatúry faktu.

Referencie
----------

1. ↑   *Ənvər Çingizoğlu vəfat etdi* [online]. yenicag.az, 2022-07-10, [cit. 2022-07-18]. Dostupné online.

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Anvar Čingizoglu**

Autoritné údaje: * GND: 13976772X
* ISNI: 0000 0003 8269 4538
* LCCN: n2012017429
* VIAF: 102616887
* WorldCat: lccn-n2012017429
**Epilaos** (starogr. *Ἐπίλαος* – *Epilaos*) je v gréckej mytológii syn pylského kráľa Nélea a jeho manželky Chlóridy.

Zo vzťahu kráľa Nélea a jeho manželky Chlóridy sa narodilo trinásť detí, dcéra Péro a synovia, Epilaos, Tauros, Asterios, Pylaón, Déimachos, Alastor, Eurybios, Frasios, Eurymenes, Euagoras, Periklymenos a Nestor.

Pretože Néleos bol spojenec élidskeho kráľa Augeia a nechcel očistiť hrdinu Hérakla z vraždy Ifita, Hérakles Pylos napadol a Epilaos, ako aj jeho bratia a otec v boji s Héraklom padli. Ich rod však nevyhynul, lebo Epilaov najmladší brat Nestor sa pre svoju mladosť boja nezúčastnil a v Pyle potom prevzal kráľovské žezlo. Po rokoch sa Nestor ako najstarší achájsky vodca preslávil v trójskej vojne.

Referencie a bibliografia
-------------------------

1. 1 2 3  Apollodoros, *Kronika*, 1,9,9.
2. ↑  Lesley Adkins & Roy A. Adkins. *Starověké Řecko*. Praha : Slovart, 2011. ISBN 978-80-7391-580-3. S. 337.
3. ↑  Vojtech Zamarovský. *Bohovia a hrdinovia antických bájí*. Bratislava : Mladé letá, 1980. 66-048-80. S. 311-312.
4. ↑  Hyginus, *Fabulae* 31.
5. ↑  Vojtech Zamarovský. *Bohovia a hrdinovia antických bájí*. Bratislava : Mladé letá, 1980. 66-048-80. S. 315-316.
**José Victoriano González–Pérez** (\* 23. marec 1887, Madrid, Španielsko – † 11. máj 1927, Boulogne-Billancourt, Francúzsko), známejší ako **Juan Gris**, bol španielsky maliar a sochár. Väčšinu života strávil vo Francúzsku. Jeho dielo je úzko späté s kubizmom.

Skorý život
-----------

Narodil sa v Madride, kde medzi rokmi 1902 – 1904 študoval technické kreslenie na *Escuela de Artes y Manufacturas* (škola umenia a remesiel). Počas tejto doby kreslil do miestnych novín. Medzi rokmi 1904 – 1905 študoval maliarstvo u akademického maliara José Maria Carbonera.

Kariéra
-------

V roku 1906 sa presťahoval do Paríža, kde sa spriatelil Henrim Mattissem, Georgesom Braquetom a Fernandom Legerom. Z roku 1915 pochádza jeho portrét od Amedea Modiglianiho. 

V Paríži sa Gris stal nasledovníkom svojho krajana Pabla Picassa, ktorý bol tiež jeho priateľom. Jeho portrét Picassa z roku 1912 predstavuje veľmi významné kubistické dielo, ktorého autorom nie je Picasso ani Braque. Aj napriek tomu, že Picassa pokladal za svojho učiteľa, Gertrude Steinová spomína, že Gris bol „človek, ktorého by sa Picasso rád zbavil".

Gris posielal svoje ponuro humorné ilustrácie do časopisov ako *Le Rire*, *L'assiette au beurre*, *Le Charivari* a *Le Cri de Paris* a vážne začal maľovať v roku 1910. Do roku 1912 si vytvoril osobitý kubistický štýl.

Spočiatku maľoval v štýle analytického kubizmu, ale po roku 1913 začal jeho obrat ku kubizmu syntetickému, ktorého sa stal významným predstaviteľom. Často používal techniku papier collé. Na rozdiel od Picassa a Braqueta, ktorých obrazy boli monochromatické, používal Gris jasné a vyvážené farby v nových zaujímavých kombináciách podobne ako jeho priateľ Henri Matisse.
Gris vytvoril väčšinu svojich estetických teórií medzi rokmi 1924 – 1925. Svoju rozhodujúce prednášku *Des possibilités de la peinture* (možnosti maľby) predniesol na Sorbone roku 1924. Najdôležitejšie jeho výstavy sa konali v Galéria Simon v Paríži, v Galéria Flechtheim v Berlíne v roku 1923 a v Galéria Flechtheim v Düsseldorfe v roku 1925.

Smrť
----

Zomrel v Boulogne-Billancourt na jar roku 1927 vo veku štyridsať rokov.

Výber z tvorby
--------------

* 
* 
* 
* 
*

Iné projekty
------------

WikicitátyCommons
* Spolupracuj na Wikicitátoch Wikicitáty ponúkajú citáty od alebo o **Juan Gris**
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Juan Gris**

Autoritné údaje: * abART: 6398
* BnF: 12055776v
* GND: 118697846
* ISNI: 0000 0001 0898 5121
* LCCN: n79139620
* NK ČR: ola2002150735
* ULAN: 500015362
* VIAF: 87779961
* WorldCat: lccn-n79139620
**Epigram** (starogr. ἐπίγραμμα – epigramma, dosl. nápis) je dnes lyrický žáner, ktorý stručne a duchaplne vystihuje nejakú životnú pravdu. Ide o satirickú báseň s prekvapujúcou pointou. V antike to bol druh nápisu, ktorý dnes nazývame epitaf.

Dnešné epigramy sú vlastne dvojdielne básne: Prvá časť nastoľuje problém či myšlienku, druhá časť ho prekvapivým spôsobom rieši.

Antický epigram bol vlastne nápis na chráme, náhrobku, obetnom dare a podobne, ktorého účelom bolo pripomínať staviteľa chrámu atď. darcu, prenášateľa obete a podobne, alebo vysvetľovať význam príslušného nadpísaného predmetu. Spočiatku to bývala próza, neskôr elegické distichon. V rímskej literatúre to už bola navyše vtipná báseň. Riman Martialis napokon založil epigram v dnešnom zmysle - používal aj iné básnické formy ako elegické distichon a jeho epigramy už mali satirický charakter.

Epigramatici
------------

Antickí:

* Marcus Valerius Martialis - najvýznamnejší antický epigramatik

Slovenskí:

* Jozef Ignác Bajza
* Jonáš Záborský
* Janko Jesenský
* Ivan Gall
* Martin Rázus
* Tomáš Janovic
* Erik Ondrejička

Českí:

* Karel Havlíček Borovský

Príklady
--------

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| „ | **Napis na pomníku filozofa**V myslení som bol esom.Myslel som. Preto nie som. | "|
| – Ľubomír Feldek |

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| „ | **Úraz**Šéfa urazA máš úraz! | "|
| – Tomáš Janovic |

Referencie
----------

1. 1 2  Žilka, Tibor, „Epigram", *Hyperlexikón literárnovedných pojmov*, Bratislava: Ústav svetovej literatúry SAV
2. ↑  Janovic, Tomáš (1989), „Malý slovník poetiky (Stratil sa epigram)", *Dotyky* 1 (5): 39,
3. ↑  Žilka, Tibor, „Epigram v slovenskej literatúre", in Bariaková, Zuzana; Kubealaková, Martina, *Rozosmiať človeka je hotová veda alebo Podoby komiky v umeleckej literatúre*, Banská Bystrica: Fakulta humanitných vied Univerzity Mateja Bela v Banskej Bystrici, 2010, str. 8 – 13, ISBN  978-80-557-0121-9,

Pozri aj
--------

* Aforizmus
* Epitaf
* Epigrafika

Iné projekty
------------

CommonsWikislovník
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Epigram**
* Spolupracuj na Wikislovníku Wikislovník ponúka heslo ****Epigram****
**Ján Čmelík** alebo **Janko Čmelík** (\* 16. november 1905, Stará Pazova – † 12. máj 1942, Sremska Mitrovica) bol juhoslovanský partizán a národný hrdina Juhoslávie.

Život
-----

Narodil sa 16. novembra 1905 v Starej Pazove, v slovenskej rodine. Jeho rodičia mali ďalšie dve dcéry a syna. Rodina bola chudobná a zaoberala sa poľnohospodárstvom. Keďže mali málo vlastnej pôdy, časť z nej si prenajímali. V rokoch 1912 až 1916 navštevoval základnú školu v Pazove.

Počas prvej svetovej vojny bol jeho otec mobilizovaný a poslaný do Galície na ruskom fronte. Po vojne v roku 1921 zomrel otec na následky zranení.

Ako mladý muž sa začal zaujímať o politiku a bol členom Chorvátskej roľníckej strany. Neskôr sa pripojil k komunistom a v roku 1935 sa stal členom Komunistickej strany Juhoslávie.

Bol sociálne aktívny a podieľal sa na zbierke príspevkov na výstavbu Národného domu v Starej Pazove. Tento domov bol centrom zhromažďovania Slovákov. Najprv spieval v zborovom a potom v poľnohospodárskom zbore.

Bol aktívny aj v športe. Bol členom predstavenstva a pokladníkom futbalového klubu Štefanej v Starej Pazove. 

V roku 1937 sa stal vodcom komunistickej organizácie v Starej Pazove a v roku 1938 členom komunistickej organizácie pre Srem.

2. svetová vojna
----------------

Keď Nemecko v roku 1941 napadlo Juhosláviu, bol v armáde. Zúčastnil sa na bojoch o krajinu, bol zajatý a odvezený do Nemecka. Podarilo sa mu utiecť a vrátiť sa do Starej Pazovej.

V júli 1941 začali juhoslovanskí komunisti povstanie proti okupantom. Janko potom aktívne pracoval na organizovaní hnutia odporu v Starej Pazove. Zorganizoval partizánsku jednotku, ktorá pôsobila v blízkosti obce. V jeho dome sa konali tajné stretnutia, na ktorých sa plánovala činnosť proti okupantom.

V októbri 1941 zatkli Nemci v Novom Sade ženu, ktorá po mučení prezradila identitu viacerých partizánov. Ustašovci ho zatkli v Starej Pazove 17. novembra 1941. Počas zatknutia sa bránil a bol zranený. Bol mučený a vo februári 1942 prevezený do Zemunu do nemocnice na ošetrenie. Po vyliečení bol premiestnený do Sremskej Mitrovice a neskôr Vukovaru, kde bol opäť mučený. Dňa 2. mája 1942 bol odsúdený na trest smrti a 12. mája v Sremskej Mitrovici zastrelený. 

Kvôli odporu voči nepriateľovi a odvahe bol 25. októbra 1943 vyhlásený za národného hrdinu.

V jeho dome je teraz pamätné múzeum. Jeho meno nesie niekoľko ulíc v Srbsku a Vojvodine. Jeho meno nesie aj základná škola v Starej Pazove.

Je po ňom pomenovaná ulica v Bratislave.

Galéria
-------

* Pamätník Janka Čmelíka v Starej PazovePamätník Janka Čmelíka v Starej Pazove
* Rodný dom Janka Čmelíka v Starej PazoveRodný dom Janka Čmelíka v Starej Pazove
* Pomník padlým vojakom v Starej PazovePomník padlým vojakom v Starej Pazove
* Pamätná tabuľa Janka ČmelíkaPamätná tabuľa Janka Čmelíka
* Rád národného hrdinuRád národného hrdinu

Zdroje
------

1. ↑  ČMELÍK Ján. In:  *Biografický lexikón Slovenska*. Zväzok II C – F. Martin : Slovenská národná knižnica; Národný biografický ústav, 2004. 696 s. ISBN 80-89023-44-4. S. 167–168.

Autoritné údaje: * ISNI: 0000 0000 3365 6832
* LCCN: n83135376
* SNK: 170891
* VIAF: 48140598
* WorldCat: lccn-n83135376
**Informačný systém** (IS) je systém na zber, udržiavanie, spracovanie a poskytovanie informácií. Príkladom informačného systému môže byť kartotéka, telefónny zoznam, kniha došlej pošty alebo účtovníctvo. Systém nemusí byť nutne automatizovaný pomocou počítačov a môže byť aj v papierovej forme. Tento článok sa zaoberá všeobecne informačnými systémami. Informačný systém automatizovaný pomocou počítačov (alebo počítačový informačný systém) je v súčasnosti najčastejšie používaným v súčasnosti. Príkladom neautomatizovaného IS môže byť centrálny propagačno-informačný systém cestovného ruchu SR alebo systém turistická značenia na Slovensku.

Počítačový informačný systém
----------------------------

Počítačový informačný systém je systém zložený z ľudí a počítačov, ktorý spracováva alebo interpretuje informácie. Tento výraz sa niekedy používa aj na označenie počítačového systému s nainštalovaným softvérom.

Informačné systémy je akademický študijný odbor zaoberajúci sa analýzou, projektovaním, konštruovaním a údržbou informačných systémov - hardvéru a softvéru, ktoré ľudia a organizácie používajú na zhromažďovanie, filtrovanie, spracovanie, vytváranie a distribúciu údajov. Dôraz je kladený na informačný systém s konečnou hranicou používateľov, procesory, úložisko, vstupy, výstupy a komunikačné, počítačové siete.

V mnohých organizáciách je útvar zodpovedný za informačné systémy a spracovanie údajov známy ako „informačné služby". 

S prevádzkovaním IS súvisí aj Všeobecné nariadenie o ochrane údajov.

Ciele a úlohy
-------------

Všeobecne chápeme IS ako systém pre spracovanie dát, ktorý má tieto ciele:

* strategické (plánovanie investícií…)
* taktické (vedenie, kontrola rozpočtu…)
* operatívne (každodenná rutina)

Dôležité sú tiež úlohy IS:

* manažérske (EIS - Executive IS)
* taktické (DSS - Decision Support System)
* vedenie (MIS - Management IS)
* expertné (KWS - Knowledge Work System)
* kancelárske (OIS - Office IS)
* operatívne
	+ TPS - transakčné (banky, ...)
	+ CRM - vzťahy so zákazníkmi
	+ RIS - rezervačné systémy
	+ CAM - konštrukčné (CAD, ...)
	+ GIS - geografické systémy

Referencie
----------

1. ↑  BRATISLAVA, S. T. U.. *Informačné systémy* [online]. www.fiit.stuba.sk, [cit. 2021-09-03]. Dostupné online.

Pozri aj
--------

* Informačný systém automatizovaný pomocou počítačov
* Systém
* Počítačový systém
* Databázový systém
* Manažérsky informačný systém
* Expertný systém
* Počítačová bezpečnosť
* Všeobecné nariadenie o ochrane údajov.
**Jan Heller** (\* 22. apríl 1925, Plzeň – † 15. január 2008, Praha) bol český protestantský teológ a religionista.

V roku 1944 zmaturoval na gymnáziu v Plzni. Potom do roku 1945 zastával v Plzni funkciu dočasného diakona. V povojnových rokoch 1945 až 1948 študoval na Husovej teologickej fakulte a kombináciu filozofia - čeština u Jana Patočku na Filozofickej fakulte Karlovej univerzity. Jeden rok strávil na študijnej stáži v Bazileji. Neskôr dokončil štúdium na Husovej teologickej fakulte a začal vykonávať cirkevnú činnosť ako vikár v Horoviciach. Od roku 1950 vyučoval hebrejčinu na Komenského evanjelickej teologickej fakulte. V roku 1951 získal titul doktor teológie v odbore Starý zákon a stal sa asistentom biblickej katedry a lektorom biblických jazykov. V roku 1963 sa v odbore Starý zákon habilitoval, udelenie hodnosti „docent" však štátna správa pozastavila. Jan Heller pôsobil potom v rokoch 1966 až 1968 ako hosťujúci docent na Humboldtovej univerzite a na Kirchliche Hochschule v Berlíne. Po návrate do Prahy sa habilitoval v odbore religionistika a začal ju vyučovať. V roku 1970 sa stal profesorom pre religionistiku. V roku 1977 prešiel na katedru biblistiky ako profesor Starého zákona. V roku 1992 ukončil svoju aktívnu kariéru.

Bibliografia
------------

* *Hebrejsko-řecko-latinský slovníček pro bohoslovce* (1955)
* *Pťehled hebrejské grammatiky* (1958)
* *Praktická znalost Písma* (1974)
* *Starověká náboženství* (1978)
* *Zákon a proroci* (1984, spolu s M. Mrázkom)
* *Nástin religionistiky* (1988, spolu s M. Mrázkom).

Nemecké publikácie:

* *Der tschechische Alttestamentler S. Danek* (1968)
* *An der Quelle des Lebens* (1988)
* *Von der Schrift zum Wort* (1990)

Spolupracoval na týchto edíciach: 

* *Biblická konkordance*
* *Ekumenický překlad Bible*
* *Altes Testament mit Erklarungen*

Externé odkazy
--------------

* FILIT – zdroj, z ktorého pôvodne čerpal tento článok.

Autoritné údaje: * abART: 138601
* BnF: 127417328
* GND: 118842994
* ISNI: 0000 0000 8297 1329
* LCCN: n86087854
* NK ČR: jk01040666
* VIAF: 109905191
* WorldCat: lccn-n86087854
**Ján Čipka** (\* 8. december 1823, Brezno – † 29. január 1902, Brezno) bol slovenský advokát, verejný činiteľ a podnikateľ.

Rodina
------

* otec Ján Čipka (1784 – 1850)
* matka Zuzana rod. Piscatorisová
* manželka Ema rod. Chalupková

Životopis
---------

Študoval v Miskolci, na evanjelický lýceu v Kežmarku a v Levoči, právo na Kolégiu v Prešove, do 1846 techniku vo Viedni. Advokát, podnikateľ a statkár v Brezne, 1849 podslúžny. Založil Nástrojársky hámor v Brezne a v Topoľčanoch a na Gemeri vlastnil oceľové kovospracujúce dielne, obhospodaroval množstvo pôdy. Člen slov. študentských spolkov, Tatrína, potom Stáleho NV zvoleného 1861 na Memorandovom zhromaždení v Martine, kde venoval 1000 zl. na pripravovanú MS. Zakladajúci člen a člen prvého výboru MS, 1863 člen deputácie MS u cisára vednej → Š. Moyzesom. Podporovateľ slov. národných podujatí, neskôr člen Slov. národnej strany, 1900 v tzv. banskobystrickom procese so slov. národovcami odsúdený na 2 mesiace väzenia. Jeho pričinením pôsobila v Brezne ustanovizeň Vzájomná pomocnica, ktorá pomahala pospolitému ľudu Horehronia. Publikoval v Slov. národných novinách a v Priateľovi ľudu.

Literatúra
----------

* *Slovenský biografický slovník*

Externé odkazy
--------------

* Regionálne osobnosti VKMK – zdroj, z ktorého pôvodne čerpal tento článok.
* Záznam o narodení a krste v matrike riadok 117 - farnosť Brezno; pokrstený ako Joannes Vilhelmus Csipkay
Súradnice: 42°12′39″S 80°10′30″V﻿ / ﻿42,21083°S 80,17500°V﻿ / 42.21083; 80.17500

**Chan-Tengri** je druhý najvyšší vrch Ťanšanu, vysoký 6 995 m n. m. Leží na hranici Kirgizska s Kazachstanom, neďaleko hraníc s Čínou. Je to najvyšší vrch Kazachstanu.

Chan-Tengri je mohutná mramorová pyramída pomerne pravidelného tvaru. Jeho mramorová stavba mu niekedy dodáva červenkastú farbu a v Kazachstane ho nazývajú aj *Krvavý vrch*. Je považovaný za jeden z najkrajších vrchov na svete. V okolí vrchu je najväčšie zaľadnenie v Ťan-šane.

Až do roku 1943 bol Chan-Tengri považovaný za najvyšší vrch Ťan-šanu. Jeho geologická výška je 6 995 m n. m. ľadovo-snehová pokrývka na vrchole ho zvyšuje o 10 – 15 metrov.

Chan-Tengri patrí medzi nebezpečné vrchy. Jeho severná stena meria vyše 2 500 m. Sú tu časté búrky a lavíny. V roku 2004 sa z vrchu odtrhol kus ľadovca a nasledujúci zosuv lavíny snehu a skál si vyžiadal 11 mŕtvych.

Ako prvý vystúpil na vrchol v roku 1931 Ukrajinec Michail Pogrebeckij. Slovenský prvovýstup sa podaril v roku 1989 Zoltánovi Demjánovi.
**Ján Červeň** (\* 12. február 1919, Abramová - † 31. júl 1942, Bratislava) bol slovenský prozaik.

Tvorba
------

Červeň začal publikovať roku 1940 ako poslucháč filozofickej fakulty v týždenníku Nový svet rôzne krátke prózy, zväčša humoresky, pod pseudonymom N. E. Vreč. V tom istom roku uverejnil v mesačníku Nové slovo novelu Divé vtáča, pre ktorú si zvolil životopisný námet z mladosti W. Shakespeara. V rokoch 1941 až 1942 mu vyšli v Slovenských pohľadoch a Kultúre ešte štyri novely (Zlomený kruh, Prorok, Modrá katedrála, Svätá žiara), ktoré spolu s Divým vtáčaťom tvoria obsah Červeňovej prvej a zároveň poslednej knihy nazvanou Modrá katedrála (1942). Vyšla krátko po predčasnej smrti mladého autora, zostala jeho jedinou knižkou, a predsa mu svojou vyzretou umeleckou hodnotou získala uznanie súčasníkov i trvalé miesto vo vývine modernej slovenskej prózy.

Modrá katedrála (1942)
----------------------

Vo svojej jedinej zbierke sa Červeň pokúsil vytvoriť texty, ktoré boli v opozícii proti klasickému realistickému rozprávaniu. Dôraz kládol najmä na experimentálnu prácu s dejovou líniou. Presúva experiment zo štylistickej do kompozičnej a tematickej oblasti. Prináša zmeny pri výstavbe plánu postáv, deja i reality. Počet postáv je v novelách redukovaný, vzťahy sú často naznačené imaginárnymi dialógmi a dochádza ku schémantickosti postáv - zvláštni ľudia s exotickými menami, ľudia poznačení fyzickým či mentálnym handicapom a ľudia ponorení do vlastného problému.

Z hľadiska kompozície je príznačný začiatok in medias res a dôležitý motív smrti, odchodu a prerodu. Pri výstavbe textu je dôležité opakovanie kľúčových slov, rytmizácia a hudobné kvality textu. Využíva návratné motívy, najmä vizuálne, rovnako efekty tmy a svetla, kontrast exteriéru a interiéru,... Pri výstavbe deja má dôležitú úlohu sen.

V novelách sú často potlačené časové a priestorové súradnice, dej je niekedy zasadený do historizujúceho rámca (Svätá žiara) alebo situovaný na príznakovo nazvané miesta (Svätá Alžbeta, Vyhnanisko).

Použitá literatúra
------------------

* Čúzy, Ladislav – Kákošová, Zuzana – Michálek, Martin – Vojtech, Miloslav: *Panoráma slovenskej literatúry 1*. SPN, Bratislava: 2004. 169 s. ISBN 80-10-00316-6
* Šmatlák, S.: *Dejiny slovenskej literatúry II*. LIC. 2007, 535 s. ISBN 80-89-22229-2
* Šmatlák, S.: Zvukové kvality v próze Jána Červeňa. Sémantický rozbor prózy Jána Červeňa. Motivická výstavba a kompozičná osnova prózy Jána Červeňa. Slovo a tvar 1949, č. 1,

Externé odkazy
--------------

* Ján Červeň v Literárnom informačnom centre

Autoritné údaje: * abART: 62326
* GND: 106052581X
* ISNI: 0000 0001 1636 662X
* LCCN: n84047791
* NK ČR: jn20000601257
* SNK: 163621
* VIAF: 48159887
* WorldCat: lccn-n84047791
**Ján Ďateľ** (\* 24. október 1847, Liptovský Michal – † 6. september 1928, Žiar nad Hronom) bol slovenský rímskokatolícky kňaz, náboženský spisovateľ.

Životopis
---------

Študoval na gymnáziu v Levoči, teológiu na diecezálnom seminári v Banskej Bystrici (1888 – 1892). Rokuk. kaplán na viacerých miestach, rokuk. kňaz v Hornej Mičinej, dekan od roku 1907 vo Zvolenskej Slatine. Literárne debutoval roku 1869 v Pamätníku sv. Cyrila článkom o Cyrilovi a Metodovi. Prispieval do náboženských novín a časopisov. Autor basnickej zbierky, v kt. zhrnul výber nab. vlastenec. príležitostných i humoristických veršov. Napísal cestopis z púte do Lúrd. Upravil Janečkov Spevník cirkevný. Roku 1924 pápežský komorník.

Pamiatky
--------

* Pamätná tabuľa vo Zvolenskej Slatine (1930).

Dielo
-----

* Boh a národ, Trnava roku 1928

Literatúra
----------

* Slovenský biografický slovník

Externé odkazy
--------------

* Regionálne osobnosti VKMK – zdroj, z ktorého pôvodne čerpal tento článok.

Autoritné údaje: * SNK: 147136
* VIAF: 5442156565698723500006
**Ján Šalamún Petian** (\* 30. júl 1799, Ábelová – † 5. október 1855, Budapešť) bol evanjelický kňaz, zoológ.

Rodina
------

* otec Gabriel Petian
* matka Anna rod. Nicolaidesová
* brat Natán Juraj Petian

Životopis
---------

Používal aj pomaďarčenú podobu mena Petényi. Základné vzdelanie získal v Lučenci.Študoval v Banskej Bystrici (1808 – 1813), v Bratislave (1817 – 1822), teológiu vo Viedni (od roku 1822). Tam sa začal zaujímať o prírodné vedy, najmä zoológiu, farár v Cinkote (dnes súčasť Budapešti, 1826 – 1833), zakladateľ vedeckej faunistiky a ornitológie v Uhorsku, správca zoologického oddelenia Národného múzea v Budapešti. S významným svetovým zoológom K.L. Brehmom udržiaval styk po celý život. Prvý v Uhorsku propagoval ochranu prírody, člen korešpondent Uhorskej akadémie vied, člen vedeckej spoločnosti vo Viedni, Altenburgu, Görlitzi, v Mainzi (od roku 1846). Priateľ J. Kollára, do jeho Národných zpievaniek prispieval zápismi starých spevov, hier a povestí. V prvej ročenke Prírodovedeckej spoločnosti (Temészettudományi Társulat) založenej v Pešti (1841) publikoval výsledky ornitologických výskumov z Turčianskej kotliny a okolia Banskej Bystrici. Mnohé živočíchy sú 
pomenované jeho menom.

Literatúra
----------

* Slovenský biografický slovník

Externé odkazy
--------------

* Regionálne osobnosti VKMK – zdroj, z ktorého pôvodne čerpal tento článok.
* Záznam o narodení a krste v matrike – evanjelická farnosť v Ábelovej; pokrstený ako Joannes Salamo Petian

Autoritné údaje: * BnF: 112456579
* GND: 124544193
* ISNI: 0000 0000 1448 8474
* SNK: 157935
* VIAF: 60019515
**Caroline Rheaová** (\* 13. apríl 1964, Westmount, Quebec, Kanada) je kanadská herečka a stand-up komička. V rokoch 1996 až 2003 stvárnila postavu Hildy Spellman v televíznom seriály *Sabrina – mladá čarodejnica*.

Detstvo a mladosť
-----------------

Rheaová sa narodila a vyrastala v Montreala, v miestnej časti Westmount v provincii Quebec. Má dve sestry Cynthiu a Celiu.

Kariéra
-------

Rheaová sa presťahovala do New Yorku v roku 1986, aby sa venovala kariére komičky a herečky. Začala vystupovať na miestach ako Catch a Rising Star a The Comic Strip, kde vystupovala spolu s komikmi ako Chris Rock, Louis C.K. Dave Attell, Marc Maron a Jim Gaffigan. Svoje prvé sfilmované stand-up vystúpenia absolvovala v seriáloch MTV Half-Hour Comedy Hour, Comic Strip Live a Caroline's Comedy Hour.

Rheaová dostala hodinový špeciál pre HBO s názvom *One Night Stand*. Neskôr *Rhea's Anatomy*, jej hodinový špeciál pre Bravo a *Give Me My Remote* pre Showtime.

Po úspechu v New Yorku ako komička sa presťahovala do Los Angeles, aby sa venovala hereckej kariére v Hollywoode. Debutovala v televíznom seriáli *Pride & Joy*. V roku 1996 bola obsadená do televízneho seriálu *Sabrina – mladá čarodejnica*, kde si zahrala po boku Melissy Joan Hartovej a Beth Broderickovej. Rheaová si zahrala v šiestich sériách a televízny seriál bol ukončený v roku 2003. V rokoch 2002 až 2003 moderovala vlastnú talk-show s názvom *The Caroline Rhea Show*.

Rheaová sa aktívne venuje aj dabingu. V kreslenom televíznom seriály *Phineas a Ferb* dabovala postavu Lindu Flynn-Fletcher.

V roku 2005 si zahrala vo filme *Pán Božský*, kde hrala po boku Heather Locklear a Hilary Duff. V roku 2019 sa pripojila k hereckému obsadeniu televízneho seriálu *Sydney na Max*, kde stvárnila babičku menom Judy.

Spoločne s hereckými kolegyňami Melissou Joan Hartovou a Beth Broderickovou, si zahrali menšie role v televíznom seriály *Sabrinine mrazivé dobrodružstvá*. Seriál bol inšpirovaný televíznom seriálom *Sabrina – mladá čarodejnica* ako aj jeho komiksovým spracovaním.

Súkromný život
--------------

Rheaová a jej bývalý partner, komik Costaki Economopoulos, majú spolu dcéru Avu, narodenú v roku 2008.

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Caroline Rheaová**

Externé odkazy
--------------

* Caroline Rhea v Česko-Slovenskej filmovej databáze
* Caroline Rhea v Internet Movie Database (po anglicky)

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Caroline Rhea na anglickej Wikipédii.*

Autoritné údaje: * GND: 141506768
* ISNI: 0000 0001 1464 1712
* LCCN: nr2005007505
* VIAF: 163938511
* WorldCat: lccn-nr2005007505
**Ján Šefc** (\* 10. december 1924 – † 17. máj 2014) bol slovenský šachový majster, autor množstva učebníc a príručiek o šachu. Za víťazstvo v hlavnom turnaji v Banskej Bystrici v roku 1944 získal titul majstra šachu. 

Vyrastal v Košiciach, ale po ich obsadení Maďarskom v r. 1938 sa s rodičmi presťahoval do Prešova. Po otcovej smrti v r. 1949 musel nastúpiť do práce v Bratislave, a tak nedokončil medicínu. V r. 1953 sa stal profesionálnym šachovým trénerom. Po bronze na majstrovstvách ČSR v r. 1954 sa stal v roku 1955 majstrom ČSR Dvakrát reprezentoval na olympiádach v roku 1956 a 1958 (druhý Slovák po Ujtelkym), získal aj 6. miesto na medzinárodnom turnaji v Mariánskych Lázňach 1956 (*Steinitzov memoriál*).  
 
K jeho žiakom patrili napr. veľmajstri Ftáčnik a Štohl, IM Tibenský, Franzen a Vavrák. Bol členom šachového klubu Slovan Bratislava.

Publikácie
----------

* Ján Šefc, Bedrich Formánek: Šach, Šport 1966
* Ján Šefc: Moderná učebnica šachu, Bratislava 1987

### Preklady

* Averbach - Kotov - Judovič : Šachová škola, Bratislava 1979

Referencie
----------

1. ↑
2. ↑
3. ↑   *OlimpBase :: Men's Chess Olympiads :: Ján Šefc* [online].. Dostupné online.

* M. Nevrlý, J. Čomaj: Šachová Bratislava - Od Kempelena po Ftáčnika, Bratislava - Pressburg, Albert Marenčin Vydavateľstvo PT 2005

Externé odkazy
--------------

* Olympiády J. Šefca

Autoritné údaje: * ISNI: 0000 0000 2766 5388
* LCCN: n86830032
* NK ČR: mzk2012733303
* SNK: 164641
* VIAF: 72889381
* WorldCat: lccn-n86830032
**Friedrich Wolfgang Adler** (\* 9. júl 1879, Viedeň – † 2. január 1960, Zürich) bol rakúsky sociálno-demokratický politik, syn Victora Adlera, spoluzakladateľa rakúskej sociálnej demokracie. Známy je predovšetkým ako kritik patriotizmu sociálnej demokracie a vrah ministerského predsedu Predlitavska Karla von Stürgkha (21. október 1916). Za tento čin bol odsúdený na trest smrti, no neskôr dostal milosť a dokonca bol amnestovaný.

Po 1. svetovej vojne bol členom vedenia rakúskej sociálnej demokracie a generálny tajomník Socialistickej robotníckej internacionály. Počas 2. svetovej vojny emigroval do USA, po jej skončení sa vrátil do Európy a žil v Švajčiarsku.

Zdroj
-----

* Adler, Friedrich Wolfgang. In:  *Encyclopaedia Beliana*. 1. vyd. Bratislava : Encyklopedický ústav SAV; Veda, 1999. 696 s. ISBN 80-224-0554-X. Zväzok 1. (A – Belk), s. 53.

Autoritné údaje: * BnF: 11992122s
* GND: 118647016
* ISNI: 0000 0001 0856 1038
* LCCN: n84079107
* NK ČR: skuk0000010
* ULAN: 500480931
* VIAF: 27074295
* WorldCat: lccn-n84079107
**Juan Díaz de Solís** (\* 1470, Lebrija, Španielsko – † 20. január 1516, východne pobrežie La Plata) bol španielsky moreplavec, kartograf a objaviteľ.

Životopis
---------

Narodil sa pravdepodobne v Lebriji v provincii Sevilla, hoci niektorí autori uvádzajú, že sa narodil v Portugalsku v rodine andalúzskych emigrantov.

Do roku 1505 pracoval v službách portugalského kráľa Manuela I. ako kartograf v Casa da Índia. Neskôr sa zúčastnil objaviteľských ciest na Yucatán v rokoch 1506-1507 a do Brazílie v r.1508, ako navigátor. Po smrti Ameriga Vespucciho v roku 1512 získal hodnosť "piloto mayor" (najvyšší kormidelník kráľovskej obchodnej spoločnosti pre Ameriku) Casa de Contratación. 

Dva roky po jeho vymenovaní do tejto hodnosti pripravil výpravu s cieľom prebádať južnú časť nového kontinentu a nájsť západnú cestu do Indie.
8. októbra 1515 vyplával s tromi karavelami zo španielskeho mesta Sanlúcar de Barrameda na more. Plavil sa pozdĺž východného pobrežia Južnej Ameriky až k ústiu La Plata, kde sa vybral plaviť proti prúdu. Pristál na východnom pobreží rieky, neďaleko sútoku riek Paraná a Uruguaj. S dvomi dôstojníkmi a siedmimi námorníkmi vystúpil na breh. Tam ich napadli domorodci a takmer všetkých zabili. Jediný, kto prežil, bol 14 ročný plavčík Francisco del Puerto, ktorého vyslobodil až o desať rokov ďalší objaviteľ, Sebastian Caboto. Túto udalosť umelecky spracoval vo svojom románe "El entenado" argentínsky spisovateľ Juan José Saer, podľa krátkej zmienky o tejto udalosti od historika Jose Luis Busanicha (1892-1959) v jeho diele *Historia Argentina*.

Literatúra
----------

* Ivan Hrbek: *ABC cestovatelů, mořeplavců, objevitelů*. Praha : Panorama, 1979. 285 s.

Externé odkazy
--------------

* Argentína - dejiny
* Juan Díaz de Solís

Autoritné údaje: * GND: 1131382528
* ISNI: 0000 0003 8718 6575
* LCCN: no2008159583
* NK ČR: ola2002161368
* VIAF: 280018015
* WorldCat: lccn-no2008159583
Umierajúci Gal, mramorová replika gréckeho bronzového originálu, pripisovaného Epigonovi, Museo Capitolino, Rím
**Epigonos** (starogr. *Ἐπίγονος*) bol grécky sochár v 3. storočí pred Kr.

Epigonos, syn Chaira, bol grécky sochár aktívny v druhej polovici 3. storočia (približne v rokoch 263 až 197 pred Kr.) v kráľovstve Pergamon. Pracoval väčšinou s bronzom, a to možno už v dobe panovníka Eumena I. a potom za vlády kráľa Attala, ktorému tvoril hlavne diela oslavujúce jeho víťazstvo nad Galmi v roku 230 pred Kr.

O sochárskych dielach Epigona nám podávajú svedectvá signatúry z podstavcov jeho nezachovalých diel, a zo starovekých autorov rímsky spisovateľ Plínius, ktorý ho zaradil do plejády najvýznamnejších sochárov antického Grécka. Z množstva jeho diel ho zaujalo najmä súsošie *dieťaťa túliaceho sa k zabitej matke*. Epigrafický nález *IvP I 29* na podstavci, datovaný na koniec 3. stor. pred Kr. objavený v lokalite starovekého Pergamu, pochádza pravdepodobne z podstavca pôvodnej jazdeckej sochy kráľa Attala I.

Epigonovi pripisujú aj bronzové originály dnešných mramorových rímskych kópií sôch, *umierajúceho Gala*, umiestneného v Museo Capitolo a *Gala prebodávajúceho sa nad mŕtvolou svojej ženy* v Museo delle Terme v Ríme. Tieto diela boli votívne dary od Attala I. venované bohyni Aténe *Polias*. Sú nesmierne dramatické, a okrem toho dokumentujú aj nový záujem umelcov zobrazovať porazeného nepriateľa v hrdinskom utrpení.

Referencie a bibliografia
-------------------------

1. 1 2 3 4  José Pijoan. *Dejiny umenia 2*. Bratislava : Tatran, 1982. 61-377-82. S. 188.
2. ↑  Fred S. Kleiner, *Gardner's Art through the Ages*, str. 135
3. ↑  Andrew Stewart, *One Hundred Greek Sculptors, Their Careers and Extant Works*
4. ↑  Inscriptiones Graecae, *IG XI,4 1109*
5. ↑  Inscriptiones Graecae, *IvP I 29*
6. ↑  Inscriptiones Graecae, *IvP I 22*
7. 1 2  Plínius Starší. *Kapitoly o přírode*. Praha : Svoboda, 1974. 25-006-74. S. 262.
8. ↑  Inscriptiones Graecae, *Greek text: IvP I 29*

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Epigonos (sochár)**

  

Autoritné údaje: * ULAN: 500074061
* VIAF: 96202885
**Čistá látka**, presnejšie **chemicky čistá látka**, je taká látka, ktorej chemické zloženie je v celom jej objeme rovnaké a je tvorená jedným druhom chemických individuí, teda buď jedným druhom atómov, alebo molekúl, alebo molekulových komplexov.

Čisté látky rozdelujeme na prvky a zlúčeniny.

Chemický prvok, tiež označovaný ako elementárna látka, obsahuje iba jeden druh atómov. Pritom u atómov nerozlišujeme ich rôzne izotopy.

Typickým príkladom elementárnej látky je čistý plynný vodík, ktorý je tvorený dvojatómovými molekulami H2, alebo čisté plynné hélium, tvorené atómami He, alebo diamant, tvorený kryštalickou mriežkou obrovského množstva uhlíkatých atómov Cn.

Príkladom zlúčeniny je plynný metán, tvorený samostanými molekulami CH4, alebo voda, tvorená molekulami H2O, prepojená vodíkovými väzbami do nadmolekulového komplexu, alebo modrá skalica v kryštalickej podobe tvorená nadmolekulovým komplexom CuSO4 x 5 H2O.


|  |  |
| --- | --- |
|  | Chemický portál |
**Juan Almeida Bosque** (\* 17. február 1927 – † 11. september 2009) bol kubánsky politik a revolucionár, jeden z popredných povstaleckých veliteľov počas Kubánskej revolúcie.

Narodil sa v Havane, v chudobnej afrokubánskej rodine a spočiatku sa živil ako murár. Podarilo sa mu však dostať na štúdium práva na Havanskej univerzite, kde sa spriatelil s Fidelom Castrom a pridal sa k jeho skupine revolucionárov. Zúčastnil sa útoku na kasárne Moncada v júli 1953, za čo bol väznení do mája 1955. Potom odišiel do Mexika, odkiaľ sa v Castrovom povstaleckom expedičnom zbore vrátil na lodi *Granma* v decembri 1956 na Kubu, kde revolucionári v horách Sierra Maestra odštartovali partizánsku vojnu. Almeida je pôvodcom jedného z populárnych hesiel Kubánskej revolúcie, keď počas boja zakričal: „*Tu sa nikto nevzdáva!*". Bol označovaný za vynikajúceho strelca a v r. 1958 ho Fidel Castro určil veliteľom veľkej povstaleckej kolóny, ktorá mala viesť útok na Santiago de Cuba.

Po víťazstve revolúcie sa stal generálom kubánskej armády, bol členom *Ústredného výboru* a *politbyra* Komunistickej strany Kuby a zastával viacero významných vládnych funkcii, vrátane postu viceprezidenta *Štátnej rady* (hlavný vládnuci orgán Kuby), čo z neho robilo 3. najvyššieho predstaviteľa krajiny. Almeida tiež viedol *Národnú asociáciu veteránov revolúcie* a bol známy aj ako spisovateľ a hudobný textár. V r. 1998 mu bol F. Castro udelil titul *Hrdina Kubánskej republiky*. Zomrel vo veku 82 rokov na srdcový infarkt.

Externé odkazy
--------------

* Juan Almeida Bosque

Autoritné údaje: * BnF: 12428565f
* GND: 137989881
* ISNI: 0000 0001 1020 6262
* LCCN: n85161334
* VIAF: 7479983
* WorldCat: lccn-n85161334
**Mitsubishi L200** je kompaktný pick-up, ktorý od roku 1978 vyrába japonská automobilka Mitsubishi Motors. Pôvodne bol v Japonsku známy ako **Mitsubishi Forte**, kde sa pod týmto názvom predával v rokoch 1978 až 1986, pričom vtedy len s poháňanou zadnou nápravou. O dva roky neskôr sa začala vyrábať aj verzia s pohonom všetkých štyroch kolies.

Najnovšia generácia sa vyrába vo verziách Single Cab (2-dverová, 2-miestna), Club Cab (2-dverová, 4-miestna) a Double Cab (4-dverová, 5-miestna). Ako pohonná jednotka slúži dieselový štvorvalec so vstrekovaním common-rail s objemom 2,5 litra a výkonom 100 kW/136 koní a krútiacim momentom 314 Nm. Voliteľne je v ponuke jeho silnejšia verzia s výkonom 123 kW/167 koní. Výkon je prenášaný prostredníctvom 5-rýchlostnej manuálnej alebo 4-rýchlostnej automatickej prevodovky na všetky štyri kolesá sústavou Super Select, ktorá obsahuje jazdné režimy 2H, 4H, 4HLc a 4LLc. Stály pohon všetkých kolies je možné zaradiť do rýchlosti 100 km/h, avšak iba pred zaradením redukcie 4LLc je nutné zastaviť. V režime 4H je výkon rozdeľovaný medzi prednú a zadnú nápravu podľa trakcie kolies, režimy 4HLc a 4LLc poskytujú rovnomerný pomer 50:50.

Na austrálskom a britskom trhu sa dodáva s 3,2-litrovým šesťvalcom DI-D, ktorý poskytuje výkon 118 kW/160 koní a krútiaci moment 380 Nm. Na európskom trhu existujú tri výbavy pre L200: Invite, Intense a Instyle.

Pick-up L200 má nezávislé zavesenie predných kolies s vinutými pružinami na trojuholníkových ramenách a tuhou zadnou nápravou s priečnymi listovými pružinami.

Galéria
-------

* Prvá generácia L200Prvá generácia L200
* Druhá generácia L200Druhá generácia L200
* Tretia generácia L200Tretia generácia L200
* Štvrtá generácia L200Štvrtá generácia L200
* Piata generácia L200Piata generácia L200

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Mitsubishi L200**

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článkov Mitsubishi L200 na poľskej Wikipédii a Mitsubishi L200 na českej Wikipédii.*
Campbellovský tartanový kilt, súčasť uniformy 3. horského práporu.
**Kilt** je typická škótska skladaná zavinovacia „sukňa" po kolená, vyrobená z vlny, ktorú nosia muži.

Tri hlavné druhy oblečenia ku kiltu sú: „dress" na formálne udalosti, „semi-dress" na formálne alebo neformálne udalosti a „non-dress" na bežné nosenie. Existuje viac druhov delenia kiltov, napr. podľa dĺžky, hrúbky, atď. Ku kiltu sa nosí košeľa – buď formálna biela s čiernou vestou alebo jednoduchšia biela / smotanová so šnurovačkou vpredu bez vesty alebo akákoľvek iná na bežné nosenie. Obuté sú vlnené podkolienky a čierne alebo hnedé poltopánky „brogues". Kapsička „sporran" je neodmysliteľnou súčasťou obleku, pretože kilt nemá vrecká. Sporran má najčastejšie okrúhly tvar s otvorom hore. Nosí sa vpredu; keď sa tancuje, prípadne keď ináč prekáža, posunie sa na bok. Škóti za pravou podkolienkou nosia dýku „Sgian Dubh". Tento zvyk je veľmi starý a vyjadruje, že človek prichádza do hosťovho domu s dobrými úmyslami - preto je dýka dobre viditeľná a kúsok povytiahnutá z podkolienky. Pod kiltom sa podľa tradície nenosí nič, ale v súčasnosti a hlavne pri formálnych podujatiach to nie je pravidlom.

V Škótsku sa kilt bežne nosí na rôzne formálne, ale i neformálne podujatia - napr. slávnostná večera, svadba, pohreb, sviatok, „ceilidh" alebo len tak na prechádzku po meste. Kilt má svoj pôvod v Highlands a kedysi sa tam nosil v podstate stále. Klany v Lowlands začali nosiť kilt oveľa neskôr a nie až v takej miere.

Kilt sa rozšíril ako tradičný odev na Škótskej vysočine v 16. storočí.

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Kilt**