Karl Popper
Paul Feyerabend
**Postpozitivizmus** je súhrnné označenie radu filozofických koncepcií, ktoré sa utvorili v priebehu
50. - 70. rokov 20. storočia v procese kritiky a revízie neopozitivizmu. Do postpozitivizmu sa zvyknú zaraďovať najmä tieto filozofické smery, školy, učenia: kritický racionalizmus,
neopragmatizmus, vedecký materializmus, historická škola filozofie vedy. Postpozitivisti skúmajú predovšetkým problematiku základov racionality (vrátane racionality vedeckého poznania),
pokiaľ ide o vedu, zaujímajú sa najmä o genetickú a dynamickú dominantu vývinu vedy a jeho nevyhnutné externé sub- a superštrukturálne súvislosti.

Zaraďuje sa sem Foucalt, Imre Lakatos, Thomas Kuhn (už v 50 rokoch rozpracoval **koncepciu nevysloveného, skrytého poznania** - oslovujeme si ho v praktickej, spoločenskej činnosti), Paul Karl Fayerabend (predstaviteľ epistemologického anarchizmu).

Prvý z mysliteľov, ktorý kritizoval logický pozitivizmus bol už Karl Popper v súvislosti s falzifikacionizmom. Postpozitivizmus hľadá objektívnu pravdu prostredníctvom experimentálnych metód. Kuhnové filozofické koncepcie predpokladajú, že nielen myslenie, ale aj historické fenomény, móda a ďalšie vplyvy, ktoré majú historický charakter, prispievajú k dosiahnutiu objektívnej pravdy. Kuhnov postpozitivizmus odmieta vedu ako ahistorickú logistickú teóriu, naopak, ráta s tým, že vede sa vyvíja prostredníctvom svojich vlastných revolučných procesov, ktorým predchádza kríza určitej paradigmy (podobnú koncepciu zastáva Foucaltova teória diskurzu). Kľúčovou sa stáva historickosť exaktných vied a paradigiem. Revolučné procesy sa dejú pri vzniku anomálií (ak paradigma prestane byť schopná uspokojivo vysvetľovať aktuálne problémy nastáva kríza vedy a následná vedecká revolúcia). Feyerabendova *Rozprava proti metóde* zase stavia na kritike vedy ako sociálneho a kultúrneho fenoménu (odpor proti tvrdeniu, že existujú vo vede zákonitosti, cieľavedomá činnosť a pod.). Podľa Fayerabenda neexistuje žiadna konkurencia medzi paradigmami (tak ako hlásal Kuhn), považuje to za normálny stav vedy - stav chaosu. Nové filozofické teórie víťazia iba schopnosti propagácie ich zástancov. Fayerabendov metodologický anarchizmus funguje na troch základných princípoch: **princíp tenacity** (princíp tvrdohlavosti - každú teórie treba rozpracovať do podrobna, a to bez ohľadu na ťažkosti), princíp **"Anything alls"** (čokoľvek je zdôvodniteľné, treba vyskúšať vedecké aj nevedecké, resp. žiadna metóda nie je vedecká, či nevedecká), **princíp proliferácie** (ku všetkým teóriám treba vytvárať alternatívne teórie).

Významné práce
--------------

* Karl Popper (1963) *Conjectures and Refutations*
* Thomas Kuhn (1962) *The Structure of Scientific Revolutions*
* Ian Hacking (1983) *Representing and Intervening*
* Andrew Pickering (1984) *Constructing Quarks*
* Peter Galison (1987) *How Experiments End*
* Nancy Cartwright (1989) *Nature's Capacities and Their Measurement*

Zdroje
------

* FILIT – zdroj, z ktorého pôvodne čerpal tento článok.
* TIEFENBACHEROVÁ, A. *Filozofia*. Bratislava: Aktuell, 2011.
* CORETH, E. EHLEN, P.HAEFFNER, G. RICKEN, F. (eds.): *Filosofie 20. století*. Olomouc: Nakladatelství Olomouc, 2006.