recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Ján Dechet** (\* 28. jún 1908, Radošina – † 10. jún 1968, Bratislava) bol slovenský rímskokatolícky kňaz, v rokoch 1950 – 1968 štátnou mocou dosadený správca Biskupstva Banská Bystrica.

Rodina
------

* otec: Ignác Dechet
* matka: Júlia rod. Vičanová

Životopis
---------

Študoval na gymnáziu v Nitre, roku 1934 absolvoval teológiu v Olomouci. V roku 1934 bol vysvätený a inkardinovaný do trnavskej apoštolskej administratúry. Ako kaplán pôsobil na viacerých miestach. V rokoch 1937 – 1939 bol prefektom kňazského seminára v Bratislave. Odtiaľ bol preložený za farára a dekana v Senohrade, Bzovíku a Ivanke pri Dunaji.

Po prevzatí moci komunistami vo februári 1948 sa stal členom Akčného výboru Slovenského národného frontu v Ivanke pri Dunaji a neskôr predsedom Diecézneho mierového výboru katolíckeho duchovenstva. V roku 1949 spoluzakladal tzv. Katolícku akciu, ktorú vtedajší biskupi tvrdo odsúdili pastierskym listom ako rozkolnícku. Keď sa po smrti biskupa Andreja Škrábika uvoľnil biskupský stolec v Banskej Bystrici, štát neuznal právoplatne zvoleného kapitulného vikára Daniela Briedoňa, donútila ho k abdikácii a 13. februára 1950 ho Slovenský úrad pre veci cirkevné vymenoval za administrátora diecézy. Diecézu spravoval z hospodárstej stránky, duchovnú stránku riadil nitriansky biskup Eduard Nécsey. Vzhľadom k tomu, že neboli dodržané predpisy kánonického práva, 18. februára 1950 Svätá Stolica Jána Decheta exkomunikovala, *„pretože sa opovážil prijať od laickej vrchnosti úrad správcu uprázdnennej banskobystrickej diecézy"*. Exkomunikáciu sňal trnavský apoštolský administrátor Ambróz Lazík na základe mimoriadnych fakúlt, ktoré dostal od Svätej stolice začiatkom roka 1950. Podmienkou sňatia exkomunikácie, bolo Dechetovo odstúpenie z funkcie administrátora. To sa však nikdy neuskutočnilo.

V roku 1955 ho komunistický režim vyznamenal vysokým štátnym vyznamenaním – Radom republiky.

Ján Dechet zomrel v roku 1968 v Bratislave.

Referencie
----------

1. ↑  DECHET, Ján. In:  *Biografický lexikón Slovenska*. Zväzok II C – F. Martin : Slovenská národná knižnica; Národný biografický ústav, 2004. 696 s. ISBN 80-89023-44-4. S. 222.
2. ↑  HAĽKO, Jozef; PEŠEK, Jan. Kapitulný vikár Ján Dechet - symbol úsilia komunistického režimu v Československu o rozvrátenie katolíckej cirkvi. *Historický časopis* (Bratislava: Historický ústav SAV), 2006, roč. 54, čís. 2, s. 287 – 304. Dostupné online [cit. 2015-11-06]. ISSN 0018-2575.

Literatúra
----------

* DECHET, Ján. In:  *Slovenský biografický slovník : od roku 833 do roku 1990*. Zväzok I A – D. Martin : Matica slovenská, 1986. 583 s. S. 456.

Externé odkazy
--------------

* Regionálne osobnosti VKMK – zdroj, z ktorého pôvodne čerpal tento článok.

Autoritné údaje: * GND: 1065010982
* SNK: 168449
* VIAF: 313419774
**Oxylos** (starogr. *Ὄξυλος* – *Oxylos*, lat. *Oxylus*) je v gréckej mytológii syn Haimóna, syna Thoanta. (alebo podľa inej verzie syn Andraimóna)

Oxylos z rodu Heraklovcov, bol kráľom v Aitólii. Odtiaľ však musel odísť do vyhnanstva z dôvodu neúmyselného zabitia svojho brata Thermia, ktorého na hrách v Tébach zabil nešikovne hodeným diskom. (alebo podľa inej verzie Alkidoka, syna Skopia).

V čase keď sa Dóri s Heraklovcami chystali na ďalší pokus dobyť Peloponéz, stretol Oxyla pri putovaní jeden z ich vodcov Temenos, syn Aristomacha, ktorému veštba odporučila, aby si za vodcu zvolili trojokého a tak si zabezpečili úspech vojenskej výpravy. Keďže Oxylos putoval krajinou na koni (alebo oslovi), ktorý mal jedno oko, Temenos ihneď pochopil, že sa veštba vzťahuje na neho a následne ho presvedčil, aby sa k nim pridal.

Po úspechu vojenskej výpravy ho za podporu zvolili za kráľa Élidy, úrodnej krajiny na severozápade Peloponézu. Hneď ako sa Oxylos stal kráľom, usporiadal v Olympii hry, ktoré tam kedysi založil Herakles (alebo Pelops) a znova ich vrátil do povedomia ľudí. Hry v Olympii sa však po smrti Oxyla pre rozbroje v Grécku opäť nekonali. Obnovil ich až jeho neskorší potomok, élidský kráľ Ifitos.

Oxylos sa oženil s Pieriou a mal s ňou dvoch synov, Aitóla a Laia. Aitóla, ktorý zomrel mladý, rodičia pochovali neďaleko Olympie a ich druhý syn Laias sa stal dedičom trónu.

Referencie a bibliografia
-------------------------

1. ↑  Pausanias, *Periégésis tés Hellados*, 5,3,6.
2. 1 2 3  Apollodoros, *Bibliotheca*, 2,8,3.
3. 1 2 3 4  Vojtech Zamarovský. *Bohovia a hrdinovia antických bájí*. Bratislava : Mladé letá, 1980. 66-048-80. S. 347.
4. ↑  Pausanias, *Periégésis tés Hellados*, 5,3,7.
5. 1 2  Pausanias, *Periégésis tés Hellados*, 5,4,5.
6. ↑  Pausanias, *Periégésis tés Hellados*, 5,4,4.
**Allegro** je open source knižnica pre tvorbu video hier, ktorá má implementovanú podporu pre základnú 2D grafiku, manipuláciu s obrázkami, textový výstup, zvukový výstup, vstup a časovače (ako aj ďalšie rutiny pre matice s pevnými a pohyblivými rádovými čiarkami), Unicode reťazce, MIDI sekvencie, prístup k súborovému systému, prácu so súbormi, dátové súbory a pre 3D grafiku. Allegro je akronym frázy **A**tari **L**ow-**Le**vel **G**ame **Ro**utines, čo vo voľnom slovenskom preklade znamená *Nízkoúrovňové herné rutiny pre Atari*.

História
--------

Allegro napísal Shawn Hargreaves pre Atari začiatkom 90. rokov. Keď zistil, že táto platforma upadá, tak prepísal Allegro na Borland C++ a DJGPP kompilátory v roku 1995. Podpora pre Borland C++ bola zanechaná vo verzií 2.0, takže jediným podporovaným kompilátorom zostalo DJGPP. Shawn Hargreaves už nepracuje na vývoji tejto knižnice.
Od verzie 4.0 dokáže knižnica pracovať s operačnými systémami DOS, Microsoft Windows, BeOS, Mac OS X a systémoch založených na Unixe. Je napísaná v programovacom jazyku C.

Rozšírenia
----------

Komunita užívateľov Allegra prispela viacerými doplňujúcimi knižnicami, ktoré riešili napríklad pohyb máp, import a export rôznych typov súborov. Rozšírenia sú zamerané najmä na prácu s novšími formátmi ako napríklad obrázkové PNG, GIF, JPEG, audiovizuálne  MPEG video, hudobné Ogg, MP3, IT, S3M, XM, textové TTF a ďalšie. 

Niektoré rozšírenia spájajú Allegro s inými programovacími jazykmi ako je napríklad Python, Perl, Scheme, C Sharp a iné.

Allegro je možné spojiť aj s OpenGL použitím knižnice AllegroGL. Verzia Allegro 5 už túto možnosť priamo podporuje.

Hry využívajúce Allegro
-----------------------

* *Icy Tower*
* *Gusanos*
* *M.U.G.E.N*

Pozri aj
--------

* SDL
* DirectX
* OpenGL

Referencie
----------

1. ↑  Allegro Development Team. *The giftware license* [online]. [Cit. 2013-11-16]. Dostupné online.

Externé odkazy
--------------

* allegro.cc - fóra, rozšírenia, hry napísané v Allegre
* Slovenský návod pre začiatočníkov
greft
**Greft** (nem. *Cröfft*; v množnom čísle **grefty**, nárečovo aj *grecht*, *krecht*, *grefti*, *grechty*) je apelatívum a toponymum z vinohradníckej terminológie, ktoré označuje (pars pro toto najmä pomnožnomými tvarmi) vinicu starého typu s technológiou jarčenia pôdy, vysádzania a udržiavania viniča v radoch azda na rozdiel od pôvodnejšieho či súbežného typu „siatej vinice" bez riadkovej úpravy, praktizovanej najmä nesymetrickým dolovaním. Slovo „greft" údajne pochádza z chorvátčiny.

Anton Bernolák vo svojom *Slowári Slowenskom Češko-Laťinsko-Ňemecko-Uherskom* (1825) slovo „greft" označuje ako ľudový výraz. *Slovník slovenského jazyka I* (1959) slovo „krecht" vysvetľuje ako „jamu, do ktorej sa na zimu uskladňujú zemiaky alebo zelenina". Václav Machek vo svojom *Etymologickom slovníku jazyka českého* (1968) v hesle „krecht" (*krechtovat* — repu, brambory) vysvetľuje juhomoravské ľudové slovo *greft* ako „dolík" na zasadenie viniča a predpokladá, že toto slovo bolo prevzaté z dolnej nemčiny, pričom uvádza aj variant z holandčiny — slovo *grecht* vo význame priekopa.

Mikrotoponymum na Slovensku označuje buď funkčné alebo zaniknuté vinice, ovocné sady, alebo polia, prípadne les.

Zdroje
------

* NIŽNANSKÝ, Jozef R. Greft – vinohradnícke apelatívum a toponymum. *Slovenská reč* (Bratislava: Veda), 1980, roč. 45, čís. 5, s. 288 – 294. Dostupné online [cit. 2022-01-13]. ISSN 1338-4279.
* História vinohradníctva v Pezinku na stránke Združenia pezinských vinohradníkov a vinárov
**Allen Welsh Dulles** (\* 7. apríl 1893, Watertown, New York, USA – † 29. január 1969, Washington D.C.) bol americký právnik a diplomat, prvý civilný a zároveň najdlhšie slúžiaci riaditeľ CIA.

Životopis
---------

Narodil sa v meste Watertown v štáte New York v pomerne bohatej rodine, v ktorej bolo tradíciou zamestnanie v diplomatických alebo štátnych službách. Mal štyroch súrodencov, jeho starší brat John Foster Dulles pracoval ako minister zahraničia v administratíve prezidenta Eisenhowera. Allen Dulles vyštudoval diplomaciu na Princeton University, už v r. 1916 vstúpil do diplomatických služieb a pracoval na rôznych amerických ambasádach po celom svete, hlavne v Európe. V r. 1926 obdržal právnický titul na George Washington University a zamestnal sa ako podnikový advokát vo firme *Sullivan & Cromwell* v New Yorku, ktorej partnerom bol jeho brat John.

Po vypuknutí 2. svetovej vojny vstúpil do *Úradu strategických služieb* (OSS), ktorý bol predchodcom CIA. Dulles slúžil od októbra 1942 do mája 1945 v Berne ako šéf miestnej pobočky OSS a jeho spravodajské služby hrali dôležitú úlohu v udalostiach, ktoré viedli ku kapitulácii nemeckých vojsk v severnom Taliansku. V r. 1948 stál na čele výboru, ktorý mal posúdiť reformu amerického spravodajského systému, ktorá sa stala základom pre založenie CIA. Po jej oficiálnom založení v r. 1951 sa stal najprv zástupcom riaditeľa tejto spravodajskej služby pod generálom Walter Bedell Smithom. 26. februára 1953 ho prezident Eisenhower ustanovil jej v poradí piatym a prvým civilným riaditeľom. CIA pod Dullesovým vedením bola zodpovedná za mnoho dôležitých operácii Studenej vojny, podieľala sa napr. na zvrhnutí iránskeho premiéra Muhammada Mosaddeka či guatemalského prezidenta Jacoba Arbenza Guzmana, organizovala tiež napr. prelety lietadiel Lockheed U-2 nad územím ZSSR či rôzne akcie proti režimu Fidela Castra na Kube. Po neúspechu invázie v Zátoke svíň však prezident John Fitzgerald Kennedy Dullesa z funkcie riaditeľa CIA v novembri 1961 odvolal.

Neskôr napísal viacero kníh o diplomacii a po vražde prezidenta Johna Kennedyho bol ustanovený ako jeden z členov Warrenovej komisie, ktorá ju mala vyšetriť. Toto bolo neskôr kritizované autormi viacerých teórii, podľa ktorých mohol mať práve Dulles záujem na Kennedyho smrti (keďže údajne za neúspech invázie v Zátoke sviň vinil hlavne Kennedyho a nikdy mu neodpustil, že ten zvalil vinu na neho a donútil ho k rezignácii z postu riaditeľa CIA). 

Zomrel v roku 1969 vo veku 75 rokov na chrípku v kombinácii s ťažkým zápalom pľúc.

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Allen Dulles**

Externé odkazy
--------------

* Allen W. Dulles. (2011). in Encyclopædia Britannica. Prístupné online

Autoritné údaje: * BnF: 119010510
* GND: 118672665
* ISNI: 0000 0001 0874 3990
* LCCN: n50030555
* NK ČR: jo2010589212
* VIAF: 17221981
* WorldCat: lccn-n50030555
**Green Park** je jednou zo staníc londýnskeho metra nachádzajúca sa v londýnskom mestskom obvode City of Westminster na ulici Piccadilly, na severnom okraji Green Parku. Obsluhujú ju tri rôzne linky. Nachádza sa v tarifnej zóne 1.

História
--------

Stanicu otvorili 15. decembra 1906 na Great Northern, Piccadilly & Brompton Railway (dnešná Piccadilly Line). Stanica pôvodne niesla meno „Dover Street", vďaka svojej polohe na rohu ulíc Dover Street a Piccadilly. V roku 1933 sa začalo s prestavbou stanice. Výťahy boli vymenené za eskalátory a taktiež bol vybudovaný nový vestibul, ktorý sa nachádzal priamo pod cestou. Na rohu Piccadilly a Stratton Street a taktiež na južnej strane Piccadilly boli vybudované nové vchody do stanice. Po rekonštrukcii bola stanica otvorená pod svojim súčasným názvom – „Green Park". 

V tom čase podobné stavebné práce prebehli aj na ďalšej stanici: Hyde Park Corner. Málo využívaná stanica Down Street, ktorá sa medzi nimi nachádzala bola uzavretá. 

Nástupištia Victoria Line boli otvorené 7. marca 1969 a ďalšie na Jubilee Line boli otvorené 1. mája 1979. Ďalšou stanicou na Jubilee Line bola stanica Charing Cross, kde mali vlaky konečnú. Po predĺžení Jubilee Line do juhovýchodného Londýna boli jej nástupištia na Charing Cross uzavreté a linka bola zo stanice Green Park predĺžená do stanice Westminster.

9. októbra 1975, teroristi patriaci k Írskej republikánskej armáde detonovali bombu pred vstupom do stanice. Explózia si vyžiadala jeden ľudský život. Podobné útoky sa uskutočnili na staniciach West Ham v roku 1976 a Victoria v roku 1991.

Linky
-----

Stanicu v súčasnosti obsluhujú tri linky:

* Na Piccadilly Line sa nachádza medzi stanicami Hyde Park Corner a Piccadilly Circus.
* Na Victoria Line sa nachádza medzi stanicami Victoria a Oxford Circus.
* Na Jubilee Line sa nachádza medzi stanicami Bond Street a Westminster. Pred predĺžením Jubilee Line v roku 1999 bola nasledujúca stanica Charing Cross.

Miesta záujmu
-------------

* Green Park
* Buckinghamský palác

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Green Park (stanica metra)**

Externé odkazy
--------------

* London's Transport Museum Photographic Archive
	+ Stanica Dover Street, 1911
	+ Vestibul a výťahy, 1927
	+ Nový vestibul a eskalátory vedúce k Picadilly Line, 1934
	+ Nový vstup do stanice na severnej strane Piccadilly, 1934
	+ Nový vstup do stanice a autobusová zástavka na severnej strane Piccadilly, 1934
***Hra snov*** (v starších prekladoch ***Hra snu***; švéd.: ***Ett Drömspel***) je divadelná hra napísaná v roku 1901 švédskym dramatikom Augustom Strindbergom. Strindberg hru dokončil po psychotickej epizóde svojho života, počas ktorej trpel neurózami a utkvelými predstavami, že ho skupina bosoriek chce zavraždiť. Tieto roky svojho života neskôr opísal v denníkoch vydaných pod názvom *Inferno*. 

*Hra snov* predstavuje odklon od predošlého Strindbergovho štýlu písania. V jeho starších drámach sa staval do úlohy martýra prenasledovaného ženami. V tomto období si však začína uvedomovať svoj podiel viny na rozpade manželstva s Harriet Bossovou.

Postavy
-------

* **Básnik**
* **Ágnes**, dcéra boha Indru
* **Dôstojník**
* **Vrátnička**
* **Advokát**
* **Baletka**
* **Lepič plagátov**

Literatúra
----------

O Strindbergovej hre snov, napísal v roku 2006 slovenský teatrológ Doc. Mgr. Miroslav Ballay PhD. sémanticky a semioticky zamerané štúdium s názvom "*Štvoro interpretačných exkurzov do inscenácie Hra snov*".
Vlajka Kazachstanu
**Vlajka Kazachstanu** – po vyhlásení nezávislosti bola zavedená modrá vlajka nesúca žltého stepného orla, slnko a pri žrdi žltý národný ornament. Táto vlajka bola zavedená 4. júna 1992 a nahradila vlajku Kazašskej SSR (Sovietskej socialistickej republiky).

História vlajok Kazachstanu
---------------------------

Prvá vlajka Kazachstanu zavedená v roku 1937 niesla dva žlté nápisy: kazašský latinkou písaný (Qazaq SSR) a ruský azbukou písaný (Kazachskaja SSR). Nad nimi sa nachádzal kosák a kladivo. Vlajka zo štyridsiatych rokoch niesla opäť dva nápisy, teraz už obe v azbuke kazašský (Kazak, SSR) a ruský (Kazachskaja SSR). Veľké žlté kladivo a kosák sa nachádzali pri žrdi. Dňa 24. 1. 1953 bola zavedená sovietska vlajka s modrým pruhom v dolnej časti vlajky. 

Po vyhlásení nezávislosti bola zavedená modrá vlajka nesúca žltého stepného orla, slnko a pri žrdi žltý národný ornament.

Galéria
-------

* 1937 – 19401937 – 1940
* 1940 – 19531940 – 1953
* Vlajka Kazašskej SSR (Sovietskej socialistickej republiky)Vlajka Kazašskej SSR (Sovietskej socialistickej republiky)

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Vlajka Kazachstanu**

| * z
* d
* u
Vlajky ázijských krajín |
| --- |
| 
* Afganistan Afganistan
* Arménsko Arménsko
* Azerbajdžan Azerbajdžan
* Bahrajn Bahrajn
* Bangladéš Bangladéš
* Bhután Bhután
* Brunej Brunej
* Cyprus Cyprus
* Čína Čína
	+ Hongkong Hongkong
	+ Macao Macao
	+ Taiwan Taiwan
* Filipíny Filipíny
* Gruzínsko Gruzínsko
* India India
* Indonézia Indonézia
* Irak Irak
* Irán Irán
* Izrael Izrael
* Japonsko Japonsko
* Jemen Jemen
* Jordánsko Jordánsko
* Kambodža Kambodža
* Katar Katar
* Kazachstan Kazachstan
* Kirgizsko Kirgizsko
* Kórejská ľudovodemokratická republika Kórejská ľudovodemokratická republika
* Kórejská republika Kórejská republika
* Kuvajt Kuvajt
* Laos Laos
* Libanon Libanon
* Malajzia Malajzia
* Maldivy Maldivy
* Mjanmarsko Mjanmarsko
* Mongolsko Mongolsko
* Nepál Nepál
* Omán Omán
* Pakistan Pakistan
* Palestína Palestínske autonómne územia
* Rusko Rusko
* Saudská Arábia Saudská Arábia
* Singapur Singapur
* Spojené arabské emiráty Spojené arabské emiráty
* Srí Lanka Srí Lanka
* Sýria Sýria
* Tadžikistan Tadžikistan
* Thajsko Thajsko
* Turecko Turecko
* Turkménsko Turkménsko
* Uzbekistan Uzbekistan
* Vietnam Vietnam
* Východný Timor Východný Timor

 |  |
Štátna pečať Slovenskej republikyŠtátna pečať Slovenskej republiky
Štátna pečať Slovenskej republiky (1939–1945)Štátna pečať Slovenskej republiky (1939–1945)
**Štátna pečať Slovenskej republiky** je podľa zákona NR SR č. 63/1993 Z. z. o *štátnych symboloch Slovenskej republiky a ich používaní v znení neskorších predpisov* oficiálny štátny symbol Slovenskej republiky.

Popis a použitie
----------------

Štátna pečať SR je okrúhla s priemerom 45 mm. V strede pečate je vyobrazený štátny znak Slovenska. Farby znaku sú vyznačené heraldickým šrafovaním. V medzikruží okolo štátneho znaku je umiestnený nápis SLOVENSKÁ REPUBLIKA. V dolnej časti pečate je lipový lístok. Štátna pečať je zadefinovaná aj v článku 9 Ústavy Slovenskej republiky.

Štátna pečať sa používa na originál listiny ústavy a ústavných zákonov Slovenskej republiky, medzinárodných zmlúv, poverovacích listín diplomatických zástupcov ako a v ďalších obvyklých prípadoch, v ktorých je jej použitie obvyklé.

Pečatidlo štátnej pečate uschováva prezident Slovenskej republiky.

Referencie
----------

1. 1 2 3   *Zákon Národnej rady Slovenskej republiky č. 63/1993 Z. z. o štátnych symboloch Slovenskej republiky a ich používaní* [online]. Bratislava: Ministerstvo spravodlivosti SR, 1993-02-18, [cit. 2021-04-14]. Dostupné online.
2. 1 2 3   *Štátne symboly* [online]. Bratislava: Ministerstvo vnútra SR, 2008-12-31, [cit. 2021-04-14]. Dostupné online.
3. ↑   *Ústava Slovenskej republiky č. 460/1992 Zb.* [online]. Bratislava: Ministerstvo spravodlivosti SR, 1992-09-01, [cit. 2021-04-14]. Dostupné online.
**Kampfgruppe Peiper** bola nemecká úderná jednotka (Kampfgruppe) 1. tankovej divízie SS Leibstandarte Adolf Hitler, 6. tankovej armády počas bitky v Ardenách cez druhú svetovú vojnu. Bola pomenovaná podľa svojho veliteľa SS-Obersturmbannführera (podplukovníka SS) Joachima Peipera. 

Silu jednotky predstavovalo na začiatku bitky asi 4 800 mužov a 600 vozidiel vrátane 70 tankov. Išlo hlavne o tanky Panzer IV (PzKw IV), Panzer II (PzKw II Ausf.H), Panther (PzKw V), Tiger I a II a samohybné delá StuG III Ausf.G. Jej úlohou bolo dostať sa k rieke Meuse a otvoriť tak cestu do Belgicka. Pre potrebu čo najrýchlejšieho postupu bolo jednotke nariadené nebrať zajatcov. Jednotky Kampfgruppe Peiper sa dali do pohybu o 2:00 ráno, dňa 16. decembra 1944. 17. decembra sa jednotke podarilo obsadiť americký sklad paliva v Honsfelde. Na viacerých miestach jej príslušníci zavraždili skupiny zajatých amerických vojakov, na ktorých narazili. Najznámejší je Malmédsky masaker, ale podobné incidenty sa udiali aj pri Honsfelde a Büllingene.

18. decembra Peiprova jednotka obsadila Stavelot, ale po tom čo americkí ženisti vyhodili do vzduchu dôležitý most v Trois-Ponts, cez ktorý mali prejsť sa postup skupiny zastavil. Onedlho sa stretli s americkými jednotkami, ktoré vedeli o pohybe nemeckej jednotky a snažili sa ju za každú cenu zastaviť. V blízkosti obce La Gleize americkí ženisti zlikvidovali jedinú ústupovú cestu. Odrezaní od zásob sa Peiper pokúšal prečkať s útočnou skupinou v obkľúčení pri La Gleize, kým ho nevyslobodia ďalšie postupujúce nemecké jednotky. Ťažké boje a letecké útoky zredukovali bojovú skupinu na približne 800 mužov. Keď sa do 23. decembra nepodarilo žiadnej nemeckej jednotke preraziť obkľúčenie nariadil zanechať ťažkú výzbroj a ustúpiť cez neprehľadný zalesnený terén späť ku svojim jednotkám. Zvyšku jednotky sa to do 24. decembra podarilo.

Bibliografia
------------

* Sutherland, Jon & Canwell, Diane: *World War II, a source book*. Flame tree publishing, 2003. ISBN 1-904041-45-0
**Kozmické žiarenie** je prúd vysokoenergetických častíc, ktoré vnikajú do zemskej atmosféry z kozmického priestoru (tzv. **primárne kozmické žiarenie**) a častíc, ktoré vznikli v zemskej atmosfére interakciou častíc primárneho kozmického žiarenia s časticami atmosféry (tzv. **sekundárne kozmické žiarenie**). Má najkratšiu známu vlnovú dĺžku.

Primárne kozmické žiarenie je tvorené úplne ionizovanými atómami. Tvoria ho 90%-ným podielom jadrá vodíka (protóny), 9%-ný podiel majú jadrá hélia (α častice) a zvyšok tvoria ťažšie jadrá až po jadrá s protónovým číslom 92 a vysokoenergetické voľné elektróny. Všetky častice sa pohybujú rýchlosťami blízkymi rýchlosti svetla, preto majú aj vysokú kinetickú energiu (109 až 1021 eV).

Nízkoenergetické častice primárneho kozmického žiarenia prichádzajú najmä zo Slnka (109 až 1010 eV). Vznikajú pri slnečných erupciách. Intenzita slnečného kozmického žiarenia sa mení v zhode s 11-ročným slnečným cyklom. Najväčšia časť kozmického žiarenia prichádza z galaktických oblastí, jeho zdrojom sú supernovy a ich pozostatky. Najenergetickejšie častice (energia nad 1018) pochádzajú z mimogalaktických oblastí. Ich zdrojom sú kvazary a aktívne jadrá galaxií.

Vysokú energiu častice získavajú prechodom cez premenné magnetické polia. Zemské magnetické pole sústreďuje častice okolo magnetických pólov a do pásiem žiarenia. Intenzita kozmického žiarenia sa mení so zemepisnou šírkou, preto na rovníku má kozmické žiarenie najmenšiu intenzitu a v okolí pólov najväčšiu.

Po vniknutí do zemskej atmosféry ťažké jadrá kozmického žiarenia interagujú s časticami atmosféry vo výške 40 km, jadrá vodíka primárneho kozmického žiarenia interagujú s jadrami dusíka a kyslíka vo výške 20 km. Nižšie sa dostávajú už len vysokoenergetické častice, ktoré pri interakciách vyvolávajú celú reťaz rozvetvených reakcií. Reťaz pokračuje dovtedy, kým energia jednotlivých častíc neklesne na 108 eV.

Podľa prenikavosti častíc má sekundárne kozmické žiarenie tzv. **mäkkú** a **tvrdú zložku**. Mäkká zložka pozostáva z elektrónov a pozitrónov. Tvrdá zložka (veľmi prenikavá) pozostáva z energetických mezónov, schopných preniknúť hlboko pod zemský povrch.

Kozmické žiarenie sa skúma pomocou výškových balónov, rakiet, kozmických družíc a sond. Jeho štúdium má význam pre astrofyziku vysokých energií, štúdium silných interakcií a elementárnych častíc. Kozmické žiarenie môže vyvolať závažné biologické efekty (napr. zmenu génov), poškodzuje polovodiče.

Pôvodný prameň
--------------

Hajduk, A. Štohl, J. a kol. *Encyklopédia astronómie*, Obzor Bratislava, 1987, str. 298 – 299


|  |  |
| --- | --- |
|  | Fyzikálny portálAstronomický portál |
**Škoda 1Tr** bol prvý trolejbus vyrobený vo Škodových závodoch. Zároveň išlo tiež o jeden z troch trolejbusov, ktoré boli určené pre začatie trolejbusovej dopravy v Prahe

Konštrukcia
-----------

Podvozok trolejbusu 1Tr mechanicky vychádzal z nákladného automobilu Škoda 553, bol iba upravený pre dosadenie trakčného motora a elektrickej výzbroje. Karoséria pre takto upravený podvozok bola vyrobená vo Škodových závodoch v Mladej Boleslavi, elektrickú výzbroj dodali tie isté závody z Plzne. Skriňa bola drevená, spevnená kovovými výstuhami a zvonku oplechovaná. Na streche umiestnené zberača museli byť na troleje nasadzované pomocou tyče.

Išlo o trojnápravový trolejbus (hnacia bola tretia náprava). Bol vybavený tromi brzdami – elektrickú rekuperačnú, pneumatickú prevádzkovú a ručnú. Bol určený pre ľavostrannú prevádzku, preto boli v ľavej bočnici umiestnené dvoje dvojdielne skladacie dvere. Vodič trolejbusu mal pre vstup na svoje stanovište k dispozícii ešte malé dvierka v pravej bočnici. Po vzniku Protektorátu bol voz prestavaný na pravostrannú prevádzku.

Prototyp
--------

Prototyp (a tiež jediný vyrobený voz tohto typu) bol vyrobený v roku 1936. Spolu s prototypmi trolejbusov Praga TOT a Tatra T 86 bol určený pre prvú česko-slovenskú "modernú" trolejbusovú prevádzku v Prahe. Voz 1Tr dostal evidenčné číslo 301 a jazdil až do roku 1955, kedy bol odstavený. O rok neskôr bol vyradený zo stavu pražských trolejbusov a bol odovzdaný Národnému technickému múzeu, ktoré však tento unikátny voz v roku 1961 sešrotovalo.

Prevádzka
---------

V roku 1936 bol vyrobený **jediný** voz.

| Súčasný stať | Mesto | Stránka | Typ | Roky dodávok | Počet vozov | Evidenčné číslapri dodaní | Poznámky | Zdroj |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Česko Česko | Praha | stránka | 1Tr | 1936 | 1 | 301 |   |   |

Literatúra
----------

* HARÁK, Martin. *České trolejbusy*. 1. vyd. [s.l.] : Grada Publishing, 2015. 160 s. ISBN 978-80-247-5552-6.

Externé odkazy
--------------

* Fotografie

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Škoda 1Tr na českej Wikipédii.*

| * z
* d
* u
Trolejbusy vyrábané spoločnosťou Škoda v Plzni a v Ostrove nad Ohří |
| --- |
| Štandardné vozy | 
* 1Tr
* 2Tr
* 3Tr
* 6Tr
* 7Tr
* 8Tr
* 9Tr
* T 11
* 14Tr (TV – 14Tr)
* 14TrM
* 14TrE
* 14TrSF
* 17Tr
* 21Tr
* 24Tr
* 26Tr
* 28Tr
* 30Tr
* 32Tr

 |  |
| Kĺbové vozy | 
* 15Tr
* 15TrM
* 15TrSF
* 22Tr (22TrG)
* 25Tr
* 27Tr
* 31Tr
* 33Tr
* 35Tr

 |
| Ďalšie typy | 
* Sanos 115Tr
* Sanos 200Tr
* ŠEAL 100

 |
| Autobusy | 21Ab |
| Nerealizované trolejbusy Škoda |
Prototyp trolejbusu Škoda 26Tr v Plzni
**Škoda 24TrBT** (predtým neoficiálne označovaný ako Škoda 26Tr) je nový trolejbus vyrábaný spoločnosťou Škoda (s využitím skrine **Citelis CNG** od spoločnosti Irisbus) nízkopodlažnej koncepcie. Od predchodcu (24Tr) sa odlišuje použitím novej elektrickej výzbroje Škoda Electric a ďalšími súčiastkami. Bežný cestujúci pocíti rozdiel predovšetkým hladšou, dynamickejšiou a tichšiou jazdou.

Premávka
--------

V premávke je momentálne len prototyp, ktorý premáva v Plzni pod číslom 507.

| * z
* d
* u
Trolejbusy vyrábané spoločnosťou Škoda v Plzni a v Ostrove nad Ohří |
| --- |
| Štandardné vozy | 
* 1Tr
* 2Tr
* 3Tr
* 6Tr
* 7Tr
* 8Tr
* 9Tr
* T 11
* 14Tr (TV – 14Tr)
* 14TrM
* 14TrE
* 14TrSF
* 17Tr
* 21Tr
* 24Tr
* 26Tr
* 28Tr
* 30Tr
* 32Tr

 |  |
| Kĺbové vozy | 
* 15Tr
* 15TrM
* 15TrSF
* 22Tr (22TrG)
* 25Tr
* 27Tr
* 31Tr
* 33Tr
* 35Tr

 |
| Ďalšie typy | 
* Sanos 115Tr
* Sanos 200Tr
* ŠEAL 100

 |
| Autobusy | 21Ab |
| Nerealizované trolejbusy Škoda |
Základná štruktúra cefalosporínov
**Cefalosporíny** sú skupina beta-laktámových antibiotík. Spolu s cefamycínmi tvoria podskupinu beta-laktámových antibiotík nazývaných cefémy.

História
--------

Cefalosporínové zlúčeniny boli prvýkrát izolované z kultúr *Cephalosporium acremonium* z kanalizácie na Sardínii v roku 1948 talianskym vedcom Giuseppem Brotzom, ktorý si všimol, že tieto kultúry produkovali látky účinné proti *Salmonella typhi*, pôvodcovi týfusovej horúčky. Vedci na Univerzite v Oxforde izolovali cefalosporín C. Cefalosporínové jadro, kyselina 7-aminocefalosporánová (7-ACA), bolo odvodené od cefalosporínu C a ukázalo sa analogické penicilínovému jadru (kyseline 6-aminopenicilínovej), ale nebolo dostatočne silné na klinické použitie. Modifikácie postranných reťazcov 7-ACA vyústili do výroby použiteľných antibiotických agentov a výroba prvého z nich, cefalotínu, bola spustená v spoločnosti Eli Lilly v roku 1964.

Mechanizmus účinku
------------------

Cefalosporíny majú rovnaký mechanizmus účinku ako iné beta-laktámové anitibiotiká, ako napríklad penicilíny. Cefalosporíny narúšajú syntézu peptidoglykánovej vrstvy bakteriálnej bunkovej steny. Peptidoglykánová stena je veľmi dôležitá pre štukturálnu integritu bunkovej steny. Posledný transpeptidačný krok v syntéze peptidoglykánu sa uskutočňuje prostredníctvom transpeptidáz známych ako proteíny viažuce penicilín (PBP). PBP sa viažu na D-Ala-D-Ala na konci muropeptidov (prekurzory peptidoglykánu) na spojenie peptidoglykánu. Beta-laktámové antibiotiká napodobňujú toto miesto a kompetitívne tak inhibujú spájanie PBP peptidoglykánu.
|  |
| --- |
|   |
| RGB: | (128; 0; 255) |
| HTML: | #8000FF |
| CSS: | violet |
| CMYK: | (50; 100; 0; 0) |
| HSV: | (270 °; 100 %; 100 %) |
| L\*a\*b: | ( %; ; ) |

**Fialová** je farba, ktorá zodpovedá najvyšším frekvenciám, ktoré je ľudské oko schopné vnímať, v širšom ponímaní je to tiež akákoľvek farba medzi červenou a modrou. Fialová patrí medzi základné farby spektra, je to farba monochromatického svetla s vlnovou dĺžkou približne 380 – 420 nm.[chýba zdroj] Svetlo s vyššou frekvenciou, ktoré už ľudský zrak nedokáže vnímať sa nazýva ultrafialové žiarenie (UV).

Vo farebnom označení odporov znamená fialová farba číslicu 7 alebo toleranciu ±0.1%.[chýba zdroj]

Pozri aj
--------

* Ultrafialové žiarenie
* Zoznam farieb

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Fialová**

  


| * z
* d
* u
Farby |
| --- |
| Odtiene sivej | 
* biela
* sivá
* čierna

 |
| Dúha | 
* červená
* oranžová
* žltá
* zelená
* modrá
* fialová

 |
| RGB / CMYK | 
* červená (R)
* zelená (G)
* modrá (B)
* azúrová (C)
* purpurová (M)
* žltá (Y)
* čierna (K)

 |
| Ostatné | 
* hnedá
* ružová
* tyrkysová

 |
| Zoznam farieb |
Letecký rýchlomer ciachovaný v uzloch (*knots*).
**Námorný uzol** alebo **uzol** (značka **kt** alebo **kn** z angl. *knot*) je jednotka rýchlosti, používaná v moreplavbe, letectve a meteorológii.

Definícia
---------

Jeden námorný uzol je definovaný ako rýchlosť jednej námornej míle za hodinu

1 kt = 1 NM/h
### Prevod

1 kt = 1,852 km/h
1 kt ≈ 0,514 m/s

História
--------

Lano na meranie rýchlosti s naviazanou doskou (*log*).
Pojem vznikol z metódy merania rýchlosti plavby lode pomocou lana, na ktorom boli uviazané uzly vo vzdialenosti 47 stôp a 3 palce (14,4018 m).
Koniec lana s naviazanou brzdnou doskou (angl. *log*) sa hodil do vody a presýpacími hodinami sa meral čas 30 sekúnd (presnejšie 28 sekúnd). Rýchlosť lode sa udávala počtom uzlov, ktoré prešli rukami námorníka pri odvíjaní lana počas tohto intervalu. Podľa tejto definície je rýchlosť jedného uzla 1,85166 km·h−1, čo sa od modernej definície líši len o 0,2 ‰.

Nameraná rýchlosť lode sa v pravidelných intervaloch zapisovala do knihy zvanej *log book*, z ktorej sa vyvinul lodný denník.
Súradnice: 41°44′45″S 23°23′48″V﻿ / ﻿41,745733°S 23,396716°V﻿ / 41.745733; 23.396716

**Malăk Vihren** (bulh. Малък Вихрен), do roku 1989 **Muratov vrăh** (bulh. Муратов връх) je vrch v pohorí Pirin v Blagoevgradskej oblasti v juhozápadnom Bulharsku.

Opis
----

Malăk Vihren leží v Severnom Pirine, najväčšom a najvyššom z troch podcelkov pohoria Pirin. Dosahuje výšku 2 669 m n. m. a je súčasťou hlavného hrebeňa. Nachádza sa v severnej časti Severného Pirinu, ktorá je z väčšej časti tvorená granitom. Samotný vrch Malăk Vihren je tvorený mramorom. Severne od vrchu leží Hvojnati vrăh (bulh. Хвойнати връх), od ktorého je oddelený vysokohorským priesmykom Vlahinski preval, južným smerom leží horský chrbát Dončovi karauli (bulh. Дончови караули). Východným smerom od vrchu sa rozprestiera skupina jazier Hvojnati ezera (bulh. Хвойнати езера). Malăk Vihren je pyramídového tvaru, so stenami smerujúcimi na sever, juh, západ a východ. V zimnom období sa na vrchu často vyskytujú lavíny. Vrch bol pomenovaný názvom Malăk Vihren, pretože tvarovo pripomína najvyšší vrch pohoria Pirin - Vichren.

Turizmus
--------

Na Malăk Vihren sa dá vystúpiť po hrebeni pohoria; zo severu z vrchu Hvojnati vrăh cez priesmyk Vlahinski preval,, rovnako tak po hrebeni z južného smeru.

Galéria
-------

* Celkový pohľad na Malăk Vihren od jazera Ribnoto ezeroCelkový pohľad na Malăk Vihren od jazera Ribnoto ezero
* Pohľad na Malăk Vihren od jazera Žabeško ezeroPohľad na Malăk Vihren od jazera Žabeško ezero

Referencie
----------

1. 1 2 3 4 5 6  KIRADŽIEV, Svetlin. Enciklopedičen geografski rečnik na Bălgarija. Sofia: Iztok-Zapad. 2013. 628 s. ISBN 6191521421. S. 339. (po bulharsky)
2. 1 2 3 4 5 6 7 8  NIKOLOV, Vasil; JORDANOVA, Marina; BOTEVA, Ivanka. Planinite v Bălgarija. Sofia: Izdatelstvo na Bălgarska akademija na naukite "Prof. Marin Drinov". 2018. 434 s. ISBN 9789543229468. S. 308. (po bulharsky)
3. 1 2 3 4 5 6  GUŠEV, Angel; GUŠEVA, Kalina. Pirin. Po bila i vărhove. Sofia: Univerzitetsko izdatelstvo "Sv. Kliment Ohridski". 2015. 240 s. ISBN 9789540738963. S. 68 – 69. (po bulharsky)
4. 1 2  GUŠEV, Angel; GUŠEVA, Kalina. Pirin. Iľustrovana enciklopedija. Sofia: Univerzitetsko izdatelstvo "Sv. Kliment Ohridski". 2012. 236 s. ISBN 9789540730509. S. 176. (bulharsky)
**Teória spolupatričnosti** alebo **afiliačná teória** je motivačná teória, ktorá upozorňuje na motivačný význam sociálnych aspektov ľudského správania. Jej autorom je americký psychológ Stanley Schachter. 

Vychádza z ľudskej potreby vyhľadávať sociálne kontakty, ktorá sa najčastejšie uplatňuje medzi ľuďmi, ktorí majú niečo spoločné: majú spoločné názory, patria do rovnakej sociálnej skupiny, majú podobný životný štýl, či pracujú na jednom pracovisku.

Táto všeobecná ľudská tendencia sa prejavuje posilnením konformného správania: jedinec získa motiváciu prispôsobiť svoje správanie a pracovný výkon sociálnym normám na pracovisku (ak je na pracovisku zvykom pracovať s nasadením, nový pracovník - aj ak nebol zvyknutý podávať také výkony - prispôsobí sa, na druhej strane prostredie s nízkou pracovnou motíváciou prostredníctvom konformity oslabuje pracovné nadšenie jednotlivca).

Zdroje
------

* Vladimír Provazník a kol.: *Psychologie pro ekonomy*, GRADA Publishing 1997
**Extrém** je hodnota funkcie, ktorá má tú vlastnosť, že je buď najmenšia alebo najväčšia spomedzi všetkých funkčných hodnôt. Extrémy funkcie sa rozlišujú na lokálne a globálne.

Lokálne extrémy
---------------

### Lokálne minimum

**Lokálne minimum** {\displaystyle f(x\_{0})} je najmenšia hodnota, ktorú funkcia {\displaystyle f} nadobúda na nejakej podmnožine jej definičného oboru {\displaystyle A\subset D(f)}.  

{\displaystyle \forall x\in A\subset D(f):f(x)\geq f(x\_{0})}  

### Lokálne maximum

**Lokálne maximum** {\displaystyle f(x\_{0})} je opak lokálneho minima, teda najväčšia hodnota, ktorú daná funkcia nadobúda na určitej podmnožine jej definičného oboru.  

{\displaystyle \forall x\in A\subset D(f):f(x)\leq f(x\_{0})}

Globálne extrémy
----------------

### Globálne minimum

**Globálne minimum** {\displaystyle f(x\_{0})} je najmenšia funkčná hodnota, spomedzi všetkých funkčných hodnôt funkcie na jej definičnom obore.  

{\displaystyle \forall x\in D(f):f(x)\geq f(x\_{0})}  

### Globálne maximum

**Globálne maximum** {\displaystyle f(x\_{0})} je najväčšia funkčná hodnota, spomedzi všetkých funkčných hodnôt funkcie na jej definičnom obore.  

{\displaystyle \forall x\in D(f):f(x)\leq f(x\_{0})}

Hľadanie extrémov funkcie
-------------------------

Funkcia môže mať extrém v bode {\displaystyle x\_{0}} vtedy, ak je v danom bode derivácia funkcie nulová. Teda platí  

{\displaystyle f'(x\_{0})=0}  

Ak {\displaystyle f^{(2)}(x\_{0})<0}, potom ide o lokálne maximum.  

Ak {\displaystyle f^{(2)}(x\_{0})>0}, potom ide o lokálne minimum.  

Ak {\displaystyle f^{(2)}(x\_{0})=0}, potom ide o tzv. sedlový bod, teda sa tu lokálny extrém nenachádza.

### Príklad 1

Pri hľadaní extrémov funkcie {\displaystyle f(x)=x^{2}+4x+1} treba najprv funkciu zderivovať. Deriváciou vznikne funkcia {\displaystyle f'(x)=2x+4}. Extrém je v tom bode, v ktorom je derivácia danej funkcie nulová, a teda

{\displaystyle f'(x\_{0})=0\Leftrightarrow x\_{0}=-2}

Druhou derivácia je kladná pre každé x z definičného oboru, a preto má daná kvadratická funkcia v bode -2 minimum.

### Príklad 2

Prípad, kedy je derivácia v bode nulová, ale nie je tam extrém je funkcia {\displaystyle f(x)=x^{3}}, jej derivácia je {\displaystyle f'(x)=3x^{2}}. Možný extrém je v bode 0, pretože {\displaystyle f'(0)=0}, ale funkcia je na celom intervale stúpajúca, takže sa v tom bode nemôže extrém nachádzať.

Externé odkazy
--------------

* Maximum a minimum funkcie
**Montmorillonit** je minerál kryštalizujúci v monoklinickej sústave, chemicky hydratovaný zásaditý kremičitan sodíka, vápnika, horčíka a hliníka - (Na,Ca)0,3(Al,Mg)2Si4O10(OH)2·nH2O. Patrí do skupiny smektitu (ílových minerálov).

Charakteristika
---------------

Montmorillonit sa vyskytuje v kompaktnej podobe, kusový, zrnitý alebo drobivý. Má bielu, sivobielu, žltkastú alebo hnedastú farbu. Vryp montmorillonitu je biely. Kusový montmorillonit je nepriehľadný minerál s matným leskom. Na dotyk býva takmer mastný. Pre jeho schopnosť pohlcovať rádioaktivitu sa používa pri skladovaní rádioaktívneho odpadu.

Vznik
-----

Vzniká hlavne v íloch, sopečných tufoch. Je hlavnou súčasťou tzv. bentonitových ílov.

Poznávanie
----------

Montmorillonit má schopnosť až niekoľkonásobne zväčšiť svoj objem prijímaním vody do svojej štruktúry.

Výskyty na Slovensku
--------------------

* Kuzmice (okres Trebišov)
* Lastovce (okres Trebišov)
* Nižná Kamenica (pri Košiciach)
* Nižný Žipov (okres Trebišov)
* Podhoroď (okres Sobrance)
* Slaská (okres Žiar nad Hronom)
* Stará Kremnička (ložisko pri Jelšovom potoku, okres Žiar nad Hronom)
* Malachovská dolina (okres Banská Bystrica)

Pozri aj
--------

* Zoznam minerálov

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Montmorillonit**

Externé odkazy
--------------

* Mineraly.sk – zdroj, z ktorého (pôvodne) čerpal tento článok.
* Montmorillonit na www.mindat.org
**Francis Parkman** (\* 16. september 1823, Boston, Massachusetts, USA - † 8. november 1893, Jamaica Plain) bol americký historik, známy pre svoje dielo o Severnej Amerike v období kolonializmu.

Život
-----

Pochádzal zo zámožnej rodiny, jeho rodičmi boli reverend Francis Parker a jeho druhá žena Caroline Hall Parkmanová. Od detstva ho sužovali zdravotné problémy. Mal päť súrodencov: Caroline, Mary, Eliza, Johna Eliota a Sarah z otcovho prvého manželstva. Od roku 1831 študoval na privátnej Chauncy Hall a v roku 1840 nastúpil na Harvard.

Ešte pred ukončením štúdií ho rodičia poslali na cestu po Európe. Plavil sa po Stredozemnom mori, kde navštívil niektoré ostrovy, videl Taliansko, Švajčiarsko, Francúzsko a Škótsko. Cesta trvala od novembra 1843 do júna 1844. Na jeseň 1844 začal študovať na Harvarde práva. V roku 1845 publikoval svoje prvé články v *Knickerbocker Magazine*.  

V roku 1846 získal právnický titul a pokračoval vo svojich študijných cestách. Odišiel do New Yorku, Baltimore, Kalifornie a prešiel aj iné časti USA. V tomto roku sa u neho opäť objavili zdravotné a psychické ťažkosti. V máji 1850 sa oženil s Catherine Scollay Bigelow, dcérou známeho bostonského lekára, s ktorou mal tri deti: Grace Parkmanovú Coffinovú, Francisa Parkmana III. a Katharine Parkmanovú Coolidgeovú. Syn zomrel v troch rokoch na šarlach. V roku 1856 precestoval Kanadu. V roku 1858 zomrela jeho manželka pri pôrode ich posledného dieťaťa. Sám sa toho istého roku odišiel liečiť do Francúzska. Cestoval, za vedeckým účelom, až do neskorého veku. Titul doktor práv získal v roku 1889. Zomrel vo svojom dome po krátkej chorobe.

V Bostone stojí jeho pamätník od Daniela Chestera Frencha.

Dielo
-----

* *The Oregon Trail*, 1847
* *The Conspiracy of Pontiac*, 1851
* *VASSALLO Morton*, 1856
* *The Pioneers of France in the New World*, 1865
* *The Jesuits in North America in the Seventeenth Century*, 1867
* *La Salle and the Discovery of the Great West*, 1869
* *Count Frontenac and New France under Louis XIV*, 1877
* *Montcalm and Wolfe*, 1884
* *A Half Century of Conflict*, 1892
* *The Journals of Francis Parkman*, 1947
* *The Letters of Francis Parkman*, 1960

Referencie
----------

1. ↑  APPLEGATE, Edd. *Literary journalism: a biographical dictionary of writers and editors*. [s.l.] : Greenwood Publishing Group, 1996. S. 201. (anglicky)
2. 1 2  GALE, Robert L.. *Francis Parkman*. New York : Twayne Publishers, 1973. S. 16. (anglicky)

* *Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Francis Parkman na českej Wikipédii.*

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Francis Parkman**

Autoritné údaje: * BnF: 11918645m
* GND: 118789686
* ISNI: 0000 0001 1024 850X
* LCCN: n80039370
* NK ČR: kup19990000074187
* VIAF: 36922833
* WorldCat: lccn-n80039370
**Francis Richard Scobee** (\* 19. máj 1939, Cle Elum, Washington, USA – † 28. január 1986, nad Floridou) bol americký letec a kozmonaut z raketoplánov, ktorý tragicky zahynul pri katastrofe Challengeru.

Život
-----

### Mladosť a výcvik

Po základnej a strednej škole absolvoval univerzitu v Arizone, kde sa stal inžinierom kozmických vied a nastúpil ako testovací pilot na leteckej základni Edwards Air Force Base v Kalifornii. Oženil sa s Mary a mali spolu dve deti. Do tímu kozmonautov NASA bol 16. januára 1978 vybraný ako astronaut – pilot. Používal prezývku Dick. Do vesmíru sa dostal ako 139. kozmonaut Zeme.

### Lety do vesmíru

Po prvýkrát letel na palube raketoplánu Challenger na šesťdennú misiu STS-41-C. Veliteľom bol Robert Crippen, pilotom major Francis Scobee a troma letovými špecialistami George Nelson, Terry Hart a James van Hoften. Vypustili družicu LDEF 1, inú staršiu družicu z roku 1980 (veľmi drahá) SMM dokázali zachytiť, opraviť a opäť vypustiť na obežnú dráhu.

Druhý let skončil 73 sekúnd po štartu z Floridy výbuchom raketoplánu Challenger. Celá posádka v zložení Francis Scobee (vtedy vo veku 46 rokov), Michael Smith, Judith Resniková, Ellison Onizuka, Ronald McNair, Gregory Jarvis a Christa McAuliffeová zahynula. Bola to tragická misia STS-51-L.

* STS-41-C Challenger (6. apríl 1984 – 13. apríl 1984))
* STS-51-L Challenger (28. január 1986)

Externé odkazy
--------------

* (po česky) Scobee,F.R. v Malej encyklopédii kozmonautiky
* (po česky) Francis Scobee v encyklopédii SPACE-40
Pochodujúci prápor lotyšských vojsk
**Prápor** alebo zastarano **batalión** je vojenská jednotka pozostávajúca z 300 – 1 200 vojakov. Väčšinou tvorená dvomi až siedmimi rotami. Veliteľom je väčšinou major, podplukovník alebo zriedkavejšie plukovník. Viaceré prápory môžu byť spojené do väčšej jednotky pluku, brigády prípadne aj divízie.

Označenie jednotiek typu práporu sa v armádach rôznych krajín odlišuje, niekedy veľmi výrazne. Zatiaľ čo niektoré armády členia svoje pechotné jednotky na prápory, ale ďalšie jednotky jazdectva, prieskumu alebo tankového vojska veľkosťou zodpovedajúce práporu, označujú ako švadrony/eskadróny (squadron) alebo pluky (regiment). Rozdiely sa niekedy vyskytujú aj v rámci rôznych zložiek tej istej armády, podľa toho ako je úloha jednotky vnímaná v historickom kontexte organizácie armády.

Prápor je v mnohých armádach najmenšou jednotkou schopnou samostatného plnenia bojových úloh, ktorá nie je priamo podriadená najvyššiemu veleniu, i keď obe tieto tvrdenia nie sú platné pre všetky armády. Jednotka býva často súčasťou pluku, bojovej skupiny alebo brigády, v závislosti od organizačného modelu daných ozbrojených síl. V prípade, že je prápor samostatnou jednotkou, označuje sa ako samostatný prápor. Väčšinu práporu môže tvoriť jeden typ vojska, napr. pechotný prápor, alebo tankový prápor. Každý prápor by mal okrem bojových jednotiek obsahovať aj podporné logistické oddiely, väčšinou tvoriace samostatnú rotu.

Termín batalión má taliansky pôvod, tal. *bataille* – boj. Zatiaľ čo český a slovenský termín je odvodený od českého označenia zástavy (prápor), ktorá bola (odlišovacím) znakom jednotky. Prápormi alebo bataliónmi začali byť v 14. a 15. storočí nazývané jednotky pechoty a jazdectva, ktoré na bojisku operovali v zovretých štvorcových útvaroch pohybujúce sa v presne určenej vzdialenosti jedna od druhej.

Počas rusko-ukrajinskej vojny, ruská strana operovala v rámci svojich pozemných síl s tzv. práporovými taktickými skupinami (skr. označované aj BTG - batallionnaja taktičeskaja gruppa), ktorých koncept bol zavedený v predošlých desaťročiach. Práporová taktická skupina zvyčajne pozostáva z práporu (zvyčajne mechanizovanej pechoty) dvoch až štyroch rôt posilnených jednotkami protivzdušnej obrany, delostrelectva, ženistov a logistickej podpory, celkovo tvoriacich formálne útvar o veľkosti brigády. Takéto zoskupenia zvyčajne zosiluje tanková rota a raketové delostrelectvo.

Referencie
----------

1. ↑  Vejmelka, O. a kol. Vojenský výkladový slovník vybraných operačních pojmů. Správa doktrín Ředitelství výcviku a doktrín, Vyškov, 2005, s. 181
2. 1 2  Ždanov, M. G.. *Batalion, Boľšaja sovietskaja enciklopedia* [online]. bse.sci-lib.com, [cit. 2011-10-01]. Dostupné online. (po rusky)
3. ↑  BOSTON, Scott; MASSICOT, Dara. *The Russian Way of Warfare* [online]. Rand Corporation, [cit. 2022-10-03]. Dostupné online.

Pozri aj
--------

* trestný prápor
**Maurice Quentin de La Tour** (\* 5. október 1704, Saint-Quentin, Francúzsko – † 17. február 1788, tamže) bol francúzsky rokokový maliar, ktorý sa venoval portrétom. Medzi jeho najslávnejších portrétovaných patril Voltaire, Ľudovít XV. a Madame de Pompadour.

Narodil sa v Saint-Quentin v Pikardii ako syn hudobníka, ktorý zásadne nesúhlasil so synovým rozhodnutím stať sa maliarom. Vo veku pätnástich rokov sa La Tour rozhodol vydať do Paríža, kde začal študovať u flámskeho maliara Jacquesa Spoedeho. V roku 1724 navštívil Reims, v roku 1725 Anglicko a v roku 1727 sa vrátil do Paríža, kde sa rozhodol, že začne maľovať s pastelmi. 

V roku 1737 začal vystavovať prvú skvelú sériu portrétov, obsahujúcu asi 150 diel, ktorá okúzľovala návštevníkov *Parížskeho salónu* nasledujúcich 36 rokov. Vo svojich portrétoch dokázal nielen neobyčajne spojiť čaro vyobrazenej postavy a zároveň výrazné pozadie, ale preslávil aj svojim dokonalým zachytávaním jemných výrazov v ľudských tvárach, čo dávalo ich portrétom neuveriteľnú živosť.

V roku 1746 bol prijatý na Academii Royale a o 5 rokov neskôr (v roku 1751) bol povýšený na čestného člena rady. V roku 1750 bol menovaný dvorným portrétistom kráľa, kde pôsobil až do roku 1773, kedy ho postihlo nervové zrútenie. O niečo neskôr založil umeleckú školu. Pôsobil tiež ako filantrop, ale s obmedzenou aktivitou, ktorú musel po nervovom zrútení dodržiavať. 

Vo veku 80 rokov sa znovu presťahoval do svojho rodného Saint-Quentin,[prebraná citácia] kde tiež 17. februára v roku 1788 zomrel.

Galéria
-------

* Gabriel Bernard de Rieux (1739-1741]*Gabriel Bernard de Rieux* (1739-1741]
* Émilie du Châtelet*Émilie du Châtelet*
* Mária Leszczyńská (1748)*Mária Leszczyńská* (1748)
* Ľudovít XV. (1748)*Ľudovít XV.* (1748)
* Maurice Quentin de la Tour (ca. 1750-1760)*Maurice Quentin de la Tour* (ca. 1750-1760)
* Jean-Jacques Rousseau (1753)*Jean-Jacques Rousseau* (1753)
* Jean d'Alembert (1753)*Jean d'Alembert* (1753)
* Madame de Pompadour (1755)*Madame de Pompadour* (1755)
* Isabelle de Charrière (1771)*Isabelle de Charrière* (1771)
* Voltaire*Voltaire*

Referencie
----------

1. ↑  Chisholm 1911.

Iné projekty
------------

Commons
* Spolupracuj na Commons Commons ponúka multimediálne súbory na tému **Maurice Quentin de La Tour**

Externé odkazy
--------------

* Neil Jeffares: *Pastels & pastellist*
* Quentin de La Tour dans la base joconde
* Maurice Quentin de La Tour dans Artcyclopedia
* Philippe Sollers: *Maurice Quentin de La Tour, l’auteur qui rit*

Zdroj
-----

*Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článkov Maurice Quentin de La Tour na českej Wikipédii a Maurice Quentin de La Tour na anglickej Wikipédii.*

Autoritné údaje: * abART: 59413
* BnF: 12324337h
* GND: 119154161
* ISNI: 0000 0001 0899 524X
* LCCN: n86021550
* NK ČR: ola2002150757
* ULAN: 500001160
* VIAF: 49488081
* WorldCat: lccn-n86021550