**Karkinos** (starogr. *Καρκίνος*) bol aténsky tragický básnik a stratég v 5. stor. pred Kr.

Karkinos, syn Xenotima z dému *Thorikos*, mal štyroch synov a jeden z nich, Xenokles, bol tiež tragickým básnikom. Karkinos a jeho synovia sa spomínajú (s posmechom) v troch raných hrách Aristofana: *Osy* (1497 – 1537) z roku 422 pred Kr. *Mier* (782 – 95) z roku 421 pred Kr. a *Oblaky* (1260 – 6), v hre, ktorá bola prvýkrát uvedená v roku 423 pred Kr. V schólii Ferekratovho diela *Divokí muži* (*Agrioi* – fr. 15 K-A) sa spomínajú ako rodinný divadelný súbor. Vo všetkých týchto prípadoch je Karkinos jediným menovaným členom skupiny, uvádzaný aj v úlohe režiséra a básnika. Synovia sa spomínajú ako skupina. Žiadny z nich nie je menovaný alebo (možno s výnimkou v diele *Osy* 1510) akokoľvek vyčlenený. Navyše, na rozdiel od svojho otca, vystupujú ako účinkujúci, či už ako tanečníci alebo herci.

Z jeho hier sa nezachovali ani len fragmenty. Známy je len jeden názov jeho hry, a to *Myši* (Μύες, čo bol názov komédie, nie tragédie), ale i ten je zrejme vymyslený Aristofanom.

Karkinos sa niekedy v polovici 5. stor. pred Kr. stal trierarchom, bol teda dosť majetný na to (patril do vyššej spoločenskej triedy), aby ho v roku 432/1 pred Kr. zvolili za stratéga (od roku 487 pred Kr. volili v Aténach desať stratégov na jeden rok, ale niektorí mohli byť zvolení aj znova). Uvádza to Thukydides: „*V čase, keď boli Peloponézania v Atike, Aténčania poslali na plavbu okolo Peloponézu sto lodí, ktoré na to pripravili, a na nich tisíc hoplitov a štyristo lukostrelcov. Ich stratégmi boli Karkinos, syn Xenotimov, Proteas, syn Epiklov, a Sokrates, syn Antigenov.*" 

Jeho vnuk Karkinos zo 4. stor. pred Kr. taktiež skladal tragédie. Pravdepodobne napísal 160 hier a získal 11 víťazstiev.

Referencie a bibliografia
-------------------------

1. 1 2 3  Lesley Adkins & Roy A. Adkins. *Starověké Řecko*. Praha : Slovart, 2011. ISBN 978-80-7391-580-3. S. 292.
2. ↑  Thukydides. *Dejiny peloponézskej vojny I - IV*. Martin : THETIS, 1980. ISBN 978-80-9701-154-3. S. 323.
3. ↑  Timothy J. Moore. *Aristophanes and Menander: Three Comedies: Peace, Money, the God, and Samia*. Indianapolis : Hackett Publishing Company, Incorporated, 2014. ISBN 978-16-2466-187-7. S. 215.
4. 1 2 3  David Harvey, ‎John Wilkins‎. *The Rivals of Aristophanes: Studies in Athenian Old Comedy*. London : Classical Press of Wales, 2002. ISBN 978-19-1058-959-5. S. 65-66.
5. ↑  John A. Rush. *Entheogens and the Development of Culture*. Berkeley : North Atlantic Books, 2013. ISBN 978-15-8394-624-4. S. 347.
6. ↑  Richmond Yancey Hathorn. *Crowell's Handbook of Classical Drama*. Martin : Crowel, 1967. ISBN 978-06-9022-501-3. S. 78.
7. ↑  Matthew Wright. *The Lost Plays of Greek Tragedy*. London : Bloomsbury Publishing, 2016. ISBN 978-14-7256-777-2. S. 106.
8. ↑  Inscriptiones Graecae, Regions: Attica (IG I-III): Attica *IG I³ 874*
9. ↑  Lesley Adkins & Roy A. Adkins. *Starověké Řecko*. Praha : Slovart, 2011. ISBN 978-80-7391-580-3. S. 37.
10. ↑  Thukydides. *Dejiny peloponézskej vojny I - IV*. Martin : THETIS, 1980. ISBN 978-80-9701-154-3. S. 120.
11. ↑  Sarah C. Humphreys. *Kinship in Ancient Athens: An Anthropological Analysis*. Oxford : Oxford University Press, 2018. ISBN 978-01-9109-240-4. S. 173.