recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Stari grad Đurđevac** je dao izgraditi pečuški biskup Sigismund Ernušt najvjerojatnije oko 1488. godine. Grad, odnosno utvrda, sagrađen je na uzvisini usred močvare sjevernije od tadašnjeg mjesta Đurđevca (Sv. Jurja) zbog prijeteće turske opasnosti i stalnih sukoba među velikašima. 

Đurđevački kaštel građen je najvjerojatnije negdje u razdoblju od 1477. kada je Sigismund Ernušt, član plemićke obitelji Ernušt, nasljedio bogate đurđevačke posjede, do oko 1488. godine. Ove teze potvrđuje grb Sigismunda Ernušta, najljepši i najsjajniji spomenik renesanse u sjevernoj Hrvatskoj i jedan od najljepših primjeraka Korvinove renesanse. Grb se nalazio iznad glavnog ulaza na središnjoj kuli u obliku kvadrata, što povezuje tvrđavno zdanje u cjelinu. Danas se replika grba nalazi u unutrašnjem dvorištu renesansnog tipa (izvorni grb je konzerviran). Obiteljski grb Ernušta je središnja tvrđavna kula s dvjema šestokrakim zvijezdama. Iznad kule nalazi se biskupska mitra Sigismunda Ernušta. Središnje tijelo grba uokvireno je kitnjastim viticama, a cijeli grb uokviren je pleterom krušaka, trešanja, oraha, šljiva i lišća… prema ondašnjoj najnovijoj renesansnoj modi. I naravno, godina 1488. Sigismund Ernušt bio je jedan od najbogatijih velikaša i pripadao je samom vrhu društvene elite pa su renesansni ukrasi dostigli stilski vrhunac. 

Stari grad
U vrijeme ratova s Osmanlijama Stari Grad je služio kao važno uporište Vojne krajine i sjedište kapetanije. Nakon što ga je napustila vojska, Stari grad postupno propada. Obnovljen je 1980.-ih i 1990.-ih godina 20. stoljeća. Jedan je od rijetkih primjera u Hrvatskoj, kako se čuva graditeljska baština. U prizemlju današnje utvrde nalaze se ugostiteljski objekti, a na katu i u potkrovlju muzejsko-galerijski prostor s vrijednom ostavštinom koju je darovao Ivan Lacković Croata. U središnjem dijelu unutrašnjeg tvrđavnog dvorišta nalazio se bunar koji je zbog uštede prostora i sigurnosti srušen.

Galerija Stari Grad
-------------------

Galerija Stari grad
Galerija se nalazi u samoj utvrdi, spomeniku kulture I kategorije. Ona je središnji galerijski prostor sjeverozapadne Hrvatske. U tri velika salona redovno se izmjenjuju izložbe renomiranih slikara, a u četvrtom je zavičajna zbirka uradaka podravskih slikara. Donacija Ivana Lackovića Croate, s preko 2000 eksponata, slika, kipova, plakata iz čitavoga svijeta i tradicijskog ruha Hrvatske, koje je veliki slikar poklonio Đurđevcu, čuvaju se i izlažu u potkrovlju Staroga grada, koji radi toga s pravom nosi i ime "Hrvatskog Louvrea".

Poveznice
---------

***Stari grad Đurđevac*** na Wikimedijinoj ostavi

* Đurđevac
* Picokijada - Legenda o picokima
* Crkva sv. Jurja
* Đurđevački peski
* Park-šuma "Borik"
Karta Nacionalnog parka Kaziranga
**Nacionalni park Kaziranga** (asamski jezik: কাজিরাঙ্গা জাতীয় উদ্যান, *Kazirônga Rastriyô Uddan*), je nacionalni park uz rijeku Brahmaputra u pokrajinama Golaghat i Nagaon u indijskoj državi Assam.

Nacionalni park Kaziranga ima površinu od od 430 km² i osnovan je 1905. godine. Prekriva ga većinom pašnjaci tzv. "slonovske trave" (*Miscanthus sinensis*), blatišta, vlažna suptropska i tropska kišna šuma, ispresjecani s četiri glavne rijeke, uključujući Brahmaputru, i nekoliko malenih jezera.

Uspoređujući ga s drugim zaštićenim područjima Indije, Kaziranga je najbolji u očuvanju divljih životinja, a kako se nalazi na ivici istočne himalajske bioraznolikosti, u njemu se nalazi veliki broj različitih vrsta. U njemu se nalaze dvije trećine svjetske populacije ugroženih Indijskih nosoroga (*Rhinoceros unicornis*), te najveća koncentracija tigrova od svih svjetskih nacionalnih parkova, zbog čega je progalšen i rezervatom tigrova 2006. godine. Pored toga, park je dom za 35 vrsta sisavaca, uključujući veliki broj divljih slonova, indijskih bivola i barasinga jelena; ali i veliki broj ptica zbog čega je prepoznat kao važan rezervat ptica.

Upisan je 1985. godine na UNESCO-v popis mjesta svjetske baštine u Aziji i Oceaniji kao jedno velikih utočišta divljih životinja.

* Krajolik KazirangeKrajolik Kazirange
* Golo drveće ispred pašnjaka i šumeGolo drveće ispred pašnjaka i šume
* Kontrolirano spaljivanje trave u parkuKontrolirano spaljivanje trave u parku
* Plava zlatovrana (Coracias benghalensis)Plava zlatovrana (*Coracias benghalensis*)
* Zlatni langur (Trachypithecus geei)Zlatni langur (*Trachypithecus geei*)

Vanjske poveznice
-----------------

* Službena stranica parka Kaziranga () Posjećeno 22. lipnja 2011.
* Kaziranga National Park () Posjećeno 22. lipnja 2011.
* Izvanredna fotografija tigra u NP Kaziranga na nationalgeographic.com

Ostali projekti

|  |  |
| --- | --- |
|  | U Wikimedijinoj ostavi ima još materijala vezanih za: **Nacionalni park Kaziranga** |

Koordinate: 26°40′00″S 93°21′00″E﻿ / ﻿26.66667°S 93.35000°E﻿ / -26.66667; 93.35000
**Spomenka Alečković** (\* 1957 u Valjevu) je srpska slikarka koja živi i radi u Nemačkoj. 

Studirala je na Akademiji likovnih umetnosti u Sarajevu. 1986. diplomirala na odseku za grafički dizajn kao diplomirani akademski grafički dizajner. 

Nakon studija radi u štampariji pravnog fakulteta u Sarajevu kao grafički dizajner. Posle toga radi kao vodeći grafički dizajner u štampariji "Milić Rakić" u Valjevu sve do 1992. godine. Tu ostvaruje niz zapaženih dizajnerskih ostvarenja. Radi logotipe, dizajn i koporativni identitet poznatih firmi. Radi na certežima, ilustracijama i opremi knjiga. Opremila je i ilustrovala preko 100 knjiga u Nemačkoj, Srbiji i Crnoj Gori. Među poznatim knjigama su Pavla Vasića *Doba umetnosti* - studije i članci, Valjevo 1990, Desanke Maksimović *Tražim pomilovanje* - dvojezično izdanje sa prevodom Wolfganga Eschkera, Borivoja Marinkovića "Hadži Ruvim" itd.

Njena poznata dizajnerska rešenja ambalaže za Hisar proizvode i sokove, pića Srbijanke Valjevo, Pivare Sarajevo, BIP-a itd, za koja je bila više puta nagrađivana. Od 1992. živi i radi kao slobodni umetnik i slikar u Nemačkoj, a od 1996. je nastanjena u Ofenbahu. Svoja dela izlagala na značajnim nacionalnim i internacionalnim izložbama. Vec deceniju aktivna u integracionim procesima građana Srbije i južne Evrope u Nemačkoj. 2009. izabrana za podpredsednika Centralnog saveta Srba Hesena.
**Stari grad Vesela Straža**, je utvrđeni objekat iz srednjeg vijeka i osmanlijskog perioda, općina Bugojno, Bosna i Hercegovina. Proglašen je za nacionalni spomenik BiH.  Nacionalni spomenik čine ostaci temelja srednjovjekovnog utvrđenja i pokretni arheološki materijal.

Lokacija
--------

Srednjovjekovno utvrđenje Vesela Straža nalazi se na brijegu nadmorske visine 844 m, koje sa okružuje dio Skopskog polja iznad Bugojna.

Historija
---------

Manjim arheološkim istraživanjima izvršenim tokom ranih osamdesetih godina 20. vijeka na lokaciji starog grada Vesela Straža pronađena je praistorijska keramika, što govori da je ovdje zaista bila praistorijska gradina.

U nedovoljno sigurnom istorijskom podatku iz 1406. godine, u Veseloj Straži postojali su franjevački samostan i crkva. Tu je održan skup franjevačkog reda kome je prisustvovao bosanski kralj Ostoja. Pismom od 13.10.1450. godine kralj Tomaš se obratio mletačkoj vladi iz Vesele Straže (*castra Veszela Straxa in comitatu Uschopya*). Jedan dio župe Uskoplje, u kojoj je Vesela Straža bila centar župe, bio je u posjedu bosanskih kraljeva, a drugi je bio pod vlašću hercega Stjepana.

U Državnom arhivu u Zadru nalazi se mnoštvo podataka o Veseloj Straži. Nalazila se na raskrsnici trgovačkih puteva koji su iz Dalmacije preko Kupreškog polja išli u dolinu gornjeg toka rijeke Vrbasa odakle su se dalje račvali prema župi Lašvi i Jajcu. Pokraj tvrđave išao je i trgovački put iz Dubrovnika prema Jajcu.

Padom Bosne sredinom 1463. godine privremeno pod osmansku vlast pala je i župa Uskoplje. U oktobru iste godine Vladislav Hercegović, sin hercega Stjepana oslobodio je dio jugozapadne Bosne, Ramu, Uskoplje sa Veselom Stražom i Livno i od kralja dobio navedene posjede. Osmanlije su konačno osvojili ove krajeve 1503. godine. Utvrđenje se više ne pominje.

Opis
----

Jedan dio Starog grada bio je na uskoj kosi, ali zbog nedostatka arheoloških istraživanja osnova tvrđave nije jasno definisana. Krajem XIX vijeka postojali su ostaci Velike kule, pravougaone osnove, na kojima su bile puškarnice. Vremenom su bedemi uništeni tako da se sada djelimično vide. Ovaj dio odvojen je jarkom od drugog dijela. Na drugom dijelu se raspoznaju djelimični tragovi sjevernog i zapadnog zida glavne kule. Nije poznato kakvu je osnovu imala kula. Dva dijela tvrđave bili su spojeni mostićem.

Literatura
----------

* Ćiro Truhelka, Naši gradovi, opis najljepših sredovječnih gradova Bosne i Hercegovine, Sarajevo, izdanje knjižare J. Studnička i drug. 1904.
* Hamdija Kreševljaković, Prilozi povijesti bosanskih gradova pod turskom upravom, Prilozi za orijentalnu filologiju i istoriju jugoslovenskih naroda pod turskom vladavinom, II/1951, Orijentalni institut u Sarajevu, Sarajevo, 1952,119-184.
* Hamdija Kreševljaković, Stari bosanski gradovi, Naše starine I, Sarajevo, 1953, 7-45.
* Marko Vego, Naselja srednjovjekovne bosanske države, 1957.
* Desanka Kovačević-Kojić, Gradska naselja srednjovjekovne bosanske države,"Veselin Masleša", Sarajevo, 1978.
* Hazim Šabanović, Bosanski pašaluk, "Svjetlost", Sarajevo, 1982.

Vanjski linkovi
---------------


|  |  |
| --- | --- |
|  | ***Portal Bosna i Hercegovina***  |
**Манастир Чокешина** је православни женски манастир који се налази у истоименом селу, у подножју Видојевице, планина Цер, Мачвански Прњавор, епархија шабачка Српске православне цркве.

По легенди манастир је задужбина Милоша Обилића. Манастир је као и село назван по Богдану Чокеши некадашњем мачванском властелину. У периоду од 1707. до 1732. године, после велике сеобе под патријархом Арсенијем Чарнојевићем, у манастиру је постојала школа на челу са игуманом Василијем. Турци су затим запалили и срушили манастир. На старим темељима 1786-86. изграђена је нова црква, која је поново срушена у време Првог српског устанка када се овде одиграла битка између Срба и Турака, позната као Бој на Чокешини. У манастирској порти подигнут је споменик са гробницом у знак сећања на српске устанике. 

Данашња црква манастира Чокешина грађена је између 1820. и 1823. године заслугом кнеза Милоша и његовог брата Јеврема. Црква је посвећена је рођењу Пресвете Богородице. Иконостас је из 1834. а конак на спрат из 1918. године. Бомбардовањем у септембру 1941. манастир је уништен а обновљен је поново 1962. године. Једно време ту је била болница и место боравка сиромашне деце из разних крајева земље.

Једно време старешина манастира је био Митрофан Матић који је убијен 1941. и сахрањен овде.

Спољашње везе
-------------

WikitekaWikitekaWikiteka ima originalan tekst povezan sa ovim člankom: ***Бој на Чокешини*** 

* Званична интернет презентација манастира Чокешине
* Текст о манастиру Чокешини подно Цера
* Манастири и црква у Лозници
* Хаџи-Константин, игуман Чокешине, савременик устанка („Православље", број 917, 1. јун 2005.) Arhivirano 2012-09-01 na Wayback Machine-u
* Непознати гробови у манастиру Чокешина („Политика", 6. новембар 2006.)
* Фотографија манастира Чокешине
* О манастиру на сајту Манастири-цркве
**Nacionalni park** (NP) **W** je nacionalni park na tromeđi Nigera, Burkine Faso i Benina. Smješten je u meandru rijeke Niger 150 kilometara jugoistočno od Niameya. Ima obliku slova "W" pa je po tome dobio ime. Osnovan je 4. VIII. 1954, nakon što je izvorno 1953. klasificiran kao rezervat faune.

Karta međudržavnog zaštićenog područja W
Rijeka Mékrou u Nacionalnom parku W

Životinje u parku
-----------------

Nacionalni park W sa svojih 10.000 km² površine danas je sklonište za brojne vrste sisavaca, među kojima su i slonovi (Loxodonta africana), gepardi, bivoli (Syncerus caffer), kob-antilope (Kobus kob), neke vrste majmuna, nilski konji (Hippopotamus amphibius), dujkeri (Sylvicapra grimmia), gazele (Gazella rufifrons), ali i razne vrste ptica (guske, patke, ibisi) i reptila: *Geochelone sulcata, Trionyx triungis, Varanus niloticus, Python sebae, Python regius, Bitis arietus* i nilski krokodil (*Crocodylus niloticus*).

Od 1996. upisan je na UNESCO-v popis mjesta svjetske baštine u Africi jer "predstavlja važan ekosustav biogeografskih pokrajina zapadnoafričkih šuma / savana.

Izvori
------

1. ↑  Decision - 20COM VIII.A - Inscription: W National Park of Niger (Niger)

Vanjske veze
------------

* Nacionalni park W na stranici UNESCO-a ()
* 'W' National Park, Niger ()

Ostali projekti

|  |  |
| --- | --- |
|  | U Wikimedijinoj ostavi ima još materijala vezanih za: **W (nacionalni park)** |

| * p
* r
* u
Svjetska baština u Beninu |
| --- |
|  | **Kraljevske palače** u Abomeyju  • kompleks nacionalnih parkova **W-Arly-Pendjari** (zajedno s Burkinom Faso i Nigerom)
 | Benin |
| **Nematerijalna svjetska baština** u **Beninu** |
| 
ceremonija **Gẹlẹdẹ** naroda Joruba
 |

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 137518506
* BNF: cb146136699 (podaci)

 |
Za događaj, v. Pobuna u Villefranche-de-Rourgueu.
Koordinate: 44°52′21.9″N, 13°50′49.7″E

Spomenik poginulim borcima i 
žrtvama fašističkoga terora u Puli.
**Spomenik palim borcima i žrtvama fašističkog terora u Puli** je skulptura hrvatskog akademskog kipara Vanje Radauša, također poznata i pod naslovom ***Pobuna Hrvata u mjestu Villefranche de Rouergue***. 

Izrađen je 1952. po narudžbi tadašnje republičke vlade kako bi se obilježila pobuna muslimanskih (bošnjačkih) i hrvatskih pripadnika 13. SS Handžar divizije protiv njemačkih pretpostavljenih u francuskom gradu Villefranche-de-Rouergue 1943. godine. Bilo je planirano da se spomenik postavi u samom gradu. Međutim, savezne vlasti su zaustavile taj postupak, a skulptura je umjesto toga postavljena u Puli u Titovom parku uz samu pulsku rivu nal, gdje služi za obilježavanje sjećanja na poginule partizane i žrtve fašističkog terora za vrijeme drugog svjetskog rata. 

  

Prednja strana spomenika, okrenuta moru, prikazuje ispred kamenog zida na desno i lijevo, dvije skupine umirućih, svaka na svom postamentu. Likovi u tim skupinama umirućih su nagi, jer bi opisna razina bila nacistička uniforma, što kipar nije želio, a želio je univerzalnost i simboliku. Tijela su produžena i osušena, izvanredno izražajno modelirana, pripremljena za virtuoznu konstrukciju pada, ali u onoj sekundi neopisive i neodržive statike kad se pad još nije razdvojio od lijeta.

Sa stražnje strane visoke pregrade od bijelog kamena nalazi se ženski lik, što je prema Radauševoj zamisli trebao predstavljati središnji kip. Ovaj ženski lik je lik majke, težak i statičan što je upravo različito od dviju krhkih i pokrenutih skupina muških tijela na suprotnoj strani. Ona, poput neke Eve iskupiteljice, drži u ruci jabuku. Ona ne priznaje smrt; iz njezine ruke pruža se posmrtna hrana, sama nada, sama nagrada. Ovaj lik odvojen je od cjeline i nespretno izoliran kamenom pregradom od ostatka spomenika.

Na vrhu kamene pregrade nalazi se vojnik u odori s puškom u ruci te u pobjedničkom stavu.

Identične skulpture (samo bez vojnika s puškom u ruci i u donekle drugačijem rasporedu) postavljene su u rujnu 2006. u Villefrancheu te su istovremeno Pula i Villefranche-de-Rouergue iskoristili taj događaj za pobratimljenje.

Izvori
------

1. 1 2  Villefranche, pobjeda pamćenja; Vijenac, br. 328, 12. listopada 2006.
Kip sv. Kvirina Sisačkog u Nizozemskoj**Sveti Kvirin Sisački** (- † Sambotel, Mađarska 4. lipnja 303.), svetac rimokatoličke Crkve, biskup u Sisciji, mučenik, zaštitnik Siska, Krka, Krčke i Sisačke biskupije.

Bio je biskup u Sisciji, današnji Sisak. Za vrijeme progona cara Dioklecijana i podcara Galerija, sklonio se iz Siscije, ali je uskoro uhićen i odveden u Sabarij, današnji Sambotel u Mađarskoj, gdje ga je namjesnik Amnecij, pokušao nagovoriti da se odrekne svoje kršćanske vjere. Kad je Kvirin , odlučno odbio, namjesnik ga je osudio na smrt. Vezali su mu mlinski kamen o vrat i s mosta ga bacili u rijeku Sibaris ( mađ. grad Đunđuš). Tada se dogodilo čudo. Biskup je ostao na vodi i hrabrio svoje vjernike da se ne boje. Rekao im je: "Sad tek u pravom smislu izvršujem svoju svećeničku službu, kad ću samoga sebe prinijeti za žrtvu Bogu." Pomolio se i onda potonuo. Kršćani su pronašli njegovo tijelo i časno ga pokopali. Kasnije je nad grobom sagrađena bazilika. 

Kvirina spominje "Jeronimov martirologij", a Venancije Fortunat u VI. st. pjeva o njegovom mučeništvu. Kvirinovo je ime zapisano i u "Rimskom martirologiju".
Za vrijeme provale Huna, kršćani su preko Zadra i Ancone, prenijeli njegove relikvije u Rim, u katakombe uz crkvu sv. Sebastijana. Godine 1140. prenesene su u crkvu Majke Božje preko Tibera, gdje su i danas.

Do provale Turaka na teritoriju nekadašnje Sisačke biskupije, posvećene mu su četiri župe u Hrastovici, Boviću, Smerkoviću i Dobretinu.
Selo u blizini Gvozda nosi ime Kvirin. Povjesničari bilježe da su građani Siska, pobjedu nad Turcima 1593. pripisali zagovoru sv. Kvirina. 
Zagrebački biskup Petar 1627. naziva sv.Kvirina "prvim zagrebačkim biskupom" jer se Zagrebačka biskupija smatra nasljednicom nekadašnje Sisačke biskupije. U sakristiji zagrebačke katedrale postoji fresko-slika iz XIII. st. na kojoj je sv. Kvirin.

Misionar Drago Balvanović, pronašao je u Limi, glavnom gradu Perua, u misalu "De la vida cristiana" iz 1973. misu na čast sv. Kvirina Sisačkog. 

Iz 1653. spominje se kapela sv. Kvirina u Sisku. Novi oltar je postavljen 1699. Jako je oštećena u kolovozu 1945. u bombardiranju. Konačno je 4. lipnja 1993. osnovana u Sisku, nova Župa sv. Kvirina i nova župna crkva sa zvonikom i župnim dvorom. 

Gradsko poglavarstvo Siska proglasilo je 31. ožujka 1994. sv. Kvirina zaštitnikom grada, a njegov blagdan (4. lipnja) "Danom grada Siska." 
U Sisku postoji radio-postaja Quirinus (rimski oblik njegova imena).

Spomendan Svetog Kvirina slavi se u Zagrebačkoj nadbiskupiji, Krčka biskupija slavi Svetog Kvirina kao svojeg glavnog zaštitnika.

Izvori
------

1. ↑

| * p
* r
* u
Hrvatski sveci i blaženici |
| --- |
| Sveci | Marko Križevčanin • Leopold Mandić • Nikola Tavelić |
| Blaženici | Julijan iz Bala • Augustin Kažotić • Hozana Kotorska • Ivan Merz • Gracija iz Mula • Alojzije Stepinac • Jakov Zadranin |
*Ne poistovećivati sa **Svetim Kolumbanom, njegovim sunarodnjakom i suvremenikom**.*

  

**Sveti Kolumba** (7. decembar 521 – 9. jun 597])— engleski: , također poznat kao **Colum Cille** (staroirski za "golub crkve"), **Colm Cille** (irski), **Calum Cille** (škotski gelski) i **Kolban** ili **Kolbjørn** (staronordijski za "crni medvjed")—je bio geloirski misionar redovnik koji je promicao kršćanstvo među Piktima u ranom srednjem vijeku. Poznat je kao jedan od Dvanaest apostola Irske.

Rodio se u mjestu Gartan, okrug Donegal, Irska. Zaređen je za svećenika, a sukobio se sa Sv. Finnianom oko primjerka knjige psalama koju je htio zadržati. U bitci je poginulo mnogo ljudi, pa je Kolumba odlučio otići iz Irske u Škotsku i na kršćanstvo pokušati preobratiti onoliko ljudi koliko je poginulo u toj bitci. Pristao je na obalu Škotske, ali kako je još vidio Irsku, otišao je sjevernije do otočja Hebridi gdje mu je dana zemlja, pa je sagradio samostan i posvetio se evangelizaciji.Preobratio je i poganskog kralja. Imidž sveca mu je pomogao u diplomatskim odnosima s plemenima. U mjestu Iona je sagradio crkvu koja će postati mjesto hodočašća poslije njegove smrti. Navodno je sam prepisao za života oko *300* knjiga. Zaštitnik je pjesnika, protiv poplava, knjigovezaca, i drugih stvari, a slave ga sva tri ogranka kršćanstva. Spomendan mu je 9. lipnja kada je umro.

Prema lokalnom foklloru, on je kriv zašto se Nessie tako rijetko pojavljuje. Kada je jednom hodao Škotskom, nakon posjeta poganskom kralju, vidio je skupinu Pikta koji su pokapali mrtvaca. U rijeci Ness, plivao je jedan Pikt. Nessie se razljutila i pokušala mu nauditi. Kolumba je podigao ruku, napravio znak križa, zazvao ime Božje, i rekao joj: "Dalje nećeš ići." Ona se prepala i pobjegla. Bez obzira je li ova priča istinita ili ne, Pikti su slavili Kolumbinog Boga.

Izvori
------

1. ↑  Kenyon, Sherrilyn. *The Writer's Digest character naming sourcebook*. Writer's Digest Books, 2005. p 358.
2. ↑  keltiskfromhet.no (`no`)
3. ↑  Gratton-Flood, W.H. (1913). "The Twelve Apostles of Erin". Catholic Encyclopedia. New York: Robert Appleton Company.



***Sveti Kolumba*** na Wikimedijinoj ostavi
Domovina Sasa, po njima se danas zove nemačke savezne države Saška i Saška Anhalt.
**Sasi** ili **Saksonci** su germansko pleme čija je prapostojbina bila na području kasnije severne Nemačke. Pod pritiskom Franaka Sasi se šire iz Nemačke prema zapadnoj Evropi između 3. i 5 veka. Deo Sasa (u eng. Jeziku nazivani *Saxons*) što sa Anglima i Jutima iz severne Nemačke, Danske i Holandije prelaze na Britansko ostrvo u 5 i 6. veku, pretopiće se u Engleze. Njihovo ime danas se tamo očuvalo u nazivima *Essex* i *Sussex*.

Vešti rudari
------------

Sasi su bili poznati kao vrsni rudari, te su ih srpski vladari unajmljivali u većini starih rudnika na području Srbije, kao i bosanski vladari za rudnike po Bosni gdje se i danas nekoliko rudnika naziva "Sasi" ili "Saski". Po Sasima se zovu i neki krajevi oko rudnika, kao u Bosni i Hercegovini u okolini rudnika i naselja Ljubija kod Prijedora (Saski do, Saski potok, Sasina), te rudnik olova i cinka "Sasi" u Srebrenici koji se još uvijek eksploatiše. Na makedonskoj planini Osogovo takođe postoji rudnik "Sase". Na to područje su došli na poziv bugarskog cara Ivana Šišmana.

Saski rudnici iz 13. veka se mogu videti na terenu Đavolje varoši, nedaleko od Kuršumlije.

Eksterni linkovi
----------------

***Sasi*** na Wikimedijinoj ostavi

* Sasi
**Velika Kaniža** (mađ. *Nagykanizsa* – Nađkaniža, njem. *Großkirchen, Groß-Kanizsa*; ili samo **Kaniža**, mađ. *Kanizsa* – Kaniža) je grad u Zalskoj županiji u Mađarskoj.

Zemljopis
---------

Grad Velika Kaniža se nalazi u zapadnom dijelu Mađarske na rijeci Kaniži, blizu ušća rijeke Mure u rijeku Dravu. Grad je nastao na valovitom području između ovih graničnih rijeka i jezera Balaton, koje se nalazi na sjeverno od grada putu prema Budimpešti.

Povijest
--------

Prvi spomen naselja sa današnjim imenom veže se za godinu 1245. Na ovom mjestu je vlastelinska obitelj Kanižaj izgradila zamak. Značaj grada posebno je narastao u toku prvih osmanskih osvajanja u Panonskoj nizini, kada je grad bio važno utvrđenje u južnom dijelu tadašnje Ugarske. 1571. godine Turci su osvojili utvrđenje i ovo mjesto je ostalo pusto sve do 1690. godone, kada su Turci potisnuti na Balkan.

Poslje prelaska utvrđenja u ruke Habsburgovaca ovo već odavno pusto mjesto se naseljava Nemcima, Hrvatima i Srbima. Po prestanku ratnih djelovanja utvrđenje je uništeno 1702. godine, ali je naselje opstalo do danas.

18. stoljeće je obilježeno naglim razvojem grada, naročito otvaranjem školskih ustanova, na kojima su učili mnogi poznati ljudi tog doba. Druga faza naglog razvoja dogodila se 1860.-ih godina dolaskom željeznice. Ova željeznička pruga imala je za tadašnju Ugarsku posebnu važnost, pošto je spajala glavni grad Budimpeštu sa državnom lukom, Rijekom. Ovo je potaklo razvoj prve industrije i mnogih gradskih ustanova (npr. gradska bolnica).

Poslje Prvog svjetskog rata Velika Kaniža je postala pogranični grad, što je doprinjelo njenom opadanju. Nekada važna pivarska industrija je tada propala. Na sreću, opadanje je spriječeno otkrićem nafte u okolici grada. Grad je postao središte naftne industrije u Mađarskoj.

Poslje Drugog svjetskog rata nastavljena je industrijalizacija grada, a naročito je bila važna 1965. godina, kada je osnovana tvornica za proizvodnju žarulja, danas jedna od najvećih u svijetu. U ovo vrijeme došlo je i do širenja javnih prostora u gradu i nastankia novih trgova i velikog parka sa umjetnim jezerom, koje je danas poznati rekreacijski centar.

Gradovi prijatelji
------------------

|  |  |
| --- | --- |
| * Izrael, Acco
* Hrvatska, Čakovec
* Austrija, Gleisdorf
* Bugarska, Kazanlk
 | * Rumunjska, Covasna
* Njemačka, Puchheim
* Finska, Salo
* Kina, Shijiazhuang
 |

Galerija
--------

* Jezero CsonakazoJezero Csonakazo
* Panorama gradaPanorama grada
* Centar gradaCentar grada

Vanjske poveznice
-----------------

***Velika Kaniža*** na Wikimedijinoj ostavi

* Službena stranica
* Kalcsicsfa Ltd. Arhivirano 2011-08-31 na Wayback Machine-u
**Deklaracija o oživotvorenju Sporazuma iz Washingtona, zajedničkoj obrani od srpske agresije i postizanje političkog rješenja sukladno naporima međunarodne zajednice**, kasnije kolokvijalno poznata pod imenom **Splitska deklaracija**, bio je međunarodni sporazum potpisan 22. srpnja 1995. godine između predstavnika Hrvatske i Bosne i Hercegovine (Republike i Federacije) kojom je oružanim snagama Republike Hrvatske formalno omogućeno korištenje teritorija BiH u svrhu zajedničke borbe protiv oružanih formacija Republike Srpske. Potpisan je uz blagoslov američke vlade predsjednika Clintona i posredovanje turskog predsjednika Sulejmana Demirela.

Smatra se jednim od ključnih događaja rata u BiH, odnosno jugoslavenskih ratova općenito, s obzirom da je stvorila diplomatske, političke i strateške preduvjete za uspješno provođenje operacije Oluje kojom je okončano postojanje Republike Srpske Krajine i velike ofenzive u kojoj je Republika Srpska izgubila najveći dio svojih zapadnih teritorija te u jesen iste godine bila prisiljena prihvatiti Daytonski mirovni sporazum.
**Røros** (saamijski: *Plassje*) je grad i istoimena općina u županiji Gualdalen, u administrativnoj regiji Sør-Trøndelag u Norveškoj.

Røros je dobio ime po rijeci Røa koja se ovdje ulijeva u veću rijeku Glåma (*os* je na norveškom "usta rijeke").

Grad je najpozantiji po svojim rudnicima bakra iz 17. stoljeća, od kojih je stariji samo rudnik srebra u Kongsbergu. Zbog svojih izvornih rudarskih drvenih građevina iz 17. i 18. stoljeća, grad Røros je upisan na UNESCO-v popis mjesta svjetske baštine u Europi 1980. godine.

Røros ljeti
Harald Sohlberg, *Pokrajnjska ulica poslije snježne oluje*, 1902. ulje na platnu.
Rudarska ulica Finneveta

Povijest
--------

Područje općine Røros je stoljećima služilo južnim pripadnicima naroda Saami za skupljanje krda sobova. God. 1644. upravitelj rudnika u Kongsbergu dozvolio je rudarenje bakra u planinama blizu Rauhaammaaren. Rudari su se naselili između velikih rudnika bakra kao što su: Storvola, GamleStorwartz i Nordgruve, te je tako nastao Røros.

Švedska vojska je zapalila grad 1678. i 1679. godine tijekom Skandinavskog rata. Tijekom Velikog sjevernog rata Šveđani su ponovno okupirali grad i sve rudnike bakra 1718. godine. No, nakon što je poginuo kralj Karlo XII. njihov zapovjednik De la Barre je poveo švedsku vojsku prema sjeveru gdje je više od 3,000 vojnika stradalo od hladnoće u planinama.

Nakon 1740. godine uslijedilo je zlatno doba roroških rudnika bakra, te se zbog pojačane potražnje počeo koristiti dinamit, a 1870-ih i velike bušilice. Željeznička pruga je došla 1877. godine, a 1897. godine ustanovljen je visokonaponski električni generator kako bi opsluživao rudarske strojeve, a u talionici je uveden besemerov postupak dobijanja čelika.

Nakon 333. godine rudarenja, zbog dugogodišnjeg pada cijene bakra i cinka, rudnici u Rørosu su zatvoreni 1977. godine.

Znamenitosti
------------

Rudarski grad Røros s industrijsko-ruralnom okolicom čini talionica Femundshytta i zimska transportna cesta, te oko 2000 drvenih rudarskih jednokatnica i dvokatnica. Većina ih je izgrađena od pocrnjenih drvenih dasaka čime se dobio srednjovjekovni izgled. Grad okružuju farme na području koje je Dansko-Norveška kruna dodijelila rudarskim poduzećima 1646. godine, kako bi dugotrajno opskrbljivali rudare.

Izvori
------

1. ↑  Bakrokop u Rorosu. Posjećeno 5. siječnja 2011. ()

Vanjske poveznice
-----------------

* Službena stranica[*mrtav link*] style="background:#ff9090; color:black; vertical-align: middle; text-align: center; "class="table-no" | No
* Ljudi i farme ()

### Ostali projekti

|  |  |
| --- | --- |
|  | U Wikimedijinoj ostavi ima još materijala vezanih za: **Røros** |
**Splav** je najednostavniji tip plovila, sastavljen od međusobno povezanih trupaca ili dasaka tako da formira plutajuću platformu.Najstarije splavi bile su ponekad građene i od snopova trski.

Karakteristike
--------------

Većina splavi služi da se njima jednostavno pluta niz riječnu struju, ali ima i takvih koja su opremljena veslom ili jedrom (ili obojem) pa se njima može ploviti čak i po oceanu i to na veliku udaljenost. Upravo to je dokazao norveški naučnik i antropolog - Thor Heyerdahl 1947. koji je na taj način testirao svoju teoriju da su pacifičke otoke mogli naseliti južnoamerički Indijanci, pa je i on plovio svojom splavi Kon-Tiki, od Perua do otoka u blizini Tahitija, u dramatičnom putovanju koje je trajalo ravno tri i pol mjeseca.

I *indijski katamarani* kojima se služe njihovi ribari, su u suštini zapravo dvije spojene splavi, a i one mogu ploviti po moru.

Upotreba splavi danas
---------------------

Splavi se upotrebljavaju i danas, i to ne samo među primitivnim zajednicama - koje ne znaju za bolji tip plovila, već i vrlo razvijenim sredinama. Od transporta velikih količina trupaca do prebacivanja ljudi i vozila preko rijeka i zaljeva gdje nema mostova - sve do vida rekreacije i adrenalinskog sporta zvanog splavarenje odnosno - rafting.

Krute ili splavi za napuhavanje, postale su uobičajeni dodaci po brodovima i avionima kao sredstva za spašavanje prilikom prisilnog slijetanja na vodu ili u slučaju nesreća na moru.

Izvori
------

1. 1 2 3 4  „*Raft*" (engleski). Encyclopædia Britannica. Pristupljeno 10. 05. 2014.

Vanjske veze
------------

* *Raft* na portalu Encyclopædia Britannica (`en`)
Koordinate: 44°52′32″N, 13°49′15″E

**Sveta Katarina** (tal. *Scoglio Santa Catarina*) je jedan od otoka smješten u pulskom zaljevu. Administrativno pripada mjesnom odboru Štinjan.

Otok Sv. Katarina uz otoke Sveti Andrija i Uljanik dijeli pulski zaljev u dva manja bazena. Spojen je mostom s poluotokom Monumenti.

Talijanski renesansni geograf, liječnik i pisac Giuseppe Rosaccio u svom izolaru "*Viaggio da Venetia a Costantinopoli*" spominje otoke Pulskog zaljeva. Izričito navodi da u pulskoj luci postoji 6 otoka ne spominjući njihova imena. Iako je ovaj broj upitan, jer drugi izvori najčešće spominju četiri otoka, Rosaccio sigurno govori o Sv. Andriji (*Scoglio Santo Andrea*), te današnjim poluotocima - Uljaniku (*Scoglio Olivi*), Sv. Katarini (*Scoglio Santa Catarina*), Sv. Petru (*Scoglio San Pietro*) i Sv. Ivanu.

Sveta Katarina bila je sastavni dio vojarne "Monumenti". Za vrijeme Jugoslavije, na otoku je boravila JRM koja je podignula par zgrada koje su udomljavale razne školske i ronilačke ustanove. Na otoku se nalazilo zapovjedništvo brigade mornaričkog pješaštva čiji je veći dio bio smješten u zgradama s druge strane mosta – na kopnenom dijelu kompleksa. Na samom otoku još se nalazila mješovita divizija desantnih brodova, ronioci, te druga pomoćna sredstva.
**Roi Mata** je bio moćni melanezijski poglavica iz 17. stoljeća, koji je vladao središnjim dijelom današnje otočne države Vanuatu, pokrajina Shefa. Njegova masovna grobnica u špilji otočića Artok (ili *Eretoka*, što znači „šešir"), te rezidencija i mjesto smrti Roija Mate na području otoka Efate, od Mangililuija i Mangaasa do otočića Lelepa, upisana su na UNESCO-v popis mjesta svjetske baštine u Australiji i Oceaniji 2008. godine. Naime, ovaj krajolik predstavlja izvanrednu interakciju lokalnog stanovništva s krajolikom kroz 400 godina dugu tradiciju štovanja duhovne i moralne ostavštine društvene reforme Roija Mate.

Karta područja Roija Mate
Obala Efate i otok Eretoka („Šešir") s otoka LelepeSlikarije u špilji Fels
Uz posmrtne ostatke Roija Mate na otočiću Eretoka nalaze se i tijela više od 25 članova njegove pratnje. Masovnu grobnicu je otkrio francuski arheolog Jose Garranger 1967. godine analizom lokalnog folklora. Prema legendi, kada je Roi Mata osvojio zemlju, oko 1600. god. njegov prvi cilj bio je ujediniti plemena tako što je protjerao poglavice na Pastirske otoke (*Shepherd Islands*). Njegova vladavina bila je poznata kao miroljubljiva, a neki navode kako je uveo i neku socijalnu revoluciju. Nažalost, Roija Matu otrovao je njegov brat. Tijelo Roija Mate nije pokopano u njegovoj domovini, na otoku, jer su se praznovjerno bojali njegova duha nakon smrti pa je pokopan na otočiću nadomak obale glavnog otoka. Pretpostavlja se kako su se poslije njegove smrti nastavili sukobi između poglavica, a sljedbenici Roija Mate su se raspršili po manjim plemenima, ili su se preselili.

U vrijeme od 1840. do 1870. god. kada su na otoku niknule mnoge europske kolonije s misionarima, na otoku Lelepa su već živjeli potomci jednog manjeg poglavice. Od 1870-ih špilja Fele (ili *Fels*, otok Lelepa) je već postala turističkom atrakcijom (slika desno), a do 1898. god. većina se stanovništva pokrstilo. Uslijedile su epidemije koje su natjerale stanovništvo da živi u manjem broju većih naselja, pri čemu su Europljani zauzeli napuštena područja, koja su držala sve do osamostaljenja Vanuatua 1980. god. Od tada je 55% otoka iznajmljeno stranim ulagačima.

Izvori
------

1. ↑  Three new sites inscribed on UNESCO’s World Heritage List Jul 8, 2008 () Preuzeto 11. listopada 2012.

Vanjske poveznice
-----------------

* Cultural Landscape ()
* Roymata - Ancient King of Vanuatu Arhivirano 2016-03-05 na Wayback Machine-u, Vanuatu Tourism Office ()

### Ostali projekti

|  |  |
| --- | --- |
|  | U Wikimedijinoj ostavi ima još materijala vezanih za: **Svjetska baština u Vanuatuu** |
*Ovo je članak o mjestu u Indiji. Za grad iz fikcije H. P. Lovecrafta v. The Doom That Came to Sarnath.*
Dhamekh Stupa, Sarnath
**Sarnath** (također **Mrigadava**, **Migadāya**, **Rishipattana**, **Isipatana**) je jelenski park gdje je Gautama Buddha prvi put poučavao Dharmu, odosno gdje je budistička Sangha nastala kroz prosvjetljenje Kondanne. Sarnath je smješten 13 kilometara sjeveroistočno od Varanasija u indijskoj državi Uttar Pradesh. Singhpur, selo kilometar udaljeno od te lokacije, je bilo rodno mjesto Shreyansanatha, jedanaestog džainističkog Tirthankara u trenutnom dobu (Avasarpini), a hram posvećen njemu je važno mjesto džainističkog hodočašća.

Isipatana spominjje Buddha kao jedno od mjesta koje hodočasnici trebaju posjetiti, ako to žele.

Galerije
--------

* Buda iz Mulgandha Kuti Vihara.Buda iz Mulgandha Kuti Vihara.

Povezano
--------

* Ašokin veliki kameni ukaz
* Budističko hodočašće

Napomene
--------

1. ↑  (D.ii.141)

Eksterni linkovi
----------------

***Sarnath*** na Wikimedijinoj ostavi

* Sarnath India Art Architecture Archcelogy History Culture Study Project Arhivirano 2008-03-24 na Wayback Machine-u
Satelitska snimka Mount Cooka
**Mount Cook** ili **Aoraki** (na maorskom) najviša je planina Novog Zelanda, visine 3754 m. Nalazi se u središnjem dijelu Južnih Alpi, koje se pružaju duž Južnog otoka. Mount Cook često posjećuju turisti i omiljeno je mjesto mnogih alpinista, a prvi koji su osvojili njegov vrh bili su novozelanđani Tom Fyfe, George Graham i Jack Clarke 1894. godine.

Nalazi se unutar istoimenog **nacionalnog parka Aoraki/Mount Cook** koji je osnovan 1953. ali je ovo područje uživalo zaštitu još od 1887. god.. Park ima površinu od 700 km² i sadrži preko 140 vrhova viših od 2.000 m, te 72 ledenjaka koja pokrivaju 40% parka. S njegovog istočnog dijela spušta se Tasmanov ledenjak, najdulji ledenjak Novog Zelanda, a sa zapadnog Hookerov ledenjak. NP Aoraki/Mount Cook zajedno s nacionalnim parkovima Tai Poutini, Mount Aspiring i Fiordland čini cjelinu jugozapada Novog Zelanda, Te Wahipounamu, koji se nalazi na popisu mjesta svjetske baštine u Oceaniji.

Ime je dobio u čast kapetana Jamesa Cooka, koji je s posadom otkrio Novi Zeland 1770. godine. No, planinu su Maori zvali **Aoraki** (Maori su se isprva pisali *Aorangi*, što znači „čovjek"), što je osobno ime mitskog sina Rakinuija, nebeskog oca, koji je ostao smrznut u svom kanuu, Južnom otoku (maorski *Te Waka o Aoraki*, tj. „Aorakijev kanu").

Galerija
--------

* Aoraki/Mount CookAoraki/Mount Cook
* Pogled sa sjevera.Pogled sa sjevera.
* Pogled na Aoraki/Mount Cook iz hotela Hermitage, Mount Cook VillagePogled na Aoraki/Mount Cook iz hotela Hermitage, Mount Cook Village
* Gornji dio Tasmanova ledenjakaGornji dio Tasmanova ledenjaka
* Pogles s jezera Tekapo.Pogles s jezera Tekapo.

Izvori
------

1. ↑  Aoraki/Mount Cook National Park, Department of Conservation () Preuzeto 14. listopada 2012.
2. ↑  Te Wahipounamu na službenim stranicama UNESCO-a () Preuzeto 13. listopada 2012.
3. ↑  Aoraki/Mt Cook - History, New Zealand Tourism Guide () Preuzeto 14. listopada 2012.

Vanjske veze
------------

***Mount Cook*** na Wikimedijinoj ostavi

* Mount Cook National Park - informacije na stranici Wikivoyage
* Aoraki/Mount Cook National Park homepage ()

| * p
* r
* u
Svjetska baština na Novom Zelandu |
| --- |
|  | 
Novozelandska subantarktička otočja (Snares, Bounty, Antipodes, Auckland i Campbell) • Te Wahipounamu - jugozapad Novog Zelanda (nacionalni parkovi Mount Cook, Tai Poutini, Mount Aspiring i Fiordland) • Nacionalni park Tongariro
 | Novozelandska zastava |
**Stari grad Klobuk** je tvrđava na području opštine Trebinje, Republika Srpska ). Ime je dobio po metafori kape za utvrđenje na vrhu brda.

Lokacija
--------

Klobuk je srednjovekovni grad i tvrđava u staroj Zeti (Hercegovina), 17,5 km istočno od Trebinja, podignut na teško pristupačnom zemljištu, na kosom platou Mirotinskih greda, iznad sela Aranđelova i doline rječice Sušice - na jugu, i sela Klobuk uz put za Nikšić na sjeveru.

Istorija
--------

Konstantin Porfirogenet u djelu *De administrando imperio* polovinom 10. vijeka navodi u oblasti Travunije grad *tòOrmóς.* Slaveni su pretvorili u **Vrm**, a kasnije se tako zvala i stara župa sa gradom Klobukom u oblasti Travunija, danas Korjenić. Služio je za kontrolu područja Dubrovnik–Trebinje–Nikšić. 

Kasnije se spominje u XI vijeku za vrijeme zetskog kneza Vojislava. Od XII vijeka trebinjska oblast je u posedu Nemanjića, a od 1377. godine u sastavu bosanske srednjovjekovne države. Oblasni gospodar je Pavle Radenovića od 1395. Od 1441. nalazi se u posedu Stefana Vukčića Kosače. Turci ga osvajaju 1477, deset godina poslije Trebinja. Crkvu koju su u gradu zatekli, Turci nisu srušili, već su je s vremenom pretvorili u džamiju, ali joj nikada nisu skinuli zvonik. To je bila jedina džamija – verovatno u čitavom Otomanskom carstvu – koja je vjernike pozivala na molitvu zvonjavom zvona. 

U Morejskom ratu 1684–1699, posle pada Novog i Risna u mletačke ruke, Klobuk je postao strateški važan kao najisturenija tačka Trebinjske Krajine prema Veneciji i Crnoj Gori. Mlečani su ga osvojili 1694, ali je Karlovačkim mirom 1699. vraćen Turcima. U XVIII v. gubi se ime župe Vrm, a za isto područje javlja se naziv Korjenići. Grad je popravljan i dodatno utvrđen 1713.

Poznata opsada Rusa i Crnogoraca trajala je od 7. do 16. jula 1807. Posle Grahovske bitke Klobuk su opsedali Crnogorci i zbog toga je u gradu, sve do austrougarske okupacije (1878), stalno boravila manja vojna posada. Austrijska vojska potpuno ga je uništila 1878. Do tada je kontinuirano postojao osam vijekova.

Opis
----

Stari grad Klobuk je nacionalni spomenik BiH.

Literatura
----------

* Hamdija Kreševljaković, Hamdija Kapidžić, Naše starine II, Zavod za zaštitu spomenika kulture R BiH, Sarajevo, 1954, 9-21 -Stari hercegovački gradovi.

Vanjske veze
------------

* Epski gradovi[*mrtav link*]
**Sveta Genoveva** (latinski: , francuski:  Nanterre, 409. ili 423. – Pariz, 502. ili 512.) je kršćanska svetica koju slave katolici i pravoslavci, poznata kao zaštitnica Pariza.

Životopis
---------

Genoveva je bila dijete siromašnih roditelja, koji su stanovali u mjestu Nanterre. Njezino prvo zanimanje bilo je čuvanje stada – bila je pastirica. Već od djetinjstva bila je veoma duhovna i bogobojazna. Čuvajući stado, imala je mnogo vremena za molitvu i razmišljanje o Bogu. Bila je nevina i imala iskrenu, djetinju vjeru te je već u 15. godini posvetila sav svoj život Bogu.

Godine 451. Atila je provalio i u Galiju te krenuo prema Parizu, koji je već tada bio važan, tvrdo utvrđen grad na rijeci Seineu. Bjegunci koji su dolazili s istoka pripovijedali su o strahotama što ih počiniše divlji Huni. Stanovnike grada zahvatio je zbog tih vijesti paničan strah i počeli su se spremati za bijeg. Prema predaji, u to vrijeme dolazi u Pariz pobožna djevica po imenu Genoveva, kojoj je pošlo za rukom smiriti Parižane. Počela je građane uvjeravati da će Pariz biti pošteđen i da joj je to Bog objavio. Narod joj nije odmah povjerovao, smatrajući ju naivnom, ali je, doista, nakon njezinih molitava, Atila promijenio smjer i udario prema Orléansu, koji je strašno stradao. 

Za vrijeme opsade Pariza od franačkoga kralja Hilderika I. 464. godine, Genoveva se je uspjela brodićem probiti kroz opsadu i dovesti u grad žito. Također je zamolila Hilderika da dobro postupa s ratnim zarobljenicima. Kasnije je njegov sin, kralj Klodvig I. na njezinu molbu, oslobodio zarobljenike.

Legenda kaže da je kralj Klodvig, kad se je pokrstio, uzeo djevicu Genovevu na svoj dvor da mu bude savjetnica. Ondje je ona sklopila intimno prijateljstvo s njegovom ženom, svetom Klotildom. 

Pokopana je u Parizu, u kraljevskoj grobnici – Panteonu, koja je prvotno bila crkva njoj posvećena.

Izvori
------

1. ↑   Arhivirano 2011-04-07 na Wayback Machine-u pristupljeno 19. veljače 2011.

***Sveta Genoveva*** na Wikimedijinoj ostavi
**Salzkammergut** je austrijska regija koje se proteže od grada Salzburga do planine Dachstein, kroz tri austrijske savezne države: Gornja Austrija (80%), Štajerska (13%) i Salzburg (7%). Kroz njega protječe rijeka Traun koja je pritoka Dunava. Njegovo ime "Salzkammergut" na njemačkom znači "Imanje ureda soli", a znači da je pripadao habsburškom carskom uredu koji je upravljao vađenjem dragocjene soli iz ovog kraja.

Veliki dio ovog kraja (Hallstatt i Dachstein) je upisan na UNESCO-v popis mjesta svjetske baštine u Europi 1997. godine kao "Kulturni krajolik Salzkammergut". Ljudska aktvinost u fantastičnom krajoliku Salzkammerguta je otpočela u prapovijesti iskapanjem soli još u 2. mileniju pne. Zahvaljujući ovim rudnicima cijeli kraj je uživao ekonomsko bogatstvo sve do 20. vijeka, o čemu svjedoči arhitektura sela Hallstatt.

Svojim brojnim jezerima (kao što su *Grundlsee* i *Toplitzsee*) i planinama, Salzkammergut je pogodan za vodene sportove, plivanje, planinarenje, biciklizam i golf (kao *Katrinalm* u Bad Ischlu).

Tipičan kulinarski specijalitet ovog kraja su izrezane i pošećerene palačinke s bobicama (*Kaiserschmarrn*), krafne (*Krapfen*) i slatki kruh *Lebkuchen*.

Wolfgangsee sa St Gilgenom u prvom planu
Pokrajine Salzkammerguta, uključujući jezera, su:

* Ausseerland
* Inner Salzkammergut
* Mondseeland - Mondsee / Irrsee
* Almtal
* Attersee
* Attergau
* Bad Ischl
* Traunsee
* Fuschlsee
* Wolfgangsee

***Salzkammergut*** na Wikimedijinoj ostavi

Vanjske poveznice
-----------------

* Salzkammergut Tourism (njem.)

Koordinate: 47°33′34″N 13°38′47″E﻿ / ﻿47.5594444544°N 13.6463888989°E﻿ / 47.5594444544; 13.6463888989

| * p
* r
* u
Svjetska baština u Austriji |
| --- |
|  | 
Historijski centar Beča • Historijski centar Graza i Dvorac Eggenberg • Hallstatt-Dachstein u području Salzkammerguta • Nacionalni park Nežidersko jezero (zajedno s Mađarskom) • Prahistorijska naselja sojenica oko Alpa (zajedno s 5 drugih alpskih zemalja) • Historijski centar Salzburga • Palača Schönbrunn • Željeznica Semmering • Dolina Wachau
 | Austrijska zastava |
| **Nematerijalna svjetska baština u Austriji**

Sokolarstvo1) • Schemenlaufen, festival u Imstu |
| 
1) Nematerijalna svjetska baština više zemalja  
 |
**Velika džamija i bolnica u Divriğiju** (turski: *Divriği Ulu Cami ve Darüşşifa*) je kompleks koji je izvana bogato ukrašen reljefnim ornamentima 1229. godine. Nalazi se u gradu Divriğiju u pokrajini Sivas, središnja Turska. Velika džamija i bolnica u Divriğiju su zbog izvanredne arhitekture i jedinstvenih reljefnih ukrasa, 1985. godine upisani na UNESCO-v popis mjesta svjetske baštine u Aziji i Oceaniji.

Krovovi i kupole kompleksa

Povijest
--------

Nakon bitke kod Mancikerta 1071. godine, ovo područje je osvojio Gazi-Mengücek, general seldžučke vojske koji je postao njegovim prvim begom. Od 1228. do 1229. godine, za vrijeme uprave bega Mengücek Emir Ahmeda-šaha, izgrađena je Velika džamija (*Divriği Ulu Camii*) koja stoji netaknuta i dan danas. Džamija je spojena s bolnicom za umobolnike (*marestan*) *Darüşşifa* ("Kuća zaliječenja") koju je dala izgraditi njegova supruga Malikaturan Malik, kćerka sultana Fahredina Behrama-šaha, vladara pokrajine Erzincan. Ovaj kompleks se smatra najvažnijom seldžučkom građevinom u Anatoliji.

Odlike
------

Džamija i bolnica su djelo arhitekta Hürremšaha iz Ahlata. Džamija ima jedinstvenu prostoriju s pet brodova za molitvu koja je nadsvođena sofisticiranom svodnom konstrukcijom rebara koji podupiru pandantive na kojima su dvije kupole različite veličine. Prostor je oganiziran prema istočnom ajvanu (trostrana nadsvođena dvorana koja je otvorena s jedne strane) i bočno prema druga dva ajvana okružena dvjema sobama. Na taj način je građevina bila izolirana ali u isto vrijeme i otvorena prema lokalnoj zajednici.

Najljepši ukras ovog kompleksa su geometrijski i cvjetni ukrasi na glavnom portalu, ali na druga dva portala, koji su u kontrastu s interijerom bez ukrasa. Natpisi između kuranskih ajeta navode ime anatolijskog seljdžučkog sultana Alaeddina Kejkubada I. Umjetnici su, kao i u slučaju kupola, vjerojatno bili inspirirani armenskim i gruzijskim motivima koje su oblikovali velikom maštovitošću.

***Velika džamija i bolnica u Divriğiju*** na Wikimedijinoj ostavi

* Plan Velike džamije i bolnicePlan Velike džamije i bolnice
* Sjeverni portal džamijeSjeverni portal džamije
* Portal bolnicePortal bolnice
* Detalj ukrasa portalaDetalj ukrasa portala
* Detalj dvoglave ptice s portalaDetalj dvoglave ptice s portala

Izvori
------

* Oktay Aslanapa, *Anadolu'da ilk Türk mimarisi Arhivirano 2007-09-30 na Wayback Machine-u: Başlangıcı ve gelişmesi* (Ranoturska arhitektura u Anatoliji: Počeci i razvoj), Ankara, 1991. ISBN 975-16-0264-5. (`tr`)
* İbrahim Shaikh, "The Miracle of Divriği" (`en`)

Koordinate: 39°22′25″N 38°07′25″E﻿ / ﻿39.37361°N 38.12361°E﻿ / 39.37361; 38.12361
**Sarıkız** (sh. *Plavuša*), **Ayışığı** (sh. *Mjesečina*), **Yakamoz** (sh. *Morska pjena*) i **Eldiven** (sh. *Rukavica*) su nazivi navodnih planova za državni udar koje su 2004. izradili najviši oficiri turskih oružanih snaga u svrhu rušenja vlade premijera Redžepa Tajipa Erdogana. Autor sva četiri plana bio je admiral Özden Örnek, kome se također pripisivalo učešće u prethodne godine izrađenim planovima za puč poznat kao Operacija Malj. Örnekovi navodni planovi su predviđali stvaranje paralelne organizacije koja bi osim aktivnih pripadnika vojske uključivala civile, prije svega novinare i druge uticajne ličnosti iz javnog života, koji bi se trebali organizirati u samostalne ćelije i "potajno" kreirali javno mišljenje kako bi puč dobio podršku u narodu. Örnek i zavjerenici, međutim, takvu podršku nisu dobili te su morali odustati od planova. Javnost je za planove doznala 2007. godine, kada je liberalni tjednik *Nokta* objavio navodne dijelove Örnekovog dnevnika u kojima se iznose detalji planova. Örnek je opovrgao sve navode, a *Nokta* došla pod žestoki udar vojnih krugova, te je iste godine prestala sa izlaženjem. Örnek je pet godina kasnije uhapšen i osuđen na zatvor zbog sudjelovanja u Nakovnju, mada je kasnije pušten.