recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Gaj** (*Gaius*) ili **Lucije Fulvije Plaucijan** (*Lucius Fulvius Plautianus*, cca. 150 – 22. januar 205) bio je rimski političar i velikodostojnik iz doba Severske dinastije. Bio je rodom iz Leptis Magne te u dalekom srodstvu sa carem Septimije Severom, kome je bio i dugogodišnji prijatelj. Sever ga je nakon dolaska na vlast godine 197. imenovao pretorijanskim prefektom, a kasnije senatorom. Kruna karijere mu je bilo mjesto konzula 203.

Za Plaucijana se, međutim, kobnim pokazalo to što je godine 202. dao udati svoju kćer Fulviju Plaucilu za Septimijevog sina i nasljednika Karakalu. Brak se pokazao katastrofalnim, s obzirom da je Karakala prezirao svoju suprugu; njegova majka Julija Domna je, pak, držala kako je Plaucijan postao previše moćan. Kada je Karakala počeo otvoreno prijetiti kako će dati pogubiti Fulviju i svog tasta nakon što preuzme prijestolje, Plaucijan je počeo kovati zavjeru sa ciljem da svrgne dinastiju Severa. Ona je razotkrivena i Plaucijan pogubljen. Kćer i unuka su mu protjerani na Siciliju, a potom na Lipare gdje ih je 212. Karakala dao zadaviti.

| Političke funkcije
 |
| --- |
| Prethodi:**Titus Murrenius Severus , Gaius Cassius Regallianus** | **Konzul Rimskog Carstva**203*Publius Septimius Geta* | Slijedi:**Lucius Fabius Cilo, Marcus Annius Flavius Libo** |

Napomene
--------

Izvori
------

* Arhivirano 2007-02-04 na Wayback Machine-u
* 
* Arhivirano 2013-03-28 na Wayback Machine-u
* 
* Christian Settipani: *Continuité gentilice et continuité sénatoriale dans les familles sénatoriales romaines à l'époque impériale*, 2000
Zastava Venezuele
Zastava Venezuele sa grbom
**Zastava Venezuele** potječe iz 1811. Tada su usvojene tri glavne boje ove zastave: žuta, plava i crvena i raspoređene kao tri horizanalne pruge. Zvijezde i grb su dodani kasnije.

Žuta boja na zastavi predstavlja bogatstvo, plava hrabrost a crvena nezavisnost od Španjolske. 

U 19. stoljeću na zastavu su dodane 7 zvjezdica koje su predstavljale pokrajine Venezuele: Barcelona, Barinas, Caracas, Cumaná, Margarita, Mérida i Trujillo, sve ujedinjene u ratu za nezavisnost. 20. studenog 1817. na zastavu je stavljena i 8. zvijezdica kao simbol novo-oslobođene provincije Guayana. 

1954. usvojene su i mornarska i civilna zastava koje u gornjem desnom uglu imaju grb. Na grbu se nalazi konj u galopu, a 2006. njegov smjer trčanja je promijenjen.

***Zastava Venezuele*** na Wikimedijinoj ostavi

| * p
* r
* u
Zastave država i teritorija Južne Amerike |
| --- |
| Afrika • Azija • Evropa • Oceanija • Sjeverna Amerika |
| Samostalne države | 
* Argentina
* Bolivija
* Brazil
* Čile
* Ekvador
* Gvajana
* Kolumbija
* Paragvaj
* Peru
* Surinam
* Urugvaj
* Venezuela

 |
| Zavisni teritoriji | 

|  |  |
| --- | --- |
| Francuska | Francuska Gvajana |
| Nizozemska | 
* Bonaire
* Curaçao

 |
| Ujedinjeno Kraljevstvo | 
* Falklandski otoci
* Južna Georgia i arhipelag Južni Sandwich

 |

 |
**Tilburg** je grad od 201.259 stanovnika i općina (gemeente) u nizozemskoj provinciji Sjevernom Brabantu.

Geografija
----------

Tilburg leži na jugu Nizozemske, na kanalu Wilhelmini.

Historija
---------

Tilburg je sve do 1800. bio malo selo, a zatim je naglo izrastao u vodeći industrijski grad juga Nizozemske, specijaliziran za vunene tkanine.

Znamenitosti
------------

Najveća znamenitost Tilburga je palača nizozemskog kralja Willema II u kojoj je umro 1849. godine. Danas se u njoj nalazi turistički ured. Grad je od 1927. i univerzitetski centar.

Privreda
--------

Kako je tekstilna industrija propala, u Tilburgu su danas najznačajni pogoni prehrambene industrije, štamparije, tvornice papira, kemikalija i metalnih proizvoda. Trinaest kilometara od centra grada, na površini od 152 hektara, nalazi se rekreacijski i zabavni park De Efteling, u vrlo šumovitom kraju.

Gradovi prijatelji
------------------

|  |  |
| --- | --- |
| * Poljska Lublin
* Nikaragva Matagalpa
* Tanzanija Same
 | * Južna Afrika Emfuleni
* Japan Minamiashigara
* Srbija Zemun
 |

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5   „*Tilburg*" (engleski). Encyclopædia Britannica. Pristupljeno 23. 1. 2014.

Vanjske veze
------------

***Tilburg*** na Wikimedijinoj ostavi

* Službene stranice grada (`nl`)
* *Tilburg* na portalu Encyclopædia Britannica (`en`)

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 134612257
* GND: 4106485-9
* SUDOC: 029979811
* BNE: XX6018731

 |
**Vasilije III**, zvani **Boioannes** (Βασίλειος Βοϊωάννης) na grčkom i **Bugiano** na italijanskom, bio je bizantski vojskovođa koji je služio kao katepan Italije od 1017.do 1027.) Smatra se jednim od najvećih bizantskih vojskovođa, a njegova karijera je označila ponovni uspon bizantske moći u Južnoj Italiji. 

U Italiju je došao kako bi ugušio ustanak langobardskog princa Mela od Barija, koji je 1017. koristeći normanske najamnike Bizantincima nanio teške poraze i ozbiljno uzdrmao njihovu vlast. Vasilije je prije pohoda na ustanike od svog imenjaka cara Vasilija II, tražio, a na kraju i dobio pojačanja, uključujući elitnu Varjašku gardu. S njima je ustaničku vojsku uništio 1018. u drugoj bitci kod Kane. Prepoznavši normanske vojničke kvalitete, i sam ih je angažirao kao najamnike te iskoristio kao garnizon u strateški važnom gradu Troia s kojim je priječio pristup jugu Italije. Taj se potez pokazao dalekovidnim, jer rimsko-njemački car Heinrich II Sveti, koji je na poziv izbjeglog Meloa pokušao intervenirati protiv Bizantinaca, u tome nije imao uspjeha. Brzo je cijela Južna Italija, osim Vojvodstva Benevento priznala bizantsku vlast.

Vasilije se pripremao na pohod protiv Sicilijanskog Emirata kada je 1025. car Vasilije umro, a njegov nasljednik Konstantin VIII odlučio od toga odustati. Dvije godine kasnije je opozvan. Nakon toga nijedan bizantski katepan, uključujući i Vasilijevog sina Exaugustusa nije pokazao njegov talent, te je bizantska vlast nad počela nepovratno slabiti.

Izvori
------

1. ↑  Catherine Holmes, University College, Oxford - Roman Emperors DIR Basil II.
2. ↑  Chalandon, Ferdinand. *Histoire de la domination normande en Italie et en Sicile*. Paris, 1907.

Vanjske veze
------------

* History of the Norman World Arhivirano 2006-01-09 na Wayback Machine-u.
* The Reign of Basil II.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Prethodi:**Leo Tornikios Kontoleon** | **katepan Italije**1017–1027 | Slijedi:**Christophoros Burgaris** |
**Gat** (arapski: غات/ Ghāt) je oaza i grad od 6,509 stanovnika (22.800 sa širom okolicom) na sjeverozapadu Libije u Okrugu Gat u kom je administrativni centar.

Geografske karakteristike
-------------------------

Gat leži pored alžirske granice u pustinjskom Fezanu smješten na istočnim obroncima masiva Tadrart Akakusa, udaljen 1,339 km južno od prijestolnice Tripolija.

Historija
---------

Pogled na grad
Smješten na drevnoj saharskoj karavanskoj ruti, bio je trgovište robovima i predmet Istraživanja evropskih putnika tokom 19. vijeka. 
Stanovnici Gata su Tuarezi koji strogo kontroliraju svoje izvore vode i vjeruju u legendu da je obližnja planina, Idinen- utvrda duhova.
Stara medina uskih sokaka, u bijelim okrečenih kuća bila je opasana bedemom. Nad njom dominira osmanska utvrda smještena na vapnenačkom brdu.

Za talijanske kolonijalne uprave (1912.-43.) bio je važan garnizon na zapadnoj granici, smješten u staroj osmanskoj
utvrdi koja je obnovljena i dograđena.

Privreda i transport
--------------------

Ekonomija grada bazira se na tradicionalnom zanatstvu i trgovini pamukom, duhanom i žitaricima koje se uzagajaju u oazi i stokom koja se napasa po okolnim vadijima.

Gat ima i aerodromom (IATA: GHT, ICAO: HLGT) sa samo jednom linijom za Tripoli.

Izvori
------

1. 1 2 3  „*Libya, State of Libya*" (engleski). City population. Pristupljeno 26.12. 2019.
2. 1 2 3 4 5 6  „*Ghāt*" (engleski). Encyclopaedia Britannica. Pristupljeno 28.12. 2019.
3. 1 2  „*Ghat*" (talijanski). Treccani. Pristupljeno 28.12. 2019.
4. ↑  „*Ghat Airport GHT*" (engleski). Airportia. Pristupljeno 28.12. 2019.

Vanjske veze
------------

***Gat (grad)*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Ghat* ()

Ghat, Libya
**Georgios Sinas** (\* Niš, 20. novembar, 1783. † Beč, 18. maj, 1856.), ili **Georg Simon Freiherr von Sina** kako su ga zvali po Austriji bio je bankar i jedan od najbogatijih ljudi polovicom 19. vijeka u Austriji, konkurent po bogatstvu porodici Rothschild.

Biografija
----------

*Georgios Sinas* je rođen u Nišu 1783. u porodici grčko-vlaškog porijekla, iz sjevernog Epira. Još kao malom umrla mu je majka, pa ga je odgojila tetka u Seresu (Grčka), gdje je živio do školske dobi. Od 1790. živi u Beču sa ocem - baronom Georgiosom Sinasom, u tom gradu se i školovao.

U dobi od 20 godina, počeo je raditi u očevoj firmi i uspješno preuzeo inicijativu i proširio trgovački posao. Ispočetka su mu na ruku išli napoleonski ratovi, pa je preko svojih grčkih veza po Osmanskom Carstvu uvozio svu robu koja je tad nedostajala kontinentalnoj Evropi.
Zarađene novce investirao je u tada lukrativne poslove, osnovao je banku, kupovao velika imanja po Češkoj, Moravskoj i Donjoj Austriji, ulagao u izgradnju željezničkih pruga, riječnu flotu, gradnju prvih mostova preko Dunava (njegovi ime uklesano je u budimpeštanski most Széchenyi Lánchíd) i u industriju (tvornica papira pored Nežiderskog jezera, šećerana kod Liptovskog Mikuláša).

Atenski opservatorij
Kao moćni poslovni čovjek postao je 10. februara 1825. direktor Austrijske banke, na toj poziciji ostao je punih 24 godina, sve do 1849. a nakon tog je bio viceguverner sve do svoje smrti 1856.

Kad je 1832. Grčka postala nezavisna, njen prvi kralj Otto postavio je 1833. *Sinasa* za prvog ambasadora Kraljevine Grčke u Austrijskom Carstvu, taj položaj zadržao je do kraja života.   

*Sinas* je i do tada održavao dobre odnose sa nevelikom grčkom zajednicom u Beču koju je financijski pomagao, a i sa rodbinom u Moskoplju, a od kad je postao ambasador - izrastao je u pravog mecenu novostvorene države, poklonio je velike novce i pomogao da se izgradi lanac škola Arsakeio, univezitet u Ateni, i osnuju prve medicinske i arheološke instituciji u Grčkoj.

Njegova najveća donacija svojoj staroj domovini bila je osnivanje i izgradnja Atenskog opservatorija 1845. po projektu arhitekta Theophila Hansena. Nakon njegove smrti, poslove je nastavi voditi njegov najstariji sin Simon Sinas.

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5 6  „*Sina, Georg Simon Freiherr von*" (engleski). Encyclopedia of Austria. Pristupljeno 20. 03. 2013.
2. 1 2 3  Amellie Lanier. „*Die Geschichte des Bank- und Handelshauses Sina*" (njemački). Peter Lang Verlag 1998. Pristupljeno 20. 03. 2013.

Vanjske veze
------------

***Georgios Sinas*** na Wikimedijinoj ostavi

* Sina, Georg Simon Freiherr von ()
**Zastava Udmurtske** je službeni republički simbol Udmurtske Republike u Ruskoj Federaciji. Tri boje koje se pojavljuju na zastavi (crna, bijela i crvena) simboliziraju zemlju i stabilnost (crna), sunce i život (crvena) i prostor i moralnu vrlinu (bijela). Dizajner zastave je Y. Lobanov. Zastava je usvojena temeljem nadležnoga zakona o zastavi Udmutske Republike 30. aprila 2002. godine. Krst u središtu zastave simbolizira sunčev znak zaštitnik od nesreće koji je potekao iz folklornoga naslijeđa.

Karakteristike zastave
----------------------

Zastava se radi u omjeru 2:1, a podijeljena je na tri jednaka okomita pravokutnika od kojih je prvi crne, drugi bijele i treći crvene boje. U sredini zastave, na bijelom pravokutniku nalazi se stilizirani krst sa osam trokutastih vrhova kojima su vanjske katete ili paralelne ili okomite sa donjim rubom zastave. Druga kateta se pod kutem od 450 spušta prema mjestu dodira dviju stranica krsta te se u sredini jedne od stranica krsta siječe sa katetom koja se spušta iz drugoga vrha. Krst nije uokviren i cijeli je također crvene boje. Sam je krst napravljen na osnovu grčkoga krsta, ukupna mu je duljina od vrha do dna ili od jedne strane do druge u odnosu na duljinu jedne stranice jednaka omjeru 3:1. Širina krsta u odnosu na bijeli kvadrat u čijem se središtu nalazi određuje se prema omjeru 5:6.
**Ghar el-Melh** (arapski: غارالملح) za antike znan kao *Rusucmona* ili *Castra Delia*, a za 
francuske kolonijalne uprave kao *Porto Farina* je lučki gradić od 5,345 stanovnika na sjeveru Tunisa u Vilajetu Bizerta.
Njegovo današnje arapsko ime znači *slana spilja*, koje je dobio zbog brojnih prirodnih salina u laguni.

Geografske karakteristike
-------------------------

Fotografija iz aviona grada i lagune
Ghar el-Melh leži na južnoj obali Rta Sidi Ali El Mekki u plitkoj laguni, udaljen 30 km jugoistočno od grada Bizerte.
Lagunu od Sredozemnog mora dijeli sprud dug 6 km.

Historija
---------

Rusucmona je svoju historiju započela kao fenička kolonija.

Scipion Afrički se za Drugog punskog rata dvije godine prije Bitke kod Zame 204. pne. iskrcao sa 35,000 legionara i zauzeo grad, opljačkao okolicu i zatim opsjeo Uticu.

Za rimskih vremena nazvan je *Castra Delia* i prosperirao je kao civitas sve do polovice 4. vijeka.

Tokom srednjeg vijeka postao je piratska baza, to je bio sve do polovice 19. vijeka.

Ghar El Melh je 2018. uvršten kao prvi grad u Tunisu kao jedan od lokaliteta Ramsara.

Privreda
--------

Privreda grada bazira se na ponajviše na poljoprivredi i nešto manje na ribolovu.

Znamenitosti
------------

Od historijskih znamenitosti Ghar el-Melh ima vrlo dobro očuvanu španjolsku utvrdu iz 15. vijeka, kao i osmanske utvrde, hamame i apsane podignute tokom 17. i 18. vijeka.

Izvori
------

1. 1 2  „*Ghar El Melh (Tunisia)*" (engleski). City population. Pristupljeno 1. 11. 2019.
2. 1 2 3 4  „*Ghar el Melh Lake, Tunisia*" (engleski). MedWet. Pristupljeno 1. 11. 2019.
3. ↑  „*Scipio Africanus*" (engleski). Encyclopædia Britannica. Pristupljeno 29. 11. 2019.
4. ↑  „*Tunisie: Ghar El Melh se veut une ville Ramsar en 2018*" (francuski). TheHuffingtonPost. Arhivirano iz originala na datum 2019-11-02. Pristupljeno 1. 11. 2019.

Vanjske veze
------------

***Ghar el-Melh*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Ghar el Melh* ()
***The Man Who Fell to Earth*** (sh. *Čovjek koji je pao na Zemlju*) je science fiction roman američkog književnika Waltera Tevisa objavljen 1963. godine. Njegov protagonist je humanoidni vanzemaljac sa tehnološki naprednog, ali katastrofalnom sušom pogođenog planeta Anthea, koji dolazi na Zemlju kako bi odatle pokušao pomoći svojim sunarodnjacima da izbjegnu izumiranje. Radnja prikazuje kako slijeće u Kentucky i preuzima ljudski identitet pod imenom Thomas Jerome Newton, te koristi superiorno tehnološko znanje kako bi kroz patente stekao bogatstvo i stvorio korporaciju preko koje će ssagraditi svemirski brod, ali i kako njegov plan poremeti to što je kroz izloženost ljudskoj kulturi i civilizaciji počeo osjećati dotad nepoznate emocije. 

*The Man Who Fell on Earth* je dobio brojne pohvale i stekao veliku popularnost, što se tumači time što je njegov zaplet velikim dijelom bio inspiriran hladnoratovskom tjeskobom, ali i time što su problemi protagonista da se prilagodi "normalnom" ljudskom društvu bili slični problemima antiestablišmentski raspoložene *baby boomer* generacije. Daleko je poznatiji kao predložak istoimenog filma iz 1976. godine sa Davidom Bowiejem u naslovnoj ulozi, a koji je stekao kult status. Godine 1987. je snimljen istoimeni TV film kao neuspješni pilot za TV-seriju.

Bowie je 2015. po motivima romana napisao mjuzikl *Lazarus* koji je predstavljao njegovo posljednje djelo.

Vanjske veze
------------

* Transcript of "book club" discussion on Kentucky Educational Television Arhivirano 2007-09-04 na Wayback Machine-u

| * p
* r
* u
Walter Tevis |
| --- |
| Romani | 
* *The Hustler* (1959)
* *The Man Who Fell to Earth* (1963)
* *Mockingbird* (1980)
* *The Steps of the Sun* (1983)
* *The Queen's Gambit* (1983)
* *The Color of Money* (1984)

 |
| Filmovi | 
* *The Hustler* (1961)
* *The Man Who Fell to Earth* (1976)
* *The Color of Money* (1986)
* *The Man Who Fell to Earth* (1987)

 |
| Characters | 
* Minnesota Fats

 |
*Za ostale upotrebe, v. Skela (razvrstavanje).*

**Skela** (od turskog *iskele*, od latinskog *scalae* = ljestve) je ime za pomoćne (privremene) konstrukcije u građevinarstvu, koje služe kod izgradnje građevina.

Razlikuju se skele za podupiranje betonskih ili zidanih konstrukcija za vrijeme izgradnja, od onih koje omogućuju pristup i rad radnika na teško pristupačnim dijelovima građevine kao što je fasada. 
Postoje i druge vrsti skela koje se montiraju za rad građevinskih liftova i dizalica ili za separaciju šljunka u betonarama, kao i onih koje se koriste za premoštenje prepreka na gradilištu.

Zglob za učvršćivanje cijevi
Najstarije skele koje se koriste od antike bile su od drva, one se upotrebljavaju još i danas, ali sve manje. Danas se najčešće koriste prefabricirane metalne skele, sastavljene od tipskih elemenataa, kao što su bešavne čelične cijevi, koje se spajaju čeličnim zglobovima. Takve skele podižu se kod višekatnih građevina, pa im podovi moraju biti čvrsti, obično se rade od debelih dasaka ili gotovih metalnih elemenata, a zbog sigurnosti radnika moraju imati i zaštitnu ogradu. Često se koriste i skele sastavljene od čeličnih rešetaka.

Po azijskim zemljama i danas se najviše koriste skele od bambusa.

Galerija slika
--------------

* Aluminijska skelaAluminijska skela
* Skele od bambusa kod gradnje hotela u Hong KonguSkele od bambusa kod gradnje hotela u Hong Kongu
* Skela od bešavnih cijeviSkela od bešavnih cijevi
* Drvene skeleDrvene skele

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5  „*Skela*" (hrvatski). Leksikografski zavod Miroslav Krleža. Pristupljeno 10. 01. 2018.

Vanjske veze
------------

***Građevinska skela*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Skela* ()
Manastir Krupa
**Manastir Krupa** se nalazi u Dalmaciji (Hrvatska). Smješten je podno Velebita, blizu izvora istoimene rijeke. To je jedan od tri istorijska srpska manastira u Dalmaciji, pored manastira Krke i Dragovića. Sagrađen je u vrijeme kralja Milutina, 1317. Predanje kaže da su mu temelje postavili monasi iz manastira kod današnje Krupe na Vrbasu.

Prvi put od utemeljenja obnavljan je u vrijeme cara Dušana, 1345. O tome svjedoči zapis na svodu manastirske crkve. Srpski kraljevi Milutin, njegov sin Stefan Dečanski, kao i unuk Stefan Dušan, izdavali su manastiru darovnice u vidu zemljišta za izdržavanje, a kasnije su to i Turci potvrđivali fermanima iz Istanbula. Manastir je darivala i mati Angelina, srpska despotica, negde 1494. godine.

U mletačko-turskim ratovima manastir Krupa je teško stradao u više navrata, a osobito 1502. i 1620. U 20. vijeku desilo se isto u dva navrata: 1941. i 1995.

Velika i temeljna popravka manastira izvršena je 1855. godine, i to uz pomoć Rusije, Srbije i Austrije. Austrijska vlada je uslovila obnovu zahtjevom da manastirski prozori moraju biti izvedeni u gotskom stilu.

Manastir Krupa čuva vrijedna duhovna i kulturna svjedočanstva, uprkos čestim pustošenjima u prošlosti. Šezdesetih godina 20. vijeka otkrivene su freske u manastirskoj crkvi i to one koje je 1622. godine freskopisao hilandarski monah Georgije Mitrofanović, isti onaj inok koji je oslikao Hilandarsku trpezariju. U Krupi su čuvane ikone italo-kritske škole, rad Jovana Apake. Čuva se i čestica moštiju Sv. Jeroteja. Tu je i kivot iz manastira Rmnja koji je donesen u Krupu u toku bosansko-hercegovačkog ustanka 1875. godine. Manastirska riznica čuvala je i tri antiminsa: jedan je jerusalimskog patrijarha Teodosija, drugi patrijarha Arsenija IV Šakabente iz 1743. i treći je tzv. Krupski iz 1739. godine. U manastirskom arhivu čuvana su i 22 turska fermana, od kojih je zanimljiv onaj koji se odnosi na zaštitu manastira Krke, a izdao ga turski sultan Mustafa II.

Brojne bogoslužbene knjige, utvari i druge vrednosti, za manastir je pribavio krupski arhimandrit, veliki putnik i značajni srpski pisac Gerasim Zelić. Inače, manastir Krupa je prihvaćao brojne velikane srpske književnosti. U njemu je izvjesno vrijeme boravio i Dositej Obradović. Simo Matavulj je u manastiru boravio četiri godine i, prema sopstvenom iskazu tu naučio skrivene ljepote srpskog jezika.

Spoljašnje veze
---------------

***Manastir Krupa*** na Wikimedijinoj ostavi

* Radio televizija Republike Srpske: Manastir Krupa u Dalmaciji 16. oktobar 2010.[*mrtav link*] (`sh`)
* Manastir Krupa
Termoelektrana
**Termoelektrana Kakanj**, opština Kakanj, Bosna i Hercegovina. Početak rada 1985. godine. Kao osnovno gorivo u TE – Kakanj koristi se mrki ugalj. U vlasništvu je državne energetske kompanije Elektroprivreda BiH. Osim isporuke električne energije u mrežu, termoelektrana snabdjeva Kakanj toplotnom, te dodatno isporučuje šljaku i pepeo Tvornici cementa „Kakanj". Smještena je na lijevoj obali rijeke Bosne, pet kilometara uzvodno od grada Kaknja.

Historija elektrane
-------------------

Izgradnja Termoelektane je vršena etapno, u periodu od 1947. do 1988. godine. Proizvodnja električne energije povećavala se sukcesivnim puštanjem u pogon:

* blokova 1 i 2 1956. godine
* blokova 3 i 4 1960. godine
* bloka 5 1969. godine
* bloka 6 1977. godine
* bloka 7 1988. godine

Blokovi 1, 2, 3 i 4 su stavljeni van pogona. Poslije rata u Bosni i Hercegovini izvršena je rekonstrukcija i modernizacija blokova 5 i 6 (110 MW), djelomična rekonstrukcija Bloka 7 (230 MW) i rashladnog sistema blokova 5 i 6 – prelazak s poluotvorenog na zatvoreni sistem hlađenja. Realizacijom ovih investicija proizvodni vijek postrojenja produžen je za 15 godina, poboljšana je pogonska spremnost, povećan stepen korisnog djelovanja i smanjena emisija polutanata.

Tehničke karakteristike
-----------------------

* Instalirana snaga - 450 MW (bez blokova 32 MW)
* Godišnja proizvodnja električne energije oko 2300 GWh
* Godišnja potrošnja uglja oko 1,8 miliona tona.
* Problemi s emisijama

Termoelektrane, službeno najveći zagađivači zraka u državi, emitiraju od 65 do 90% svih emisija SO2, NOx i CO2 u atmosferu. Iako su implementirane neke ekološke mjere, kao što je smanjenje emisije prašine i emisija NOx (te vrijednosti su u skladu sa važećim zakonima EU), emisija sumpor dioksida je i dalje znatna. Ispusti otpadnih voda značajno zagađuju tekuće vode i to dovodi do visokog rizika od sekundarne kontaminacije vode.
Crijepovi iz Dubrovnika
Keramika u stilu fajanse
Tehnička keramika: klizni ležaj
**Keramika** dolazi od riječi *keramikos* (grčki: κεραμικός ) a ona je označavala glinu za lončarske predmete. Keramički materijali su složeni kemijski spojevi, koji sadržavaju kovine i anorganske elemente. Keramički materijali imaju mehanička i fizikalnih svojstava koja pokrivaju široko područje. Granica između kovine i keramike se najlakše definira pomoću temperaturnog koeficijenta električne otpornosti. Kod keramičkih materijala ovaj koeficijent ima negativan predznak dok za kovine ima pozitivan predznak. Primjena keramike varira od keramičkih pločica, lončarske robe, cigle, odvodnih cijevi, posuđa, vatrostalnih materijala, magneta, električnih uređaja, vlakana do abrazivnih materijala. 
Keramički materijali nastaju pod uticajem visoke topline (pečenjem, taljenjem).

Svojstva
--------

Zbog svojih ionskih i kovalentnih veza, keramika je obično tvrda, krta, ima visoku temperaturu taljenja, nisku električnu i toplinske vodljivosti, dobru kemijsku i toplinsku stabilnost i visoku tlačnu čvrstoću.
Keramike mogu biti jednostavni monofazni materijali ili složeni materijali. Najčešći tip monofazne keramike su aluminijev oksid Al2O3 i magnezijev oksid MgO. Složeni (višeslojni) keramički materijali su kordierit (magnezijijev alumosilikat), forsterit (magnezijijev silikat). Prema makrostrukturi postoje tri tipa keramike: kristalična sa staklenom matricom, kristalična (nekad se naziva holokristalna) i stakla.

Primjena keramike
-----------------

Keramički materijali se imaju široku primjenu; od izrade građevinarskih opeka, crjepova, sanitarne opreme, alata za rezanje metala, vatrostalnih obloga ložišta, vjetrobrana i stakala vozila, svjećica motora, dielektrika kondenzatora, senzora, magnetnih memorija. I svemirska letjelica Space Shuttle ima toplotnu izolaciju od 25 000 lakih poroznih keramičkih pločica, koje joj štite aluminijsku oplatu od prekomjernog grijanja pri prolazu letjelice velikom brzinom kroz Zemljinu atmosferu.

Povijest i razvoj keramike
--------------------------

Razvoj keramike možemo pratiti od paleolita, i pojave najstarijih kultura, iz paleolitskog lončarstva razvila se današnja suvremena keramika.
Danas poznajemo slijedeće vrste keramike;

* terakota,
* fajansa,
* majolika,
* porculan
* kamenina
* raku.

Vanjske veze
------------

***Keramika (materijal)*** na Wikimedijinoj ostavi

* Marina Baričević: Izbor kritičarke - Keramika i staklo 1950. – 1999. (recenzija knjige), Hrvatska revija, 4/2017.
* Informacije o keramici, keramički studio Prag Arhivirano 2009-05-04 na Wayback Machine-u
* Advanced Ceramics – Razvoj, Podjela, Osobine, Izrada, Pečenje, Završna obrada i oblikovanje keramike (na engleskom)
**Fjarðabyggð** (islandski: *Fjordofsko naselje*) je općina na istoku Islanda od 4.629 stanovnika.

Geografske karakteristike
-------------------------

Naselja općine *Fjarðabyggð* leže na istoku Islanda, oko fjorda Reyðarfjörður, udaljena oko 33 km od administrativnog centra Regije Austurland - Egilsstaðira i oko 670 km od Rejkjavika.

Historija
---------

Fjarðabyggð je nastao - 1998. kad su se udružile dotadašnje općine Neskaupstaður (1.437), Reyðarfjörður (1.152) i Eskifjörður (1.043), zajedno sa selima Fáskrúðsfjörður (662) i Stöðvarfjörður (203) u novu općinu.

tvornice aluminija - Fjardaál
Veliki poticaj razvoju općine bila je izgradnja tvornice aluminija Fjardaál i hidroenergetskog kompleksa Kárahnjúkar, nakon 2002.

Gradovi prijatelji
------------------

* Francuska, Gravelines
* Norveška, Stavanger
* Finska, Jyväskylä

Izvori
------

1. 1 2 3  „Iceland: Municipalites and Urban Settlements" (engleski). City population. Pristupljeno 03. 03. 2014.
2. ↑  „*Karahnjukar and Fjardaal Projects*" (engleski). Alcoa. Pristupljeno 04. 03. 2014.

Vanjske veze
------------

***Fjarðabyggð*** na Wikimedijinoj ostavi

* Službene stranice općine Fjarðabyggð Arhivirano 2011-03-25 na Wayback Machine-u ()
| **Gran Sasso** |
| --- |
| Dio Apenina |
| Pogled na Corno Grande, najviši vrh Gran SassaPogled na Corno Grande, najviši vrh Gran SassaPogled na Corno Grande, najviši vrh Gran Sassa |
| Dužina masiva: | 35 km |
| Širina masiva: | km |
| Površina masiva: | km² |
| Najviši vrh: | Corno Grande (2912 m) |
| Zaštićene oblasti: | Nacionalni park Gran Sasso e Monti della Laga |
| Država: |  Italija |

**Gran Sasso d’Italia** (prevedeno **Velika stijena Italije**) je visoki stijenoviti planinski masiv koji se proteže u talijanskoj regiji Abruzzo.

Geografija
----------

Gran Sasso se proteže nekih 35 km u dužinu, u smjeru sjeverozapad-jugoistok, kao centralni dio Apenina. Smješten je kod grada L'Aquila, 132 km od Rima. Gran Sasso je najviši dio Apenina, s planinom Corno Grande visokom 2912 m, koja je većim dijelom godine pokrivena snijegom.

Monte Prena na masivu Gran Sasso
Ostali vrhovi Gran Sassa su Corno Piccolo (2655 m), Pizzo Intermésoli (2635 m), Monte Corvo (2623 m), Monte Camicia (2564 m), Monte Prena (2561 m), uz puno drugih, sve do najnižeg Monte Siella (2027 m). Ispod sjevernih obronaka vrha Corno Grande nalazi se najužniji evropski glečer Calderone, koji je inače mali (1916. je imao 3.3 miliona m3), ali se zbog zatopljenja danas smanjio na svega 360.931 m3. Niži obronci masiva su obrasli bukvama i borovima po kojima još uvijek ima divljih svinja.

Atrakcije i turizam
-------------------

Corno Grande
Na površini od 2014 km² Gran Sassa je 1993. osnovan Nacionalni park Gran Sasso e Monti della Laga, koji je danas omiljena rekreaciona zona i izletište za stanovnike Rima. Gran Sasso je poznati skijaški centar zimi, a ljeti za velikih vrućina izletište brojnih planinara.

Izvori
------

1. 1 2 3 4  „*Gran Sasso d’Italia*" (engleski). Encyclopædia Britannica. Pristupljeno 8. 4. 2013.

Vanjske veze
------------

***Gran Sasso*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Gran Sasso d’Italia* na portalu Encyclopædia Britannica ()

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 304916353
* LCCN: sh94005184
* GND: 4347033-6
* SUDOC: 13021440X
* BNF: cb16087807z (podaci)

 |
Matija Mate Vidaković u Španiji 1937.
**Matija — Mate Vidaković** (1907. — 1941.), obućarski radnik, učesnik španskog građanskog rata i učesnik Narodnooslobodilačke borbe.

### Biografija

Rođen je 1907. godine u selu Prkovci pokraj Vinkovaca.

Zbog komunističke delatnosti, uhapšen i 18. novembra 1930. godine i od Suda za zaštitu države osuđen na dve godine zatvora. Tokom robije u Sremskoj Mitrovici bio član zatvorske partijske ćelije KPJ. Kao instruktor Centralnog komiteta Komunističke partije Jugoslavije u leto 1932. godine započeo političku aktivnost u Vojvodini. Radio je na formiranju i učvršćivanju partijskih organizacija u Petrovgradu, Novom Sadu, Subotici i drugim mestima. Zbog opasnost od hapšenja, napušta Vojvodinu i odlazi u Sovjetski Savez.

Februara 1936. godine odlazi u Španiju, gde na strani Republikanske armije učestvuje u Španskom građanskom ratu. U Španiji se borio u redovima diverzanata, vrlo često daleko iza neprijateljskih linija, upadajući na teritoriju neprijatelja. U Španskom građanskom ratu je teže ranjen. Ilegalno se vratio u Beograd 1941, nakon bolničkog lečenja u Sovjetskom Savezu, sa specijalnim zadatkom sovjetske obaveštajne službe.

Neki veruju da je zajedno sa Mustafom Golubićem 5. juna 1941. godine digao u vazduh tvrđavu u Smederevu, gde su Nemci uskladištili municiju poražene vojske Kraljevine Jugoslavije. Međutim, za tako nešto ne postoje dokazi, niti se takve optužbe pominu u dokumentima sa Golubićevog saslušanja u Gestapou.

U Narodnooslobodilačkoj borbi učestvuje od 1941. godine. Vidaković je kao stručnjak i iskusni diverzant bio zadužen za izradu eksplozivnih sredstava namenjenih diverzijama usmerenim protiv okupacione vojne sile. Ilegalno je živeo u Beogradu i radio na izradi tempiranih mina, kojima su pripadnici Narodnooslobodilačkog pokreta izvršavali diverzije u okupiranom Beogradu. U toku rada na jednoj mini došlo je, 5. jula 1941. godine, do eksplozije. Tada je teško ranjen (ostao je bez obe ruke) i uhapšen od Gestapoa. Streljan 15. avgusta 1941. u selu Skela kod Obrenovca, zajedno sa 42 zatočenika banjičkog logora i zatvora Specijalne policije.

Grob Mate Vidakovića u Aleji boraca NOR-a na Novom groblju u Beogradu
Njegovi posmrtni ostaci su nakon rata sahranjeni u Aleji boraca Narodnooslobodilačkog rata na Novom groblju u Beogradu. Jedna ulica na Crvenom krstu, u Beogradu, do 1997. godine nosila je naziv po ovom španskom borcu.

Literatura
----------

***Matija Vidaković*** na Wikimedijinoj ostavi

* **Mala enciklopedija Prosveta**, Beograd 1959. godina
Neriješena kocka ...
... i riješena kocka
Rješenje kocke
**Zmijska kocka** je mehanička slagalica u obliku lanca od 27 odnosno 64 kockica, povezanih elastičnom trakom koja prolazi kroz njih. Kockice se oko trake mogu slobodno okretati. Cilj slagalice je da se lanac složi na takav način da čini kocku sastavljenu od **3 x 3 x 3** odn. **4 x 4 x 4** kockice.

Varijacije
----------

Varijacija zmijske kocke je tzv. "kibble cube", slagalica koja je također niz kockica, ali sa žljebovima, koje se po određenim pravilima slažu u veću kocku.

Zmijske kocke i varijacije prave se od različitih materijala (drveta, plastike itd.), različitih veličina i u različitim bojama.

Etimologija
-----------

Naziv **zmijska kocka** nastao je prema izgledu slagalice prije i nakon rješavanja. Prije nego što je riješena ona izgleda kao zmija, a kad je riješena ima oblik kocke.

Napomene
--------

1. ↑  *Kibble* (engl.) - željezni koš za dizanje (ugljena, rude i dr.); *cube* - kocka

Vanjski likovi
--------------

* Snake Cube na stranici Mathematische Basteleien
* Snake Cube na stranici www.jaapsch.net
**Gvanako** (latinski: *Lama guanicoe*) je južnoamerička životinja iz porodice deva (Camelidae), bliski srodnik alpake, ljame i vikunje, koji su poznati kao lame. Za razliku od deva, lame nemaju karakteristične devinu grbu.

Karakteristike
--------------

Gvanako je životinja vitka tijela, dugih nogu i vrata, kratka repa, male glave i velikih načuljenih ušiju. 
Prosječni odrasli gvanako visok je oko 110 cm, i težak 90 kg.

Boja krzna ne razlikuje se previše između jedinki, varira od svijetlosmeđe do tamno crvenkaste po leđima, po trbuhu i nogama ima bijelo krzno, a lice sive boje. Boja krzna ne razlikuje se previše između jedinki, varira od svijetlosmeđe do tamno crvenkaste po leđima, po trbuhu i nogama ima bijelo krzno, a lice sive boje.

Kao i ljame, i gvanako je prekriven dvostrukim slojem krzna, koji se sastoji od grubog vanjskog sloja i mekanog unutrašnjeg sloja. Mladi gvanako (španjolski: guanaquito), ima oko 10 do 20 % podkrzna (koje se sastoji od mekanih pahuljastih vlakana). Ona se upotrebljavaju u tekstilnoj industriji od sredine 19. vijeka, i od tad se zbog eksluzivnosti i fine nježne teksture upotrebljavaju za luksuzne tkanine. Vlakna gvanaka se smatraju finijim od alpakinih, ali grubljim i jeftinijim od vikunjina. Krzna gvanaka, naročito guanaquita, koriste se u krznarstvu jer liče krznu crvene lisice, odpatci se upotrebljavaju u tekstilnoj industriji.

Habitat i način života
----------------------

Gvanaki u čileanskom Nacionalnom parku Torres del Paine
Gvanako je životinja južnoameričkih Anda (Bolivija, Peru, Ekvador, Čile, Argentina) i tu se najbolje osjeća, ali se zna spustiti i do nizina (ima ih po Patagoniji i Ognjenoj zemlji, gdje su se odlično prilagodili). Najviše ih ima po Čileu i Argentini, dok ih po Boliviji u novije vrijeme uzgajaju bolivijski Indijanci, koji žele obnoviti njihovu populaciju. Gvanako je kao i vikunja divlja životinja, koja živi u malim krdima od 4 do 10 ženki i jednog mužjaka.

Kada se nađe u opasnosti ili kad je ljut, gvanako pljuje, nastojeći tako zastrašiti protivnika. Gvanako je biljožder, koji pase travu i drugo bilje.

Razmnožavanje
-------------

Gvanako spolnu zrelost dosegne nakon 2-3 godine. Sezona parenja traje tijekom čitave godine, a ženka mladunče nosi 320-330 dana.

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5 6 7 8 9  „*Guanaco*" (engleski). Encyclopædia Britannica. Pristupljeno 15. 04. 2012.

Vanjske veze
------------

* Guanaco (na portalu Encyclopædia Britannica) ()
* *Guanacos, The original inhabitants of Patagonia* Arhivirano 2012-04-26 na Wayback Machine-u ()

***Guanaco*** na Wikimedijinoj ostavi
Poturu majka i djeca
**Zo'é** (Poturu).- Pleme Tupian Indijanaca sa sjevera brazilske države Pará u dolini rijeke Cuminapanema. Sami sebe nazivaju Zo’é, dok ih Funai (Fundação Nacional do Índio) označava imenom Poturu. Godine 1998. popisano ih je 152.

Pleme živi izolirano, a u rijetkim su kontaktima s misionarima tek od kasne druge polovice 20. stoljeća. Socijalna struktura Zo’é Indijanaca je decentralizirana a lokalne grupe su politički i ekonomski autonomne. Tokom agrikulturnih radova (uzgoj manioke) oni su sjedilačko stanovništvo koje postaje mobilno nastupom lovačke i ribarske sezone. Glavna lovina je majmun kojim obiluje njihovo lovno područje od 1,000,000 akara (4.046 četvornih kilometara). Mladunčad ubijenih majmuna Zo'é odvode kućama gdje oni žive kao kućni ljubimci.Polja im se nalaze u blizini sa zasađenom maniokom, bananama, slatkim krumpirom i urukuom. Uruku Indijancima služi da s njime boje svoja tijela i divlji pamuk.

Svi Zoe nose 'poturu', veliki drveni klin probijen kroz donju usnu. Indijanci kažu da ne znaju odakle je taj običaj došao, ali da ih razlikuje od svih ostalih plemena. Dječaci i djevojčice *poturu* počinju nositi od svoje šeste godine. Isprva je malen, no do odrasle dobi bude dugačak 7 inči (18 centimetara).

Djecu rođenu s fizičkim defektima zakapaju odmah po rođenju.

Vanjske poveznice
-----------------

* Zo’é Arhivirano 2004-12-29 na Wayback Machine-u;
* Poturu Do Brasil

  


|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| 

| p • r • uTupí-Guaraní: Oyampi |
| --- |
|  |
| Amanayé • Anambé • Ararandeuara • Emerillon • Guajá • Urubu • Zo'é |

 |
**Gąsawa** (njemački: *Gonsawa*) je selo od 1,501 stanovnika u sredini Poljske u Kujavsko-pomeranskom vojvodstvu.

Selo je poznato po tragičnom događaju iz 1227. kad je ubijen Seniorski vojvoda Poljske Lešek I Bijeli.
Lešek je došao u Gąsawu zajedno sa Vladislavom III. Tankonogim i Henrikom I. Bradatim na sastanak sa pomeranskim vojvodama, gdje ih je neočekivano napao gdansko-pomeranski vojvoda Svjetopelk i pritom ubio Lešeka, a Henrika teško ranio.

Geografske karakteristike
-------------------------

Gąsawa leži udaljena desetak km južno od Żnina i oko 43 km jugozapadno od Bydgoszcza.
Ime je dobila po rijeci Gąsawki koja protiče pored sela i povezuje Gąsawsko i Godawsko jezero, koja se nekad zvala Gonzowa.

Historija
---------

Drvena crkva sv.Nikole
Gąsawa je prvi put dokumentirana 1136. u buli pape Inocenta II, kao značajno naselje.

Gradska prava po magdeburškom modelu dobila je 1388. poveljom od poljsko-litavskog kralja Jagela, ali ih je izgubila nakon što je devastirana za Švedsko-poljskih ratova.

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5  „*Poland: Włocławek Subregion*" (engleski). City population. Pristupljeno 10.02. 2021.
2. 1 2 3  „History" (poljski). Gmina Gąsawa. Pristupljeno 10.02. 2021.
3. ↑  „*Leszek the White*" (engleski). Artyzm. Pristupljeno 10.02.2021.

Vanjske veze
------------

***Gąsawa*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Gmina Gąsawa* (službene stranice) ()
Za za istoimeno prvenstvo u golfu, v. U.S. Open Golf Championship 1969.

**88. prvenstvo SAD u tenisu** održano je između 27. augusta i 8. septembra 1969. u njujorškoj četvrti Forest Hills. Prvenstvom su dominirali australijski teniseri koji su osvojili tri titule - u muškoj konkurenciji (Rod Laver), ženskoj konkurenciji (Margaret Court) i muškim parovima (Ken Rosewall i Fred Stolle). Od njih je najpoznatiji postao Laver, postavši prvi teniser u Open eri koji je postigao Grand Slam - odnosno osvojio titule na četiri Grand Slam turnira u istoj kalendarskoj godini (1969).

Seniori
-------

### Muškarci pojedinačno

*Glavni članak: US Open 1969 - muškarci pojedinačno*
Australija **Rod Laver** por. Australija Tony Roche, 7–9, 6–1, 6–2, 6–2

### Žene pojedinačno

*Glavni članak: US Open 1969 - žene pojedinačno*
Australija **Margaret Court** por. Sjedinjene Američke Države Nancy Richey, 6–2, 6–2

### Muški parovi

*Glavni članak: US Open 1969 - muški parovi*
Australija **Ken Rosewall** / Australija **Fred Stolle** por. Sjedinjene Američke Države Charlie Pasarell / Sjedinjene Američke Države Dennis Ralston, 2–6, 7–5, 13–11, 6–3

### Ženski parovi

*Glavni članak: US Open 1969 - ženski parovi*
Francuska **Françoise Durr** / Sjedinjene Američke Države **Darlene Hard** por. Australija Margaret Court / Ujedinjeno Kraljevstvo Virginia Wade, 0–6, 6–4, 6–4

### Miješani parovi

*Glavni članak: US Open 1969 - miješani parovi*
Australija **Margaret Court** / Sjedinjene Američke Države **Marty Riessen** por. Francuska Françoise Durr / Sjedinjene Američke Države Dennis Ralston, 7–5, 6–3

| * p
* r
* u
US Open |
| --- |
| 

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  |  |  |  |  |  |  |  | 1968 | 1969 |
| 1970 | 1971 | 1972 | 1973 | 1974 | 1975 | 1976 | 1977 | 1978 | 1979 |
| 1980 | 1981 | 1982 | 1983 | 1984 | 1985 | 1986 | 1987 | 1988 | 1989 |
| 1990 | 1991 | 1992 | 1993 | 1994 | 1995 | 1996 | 1997 | 1998 | 1999 |
| 2000 | 2001 | 2002 | 2003 | 2004 | 2005 | 2006 | 2007 | 2008 | 2009 |
| 2010 | 2011 | 2012 | 2013 | 2014 | 2015 | 2016 |  |  |  |

 |

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Prethodi: **1969 Wimbledon Championships**  |  **Grand Slamovi**  | Slijedi: **1970 Australian Open**  |
**Velika Kapela** je planinski lanac u Hrvatskoj, nalazi se na istoku Gorskog Kotara a proteže se od Gorskog Kotara na zapadu do Male Kapele i Like na istoku, Od Ogulinske doline na sjeveru do Vinodolskog primorja na jugu, tu se nalazi najuži planinski prag između kontinentalne Panonije i primorskog Mediterana.

Klima i reljef
--------------

Klimatski tipovi izmjenjuju se od Ogulinske doline na sjeveru (kontinentalna klima), preko središnjeg planinskog masiva Bjelolasica (planinska klima), do Vinodolskog primorja na jugu (mediteranska klima). Padalina ima u velikim količinama tjekom cijele godine.
Najviši vrh Bjelolasica: 1526 metara n/v.

Biljni i životinjski svijet
---------------------------

Na Velikoj Kapeli nalaze se poznati zaštićeni parkovi i krajolici, poznate su Bijele i Samarske stijene, Klek iznad Frankopanskog grada Ogulina itd. 

Raznovrsnog biljnog svijeta ogleda se od primorskog raslinja na jugu (Vinodolsko zaleđe), preko Alpskog ili visokoplaninskog raslinja u središnjem dijelu (Bjelolasica) do kontinentalnog raslinja u sjevernom djelu (Ogulinska dolina).

Životinjski svijet je raznolik, od grabežljivaca vukovi, medvjedi, risovi i orlovi, pa do divokoza, jelena, srna, tetrijeba i raznih drugih divljih životinja.

Povijest i gospodarstvo
-----------------------

Velika Kapela dobila je ime po Kapeli (drvenoj katoličkoj Crkvi u planini), u povijesti Velika Kapela bila je u posjedu hrvatske plemenite obitelji Frankopana koji su stolovali u Ogulinu podno Kapelskih planina.

Taj Hrvatski planinski lanac sastoji se od niza vrhova i visoravni, ima izrazito razvijen planinski turizam, *"Hrvatski Olimpijski Centar Bjelolasica"*, mnogobrojni privatni pansioni od Mrkoplja na zapadu do Ogulina na sjeveroistoku pružaju smještaj planinarima, skijašima, alpinistma i putnicima željnim mira i prirode.

***Velika Kapela*** na Wikimedijinoj ostavi
UTC+11:30: plavo (decembar), narančasto (jun), žuto (cijela godina), svjetlplavo - morska područja
**UTC+11:30** je vremenska zona koja se koristi za australijski otok Norfolk.

2.11. 1868. Novi Zeland je službeno uveo standardno vrijeme i drži se prvom državom koja je uvela tu instituciju na razini države. Bilo je temeljeno na geografskoj dužini 172° 30' istočno od Greenwicha, što iznosi 11 sati i 30 minuta ispred greenwhichog vremena. Taj standard je bio poznat kao **Novozelandsko vrijeme (NZMT)**. Danas je ono blizu zone koju pokriva UTC+11:30.

Vanjski linkovi
---------------

* Find cities currently in UTC+11:30

| * p
* r
* u
Vremenske zone u odnosu na Koordinirano univerzalno vrijeme (UTC) |
| --- |
| −12 • −11 • −10 • −9:30 • −9 • −8 • −7 • −6 • −5 • −4 • −3:30 • −3 • −2:30 • −2 • −1 • *−0:44* • *−0:25* • UTC (0) • *+0:20* • *+0:30* • +1 • +2 • +3 • +3:30 • +4 • +4:30 • *+4:51* • +5 • +5:30 • *+5:40* • +5:45 • +6 • +6:30 • +7 • *+7:20* • *+7:30* • +8 • +8:30 • +8:45 • +9 • +9:30 • +10 • +10:30 • +11 • +11:30 • +12 • +12:45 • +13 • +13:45 • +14 |
| Ljetno vrijeme: \* na sjevernoj hemisferi \*\* na južnoj hemisferi; *kurziv: historijski* |

***UTC+11:30*** na Wikimedijinoj ostavi
**Harga** (arapski: الخارجة/ *Al-Khārijah*) je grad od 75,530 stanovnika na jugozapadu Egipta u muhafazi Vadi al Džadid u kojoj je i administrativni centar.

Geografske karakteristike
-------------------------

Harga leži u Libijskoj pustinji u istoimenoj oazi, udaljena oko 180 km jugozapadno od Nag Hamadija sa kojim je povezana željeznicom.

Ta oaza je svojom površinom od 3.650 km² najveća u Egiptu, proteže se od sjevera prema jugu u dužinu od nekih 160 km, a široka je od 19 do 80 km (istok-zapad). Na njenom sjevernom plodnijem kraju leži Harga, grad uskih zavojitih uličica, mjestično uklesanih u stijenu.

Hram boga Amona Hibisa

Historija
---------

Ranokršćanska nekropola *El Bagavat*
U vrijeme Antičkog Egipta ta oaza nosila je ime **Kenem** ili **Hibis**, i često je korištena kao mjesto za progon nepoželjnih.
Hibis je bio značajni grad staroga vijeka, što je vidljivo po ostatcima nekadašnjih građevina. U njemu je
ahemenidski kralj Darije Veliki (umro 486. pne.) podigao hram posvećen bogu Amonu, koji je iskopan 1908.-11.

Od nekad velikog rimskog grada ostale su samo ruševine i ostatci hrama, koji je podignut za vladavine cara Antonina Pije (umro 161.).

Današnja Harga je moderan grad, sa puno novih stanovnika doseljenih iz prenapučene doline Nila, u sklopu ambicioznog plana iz 1960-ih, da će se kopanjem dubokih arteških bunara, navodnjavanjem moći znatno povećati količina obradivih oranica.

Znamenitosti
------------

Najveća znamenitost grada je ranokršćanska nekropola *El Bagavat*, sa grobnicama od kojih neke 
datiraju s kraja 2 početka 3. vijeka.

U centru te nekropole se nalazi se i jedna od najstarijih crkava u Egiptu, okružena sa 263 malih grobnih kapela.

Privreda
--------

U oazi se proizvodi žito, datulje, masline, voće i povrće.

Harga ima i industrijsku zonu na površini od 76 hektara.

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5  „*Egypt, Arab Republic of Egypt*" (engleski). City population. Pristupljeno 3.7. 2020.
2. 1 2 3 4 5  „*Al-Wāḥāt al-Khārijah, oasis, Egypt*" (engleski). Encyclopædia Britannica. Pristupljeno 8.7. 2020.
3. 1 2  „*New Valley Governorate*" (engleski). SIS Egypt. Pristupljeno 8.07.2020.

Vanjske veze
------------

***Harga*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Al-Wāḥāt al-Khārijah, oasis, Egypt* ()
* *Harga* ()
**Međunarodna unija za bazičnu i kliničku farmakologiju**, (engl. , IUPHAR), je volonterska, neprofitna asocijacija koja zastupa interese naučnika u farmakologiji-srodnim poljima da bi se omogućili *bolji lekovi putem globalnog obrazovanja i istraživanja* širom sveta.

Istorija
--------

Organizacija je osnovana 1959. kao sekcija Međunarodne unije za fiziološke nauke. IUPHAR je postala nezavisna organizacija 1966. Ona je član Međunarodnog saveta za nauku (ICSU). Prvi svetski kongres za farmakologiju je održan u Stokholmu, Švedska 1961. i nakon toga se održava svake tri godine. Nakon 1990 kongresi se održavaju svake četvrte godine. Ti sastanci pored predstavljanja najnovijih farmakoloških istraživačkih dostignuća, tehnologije, i metodologije, takođe služe kao forum za internationalnu kolaboraciju i razmenu ideja. Generalna skupština, koja se sastoji od delegata iz učlanjenih udruženja, zaseda tokom kongresa tako da učlanjena udruženja imaju mogućnost da izaberu izvršni komitet i da glasaju po pitanjima uprave i aktivnosti unije.

Vidi još
--------

* Dizajn lekova
* Međunarodni savet za nauku
* Medicinska hemija
* Farmaceutska industrija
* Farmakologija

Spoljašnje veze
---------------

* Međunarodna unija za bazičnu i kliničku farmakologiju (IUPHAR)
* IUPHAR baza podataka za GPCR receptore i jonske kanale Arhivirano 2019-03-23 na Wayback Machine-u
* NC-IUPHAR nomenklatura Arhivirano 2016-03-03 na Wayback Machine-u
* Inicijativa farmakologija za Afriku Arhivirano 2016-01-09 na Wayback Machine-u
**Elizabeta Kristina od Braunschweig-Wolfenbüttela** (28. august 1691. - 21. decembar 1750.) bila je carica Svetog Rimskog Carstva, kraljica Ugarske, Češke, Hrvatske, Napulja, Sicilije i Sardinije, nadvojvotkinja Austrije i vojvotkinja Parme i Piacenze kao supruga Karla VI. cara Svetog Rimskog Carstva. Majka je njegove nasljednice, Marije Terezije.

Mladost
-------

Rođena je kao najstarija kći Ludovika Rudolfa, vojvode Braunschweig-Lüneburga, i Kristine Ludovike od Oettingena.

S trinaest godina zaručena je za austrijskog nadvojvodu Karla. Elizabeta Kristina se, budući da je bila protestantska princeza, protivila braku jer bi se prije vjenčanja morala preobratiti na katoličanstvo. Na kraju je popustila i postala katolkinja 1. maja 1707. godine u Bambergu.

Brak
----

U vrijeme kada je vjenčanje trebalo biti održano Karlo se borio za svoja prava na španska prijestolja protiv francuskog princa koji je tron zauzeo kao Filip V, te je boravio u Barceloni. Elizabeta Kristina je stigla u Španiju u julu 1708. i udala se za Karla 1. augusta 1708. godine u Barceloni. Karlo nikada nije osvojio španske kraljevine i Elizabeta Kristina nikada nije postala njihova kraljica, ali je 1711. godine postala kraljica kada je njen muž naslijedio ugarsko-hrvatsku i češku krunu, i carica po izboru Karla za cara iste godine.

Potomstvo
---------

Elizabeta Kristina i Karlo VI su imali jednoga sina i tri kćeri, ali samo su dvije kćerke, Marija Terezija i Marija Ana, preživjele djetinjstvo. Carica Elizabeta Kristina umrla je u Beču 21. decembra 1750. godine, za vrijeme vladavine svoje kćerke Marije Terezije.

Portreti
--------

* 
* 
* 

***Elizabeta Kristina od Braunschweiga-Wolfenbüttela*** na Wikimedijinoj ostavi