recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Ármin Klein** (1855. – 1883.) je bio mađarski slikar, kipar i primijenjeni umjetnik u mediju keramike koji je gotovo čitav svoj umjetnički opus ostvario za pečujsku Tvornicu keramike Zsolnay.

Život i djelo
-------------

Uz vlasnikove kćeri sestru Teréz i Juliju Zsolnay, bilo je najvažniji umjetnik te tvornice u doba njezina naglog razvoja i svjetskog uspjeha koncem 19. st.

Armin Klein: Tanjur s amorettima, porculanska fajansa i emajl na visokoj temperaturi, 1879.
Rođen je 1855. u Veszprému, u židovskoj obitelji.

Studirao je kiparstvo na Visokoj školi primijenjene umjetnosti u Beču i na prijedlog svojih profesora otišao je u Pečuh.

Svojim dolaskom, Klein je uveo novi duh u dotadašnju produkciju keramike Zsolnay, koja se u tome času temeljila uglavnom na orijentalnoj (kineskoj i japanskoj), te perzijskoj i turskoj ornamentici, kao i na ornamentici domaće mađarske narodne umjetnosti.

Klein međutim unosi dah tada diljem Europe, a posebno u njemačkom kulturnom krugu popularnog stila historicizma, konkretno: neorenesanse.

No, u Kleinovom izrazu nije bilo ni traga pedanteriji njemačkog historicizma i kopiranju predložaka. Premda obrazovanjem kipar, bio je prilično vješt i u crtežu, koji je istodobno bio i dekorativan, i lirski. To osobito pokazuje njegova *Amoretti serija* iz 1878. i 1879. Tipični za tu seriju su tanjuri s rubom odijeljenim prugom i dekoriranim renesansnim ornamentom na obodu, dok su u recipijentu ucrtani amoretti u parovima, prikazani u genre-scenama. Sve je to izvedeno kobaltnom sepijom. Motiv amoretta je popularizirao osobito Hans Makart, tada popularni bečki slikar, kojeg su Teréz i Julia Zsolnay bile posjetile u njegovu bečkom atelieru, a Klein je čak načinio ženski portret u njegovu stilu. Klein je oslikavao i druge tipove posuda, pa je tako primjerice čuture oslikavao prizorima iz narodnog života. I danas postoji više njegovih čutura s prikazima svatova.

Iako se kiparstvom bavio znatno manje, svakako valja spomenuti njegove prikaze poznatih znanstvenika (Leonardo, Newton, Watt…) za *Politehnikum* u Budimpešti. Riječ je o kružnim, koloriranim reljefima u keramici, koji su kasnije postavljeni i u Šegrtskoj školi u Pečuhu.

Kleinovo stvaralaštvo u bitnome je profiliralo umjetničku produkciju Tvornice Zsolnay. U skladu s likovnim strujanjima svoga vremena, objedinio je ideje i stilove velikih središta s lokalnim značajkama, te je unatoč svojoj ranoj smrti u 28. godini, ostavio neizbrisiv trag u austro-ugarskoj keramičkoj umjetnosti svoga vremena.

Literatura
----------

* Kovács 1989 - Orsolya Kovács: Ármin Klein, umjetnik - projektant tvornice Zsolnay (1855 - 1883), u: Keramika Zsolnay, katalog izložbe, Zagreb, 1989. str. 33-37
* Romváry 1989 - Ferenc Romváry: Keramika Zsolnay, u: Keramika Zsolnay, katalog izložbe, Zagreb, 1989. str. 16-22
* Sorić 1989 – Ante Sorić: Uvod, u: Keramika Zsolnay, katalog izložbe, Zagreb, 1989. str. 7

Bilješke
--------

1. ↑  Romváry 1989, 18; Kovács 1989, 34
2. ↑  Kovács 1989, 33
3. ↑  Sorić 1989
4. ↑  Kovács 1989, 33, 34
5. ↑  Kovács 1989, 33, 34
6. ↑  Kovács 1989, 33, 34
7. ↑  Kovács 1989, 33-35
8. ↑  Kovács 1989, 36
9. ↑  Kovács 1989, 37
**Rakitnica** je rijeka u centralnom dijelu Bosne i Hercegovine. Izvire na zapadnom kraju Treskavice kao Crna rijeka, u blizini istoimenog naselja, na nadmorskoj visini 1270 m. Nakon 2 km susreće se s Glibovcem i postaje Rakitnica. Ulijeva se u Neretvu kao njena desna pritoka, nedaleko od Boračkog jezera, na nadmorskoj visini 324 m. Njeno porječje obuhvata 207 km2. Gotovo cijeli gornji tok rijeke Rakitnice je obrastao vrbom rakitom. Otuda je i nastao istoimeni naziv za selo i rijeku.

Rijeka Rakitnica i njena dolina

Kanjon
------

Rijeka teče kanjonom dugim 20 km. i dubine između 800 i 1000 m. Kanjon je usječen između Bjelašnice s desne i Visočice s lijeve strane, s nizom brzaka, slapova, vodopada i mirnih bazena. Najduži je i najdublji u Bosni i Hercegovini.

Pri velikim padavinama i uslijed topljenja snijega, na nekim dijelovima nivo Rakitnice podigne se i za 20 m. U vrijeme proljetnih kiša naročito su atraktivni vodopadi koji se obaraju s visokih stijena na obroncima Visočice. Takav je vodopad Studeni potok, gdje tokom određenih perioda u godini voda pada u kanjon s visine 400 m.

Kanjon je moguće proći, ali isključivo uz pomoć stručnih vodiča i u vrijeme nižeg vodostaja uz korištenje gumenih čamaca. Kad se krene kanjonom, nemoguće je vratiti se i izlazak je moguć jedino kod ušća Rakitnice u Neretvu.

Tzv. "turistička ruta", i ne potpuno bezopasna, je posljednjih 6–7 km kanjona do ušća u Neretvu, kada Rakitnica meandrira oko vrha Oštro. Izraz "turistička" takođe zahtijeva dobru fizičku spremnost, prilagodljivost niskim temperaturama, kao i okretnost u vodi.

Na litici kanjona Rakitnice na nadmorskoj visini od 1472 m, između dva vrha, Lovnica (1856 m n/v) i Obalj (1896 m n/v) smješteno je selo Lukomir, odakle se može planinariti duž hridi iznad kanjona rijeke Rakitnice koja se nalazi približno 800 metara ispod Lukomira.

Flora i fauna
-------------

Rijeka i kanjon stanište su za 32 vrste endemskih biljaka, cvjetova i drveća koji žive u ovom malom području Dinarida. Medvjedi, vukovi, divlje svinje, lisice i divokoze nalaze sklonište u ovom teško pristupačnom kanjonu.

Svojim tokom od 32 km ne protiče kroz naseljena mjesta, a voda je pitka od izvora do ušća. U njoj žive potočna i pastrmka (endem) i lipljan, i to u velikim količinama. Najpovoljniji dio toka za ribolov jest od drumskog mosta kod sela Tušila do pješačkog mosta na stazi za Bobovicu.

Rijeku je moguće posjetiti iz Olimpijskog centra na Bjelašnici.

Izvori
------

1. ↑  „Karta Bosne i Hercegovine". *kartabih.com*. Pristupljeno 7. 11. 2015.
2. ↑  Spahić M. et al. (2000). *Bosna i Hercegovina (1:250.000)*. Sarajevo: "Sejtarija".
3. ↑  Mučibabić B. Ur. (1998). *Geografski atlas Bosne i Hercegovine*. Sarajevo: Geodetski zavod BiH. ISBN 9958-766-00-0.
4. ↑  Rijeka Rakitnica - Welcome to Konjic - Pristupljeno 7.2.2024.
5. ↑  Rakitnica foto album - SummitPost - Pristupljeno 7.2.2024.()
6. ↑  Vodopad Peruće, selo Lukomir, **video** - /www.youtube.com, 16.5.2021- Pristupljeno 7.2.2024

***Rakitnica (Neretva)*** na Wikimedijinoj ostavi
***Ispit vjernosti*** (rus. *Испытание верности*) je sovjetski igrani film snimljen 1954. godine u režiji Ivana Pirijeva. Po žanru je drama, a radnja prikazuje jednu radničku porodicu čiji se članovi suočavaju sa nizom problema vezanih prije svega za nevjeru, odnosno preljubničke veze njenih članova.

Ispit vjernosti je Pirijev počeo snimati 1953. godine, pri čemu je glavni ženski lik tumačila njegova supruga i dugogodišnja suradnica Marina Ladjinjina, koja je uživala status najveće sovjetske filmske zvijezde u Staljinovoj eri. Film se snimao neposredno nakon Staljinove smrti te se Pirijev, odjednom lišen podrške iz Kremlja, suočio sa dekretom Sovkina (Državnog komiteta za kinematografije) kojim se režiserima zabranjuje angažirane vlastitih supruga. Pirijev je uspio izlobirati njegove članove da naprave izuzetak u njegovom slučaju, te je Ladjinina ostala. Film je, međutim, označio kraj njihovog braka i zajedničke suradnje, s obzirom da je Ladjinjina doznala kako Pirijev održava ljubavnu vezu sa četiri decenije mlađom glumicom Lionelom Skirdom; od njega se razvela i više nije nastupila ni u jednom filmu.

Vanjske veze
------------

* *Ispit vjernosti* na sajtu IMDb
**Manuel Pamić** (Pula, 20. kolovoza 1986.), hrvatski nogometaš koji trenutačno igra za Sienu na posudbi iz Chieva.

Karijeru je započeo u lokalnom klubu NK Žminj. Sa 18 godina prelazi u Istru 1961. Sjajnim igrama ubrzo je postao standardan član prve postave, te 2006. ostvaruje transfer u Rijeku. U Rijeci postaje standardni član prve postave i jedan od ključnih igrača. 
Vrlo brzo, već sezone 2007./08. zamjećuju ga skauti austrijskog Red Bull Salzburga, te krajem 2007. postaje član salzburške ekipe u kojoj nastupa sa kapetanom hrvatske izabrane vrste Nikom Kovačem. Red Bull Salzburg je za njegove usluge Rijeci platio 1 milijun eura. U siječnju 2009. Pamić se pridružio češkoj Sparti iz Praga za odštetu od 2.5 milijuna €. U Sparti ostaje četiri sezone da bi nakon toga karijeru nastavio u talijanskom Chievo iz Verone. U zimskom prijelaznom roku 2014. Chievo Verona posuđuje Pamića u Sienu koja trenutačno nastupa u talijanskoj Serie B.

Reprezentacija
--------------

Nakon što postaje standardan član mlade hrvatske reprezentacije, izbornik hrvatske nogometne reprezentacije Slaven Bilić uputio mu je kao mladom talentu pretpoziv za Europsko prvenstvo u Austriji i Švicarskoj 2008. godine, gdje je Hrvatska dogurala do četvrtfinala. Povremeni je hrvatski reprezentativac.

Priznanja
---------

### Klupska

**Sparta Prag**

* Gambrinus liga **(1):** *2009./10.*
* Češki nogometni superkup **(1):** *2010.*
**Flor salvaje** (doslovno: "Divlji cvet") je kolumbijsko-američka telenovela, produkcijske kuće Telemundo, snimana tokom 2011. i 2012.

Sinopsis
--------

Amanda Monteverde dolazi u selo poznato po nalazištima nafte, noseći sa sobom nesreću i veliku odgovornost na leđima. Tek što je postala žena, brine se za svoje tri sestre, koje je otac napustio posle tragične smrti njihove majke i brata.

U očajničkom nastojanju da prebrodi glad i bedu, Amanda dolazi u bar *Las 4P*, tražeći da je zaposle kao „ženu za utehu", jednu od mnogih žena koje služe za zadovoljstvo muškarcima iz okruga. Upravo na ovom mestu Amanda će početi da sazreva, tražiće svoju budućnost i sreću. Uz pomoć Sare, vlasnice bara *Las 4P*, Amanda se od bedne i neuredne devojke transformiše u ženu koja izaziva uzdahe muškaraca, a kao sve „žene za utehu" dobija novo ime: *Divlji Cvet*.

Njen život obeležiće tri muškarca: Sakramento, čovek koji će joj biti prijatelj i zaštitnik, Pablo koji će u njenom životu predstavljati ludost i strast i Don Rafael, koji će pokušati da bude njen vlasnik, koji će je posedovati. Na dan kada počne da radi u baru, uprkos tome što je izabrala da pruža utehu svim momcima, Amanda će biti obeležena kao žena jednog čoveka - Don Rafaela, moćnog i surovog tiranina, koji odlučuje da će Divlji Cvet biti samo njegov.

Ipak, to ekskluzivno pravo na posedovanje podrazumeva samo telo, budući da je Amanda svoje srce rezervisala za nekoga ko će joj pomoći da otkrije ljubav, a taj neko biće Pablo, prvi mladić koji će je naterati da oseti ludu, nekontrolisanu strast, i zbog koga će biti spremna da ostavi sve. Tokom bure osećanja koju Amanda proživljava, Sakramento će sve vreme biti uz nju, kao prijatelj i brat, kao bezuslovna podrška, ali i čovek koji je voli uprkos svemu.

Amanda će promeniti mnogo lica, od kojih istovremeno nijedno neće biti njeno i shvatiće da sreća nije koračanje putem kojim su druge žene već prošle. Njena sreća biće u krčenju sopstvenog puta i u spoznaji da će jedino ona moći da ispiše stranice svoje priče.

Uloge
-----

| Glumac: | Uloga: |
| --- | --- |
| Monika Spir | Amanda Monteverde |
| Toni Dalton | Rafael Urijeta |
| Hose Luis Resendes | Pablo Agilar |
| Roberto Manrike | Sakramento |
| Marija Elisa Kamargo | Katalina Larasabal de Urijeta |
| Gregorio Pernija | Marijano |
| Đeraldin Sivik | Mina |
| Norkis Batista | Sara |
| Anheline Monkajo | Korekaminos |
| Indira Serano | Olgita |
| Karolina Gajtan | Alisija |
| Klaudija la Gata | Klara |
| Vivijana Korales | Rosio |
| Pedro Palasio | Piruetas |
| Francisko Bolivar | Dudi |
| Hose Luis Paniagua | Don Rajmundo Rohas |
| Laura Tores | Susana Monteverde |
| Susana Rohas | Ana Monteverde |
| Sara Kintero | Beba |
| Huan Pablo Raba | Emilijano Monteverde |
| Hulio Ečeveri | Abelardo Monteverde |
| Linda Lusija Kaljehos | Kalsones |
| Marta Kalderon | Donja Brihida Rohas |

Napomene i reference
--------------------

1. ↑  *Flor salvaje* na Telemundovom sajtu
2. ↑  Zvanična stranica telenovele

Vanjske veze
------------

* Zvanični sajt *Flor Salvaje*
* *Flor Salvaje* na sajtu IMDb
* Music from *Flor Salvaje* (Marco Flores) Arhivirano 2013-01-27 na Wayback Machine-u
***Florodora*** je britanska muzička komedija originalno izvedena 1899. godine na londonskom West Endu. Dramski tekst je napisao Jimmy Davis pod pseudonimom Owen Hall, muziku Leslie Hall, dodatne pjesme Paul Rubens, a libreto Edward Boyd-Jones i Rubens. Radnja se događa na filipinskom otoku Florodora gdje se proizvodi popularni parfem i prati nastojanja tamošnje cvjećarice po imenu Dolores da vrati obiteljsko poduzeće od podmuklog Cyrusa W. Gilfaina te da se uda za Lorda Abercoeda.

Komad je u Londonu originalno izveden čak 455 puta, stekavši veliku popularnost širom anglosaksonskog svijeta, što je uključilo i njujorški Broadway. Godine 1930. je snimljen igrani film *The Florodora Girl* u kome je naslovnu ulogu igrala Marion Davies.

Smatra se jednim od najvažnijih predstava svog vremena zbog toga što se među pjesmama nalazi i dvostruki sekstet *Tell Me Pretty Maiden* zaslužan za uvođenje tzv. *zborske linije*, odnosno plesačke trupe u mjuzikl.

Eksterni linkovi
----------------

* *Florodora* na Internet Broadway Database
* *The Guide to Musical Theatre - Floradora*
* Vocal score
* Script of *Florodora* Arhivirano 2009-10-26 na WebCite-u
* Midis and cast list Arhivirano 2011-07-19 na Wayback Machine-u
* Information about the composer Arhivirano 2006-09-03 na Wayback Machine-u
* List of longest running plays in London and New York
* May 2008 production in Sydney, Australia Arhivirano 2011-07-28 na Wayback Machine-u
* August 2009 revival in Mountain View, California Arhivirano 2009-02-02 na Wayback Machine-u
* Florodora used in advertising
* Women in costume as the Florodora Girls Arhivirano 2012-11-07 na Wayback Machine-u

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 184733943
* LCCN: no2001024054
* NLA: 60602874
* BNE: XX3525314

 |
|  |
| --- |
| ***Fokionov pogreb*** |
|  |
| **Nicolas Poussin**, 1648. |
| ulje na platnu , 114 × 175 cm |
| Nacionalni muzej Walesa, Cardiff |

**Fokionov pogreb**, Poussinovo ulje na platnu iz 1648. godine. Djelo je poznato i pod nazivima **Fokionova sahrana**, **Krajolik s Fokionovim pogrebom** te **Krajolik s Fokionovim tijelom koje se iznosi iz Atene**.

Fokion je bio atenski državnik i vojskovođa te je bio hvaljen po velikoj štedljivosti i poštenju, ali i spremnosti da se suprotstavlja (ponekad i sam) volji većine u atenskoj Skupštini. Tokom 320-ih pne. u doba makedonske vlasti nad Atenom, došao je u sukob s radikalnim demokratskim nacionalistima i pro-makedonskom strujom. Makedonski kralj Poliperhon ga je zbog toga dao pogubiti.

Postoje tri verzije ove slike. Jedna se nalazi u cardiffskom Nacionalnom muzeju Walesa, druga u pariškom Louvreu a treća u privatnoj kolekciji u američkom New Canaanu gdje je postavljena u Glass Houseu.

Izvori
------

1. ↑  „THE PHILIP JOHNSON GLASS HOUSE ANNOUNCES THE CONSERVATION OF THE NICOLAS POUSSIN PAINTING THE SINGLE MOST IMPORTANT WORK IN THE COLLECTION". Arhivirano iz originala na datum 2014-03-15. Pristupljeno 2015-07-01.

Vanjske veze
------------

* Poussin and the Heroic Landscape
* Landscape with the Funeral of Phocion
***Fred Ott's Sneeze*** (sh. *Kihanje Freda Otta*) je američki kratki crno-bijeli nijemi film snimljen 1894. u režiji Williama K.L. Dicksona. Sastoji se od jednog kadra u trajanju od 5 sekundi koji prikazuje kako Fred Ott, jedan od zaposlenika Thomasa Edisona kiše. Film je predstavljao jedan od nekoliko filmova koje je Edison dao izraditi u studiju Black Maria kako bi testirao, a kasnije i promovirao svoj sistem snimanja pokretnih slika poznat kao Kinetoskop. U konkretnom slučaju je film snimljen kako bi se pojedinačne sličice mogle objaviti u članku za časopis *Harper's Weekly*. Ott je kihanje izazvao prethodno ušmrknuvši burmut. Za historiju filma je važan kao prvi film na kome je službeno registrirano autorsko pravo. Ono je isteklo 1923. i film se otada nalazi u javnoj domeni.

Izvori
------

Vanjske veze
------------

* Library of Congress
* Video of *Fred Ott's Sneeze* Youtube
* *Fred Ott's Sneeze* na sajtu IMDb
* *Fred Ott's Sneeze* na AllMovie-u ()
* Evina, Frank (October, 2004). „Copyright Lore". *Copyright Notices* (U.S. Copyright Office). Pristupljeno June 6, 2011.
**Istina o mome životu**, romasirana autobiografija princa Đorđa Karađorđevića (1887-1972), u izdanju beogradske "Prosvete", štampana ćirilicom u ljubljanskom "Delu" 1969. godine. Format: 14 x 21 cm.

Drugo izdanje objavljeno je 1988. godine u Beogradu (impresum: Beograd : Ivanka Marković-Sontić, Vladimir Vasić, Pero Drvenica; štamparija: Beograd : "Slobodan Jovović"; 494 str. 32 str. s fotografijama).

Roman je preveden i na slovenski jezik (prevodilac: Franček Šafar) i objavljen pod naslovom **Resnica o mojem življenju** u dva izdanja 1970. i 1979. godine. Oba izdanja objavila je ljubljanska Državna založba Slovenije, prvo kao knjigu (447 str. + 48 str. s fotografijama, visina 21 cm), a drugo u dvije džepne knjige (visina 18 cm, 256 str. i 266 str.), u biblioteci "Medzaložnička zbirka Žepna knjiga". Knjigu je štampalo ljubljansko "Delo", a džepne knjige ljubljanska "Mladinska knjiga".

Sadržaj
-------

Roman počinje opisom autorovog hapšenja 2. maja 1925. godine, a onda se nastavlja hronološkim opisom njegovog života od djetinjstva na Cetinju, na dvoru njegovog djede kralja Nikole I, do aprila 1941. godine, kad su ga njemački okupatori Srbije oslobodili iz izolacije u lječilištu za duševno oboljele u Toponici kod Niša.

Roman počinje rečenicom: "Bilo je jutro, drugog maja 1925. godine, kada sam se probudio u svom stanu u Beogradu, u Jevremovoj ulici", a završava rečenicom: "- Zar je trebalo da ceo jedan narod ... narod čiji sam i ja sin, izgubi slobodu - da bih je ja stekao?"

Jednogodišnje zatočeništvo princa Đorđa Karađorđevića u Lovačkom dvorcu u Tikvešu, koji je tada bio u sastavu kraljevskog dobra Belje, opisano je u poglavljima "Sve staro, samo - rešetke nove" (406-427) i "U predsoblju pakla" (428-442). Na tabli između stranica 448. i 449. objavljena je i fotografija s potpisom: "Stari lovački dvorac na Belju, u kojem je princ Đorđe bio u zatočenju godinu dana".

Belje
-----

Kad govori o prvom mjestu svog zatočeništva, princ Đorđe ne spominje ni Baranju, ni Tikveš, nego samo Belje, Lovački dom, Lovački dvorac, beljski park, beljske šume, beljski zatvor i beljsku stanicu (na kojoj je, ulazeći sporednim ulazom na malo udaljeni kolosek, ukrcan u vagon iz dvorskog željezničkog parka, kojim je prebačen u Toponicu).

Uspoređujući svoje tamnovanje na Belju i u Toponici, princ piše:

> Zatvor u Toponici teži je od beljskog zatvora. Istina, imam komfor, na koji nisu navikli ostali zatvorenici. Udobno sam smešten, hrana je dobra, posluga su mi bolničari i žandarmi. U drugom delu paviljona smeštena je straža: jedan oficir i šest žandarma. Stražari se smenjuju, uvek su po dvojica pred vratima moje sobe. Na svim prozorima su rešetke.
> 
> 

> Ovde mi je sloboda više uskraćena. Na Belju sam imao ogroman park i mogao sam da šetam u pratnji čuvara po velikom prostranstvu punom stoletnog drveća. Toponica ima manju šumu, pogdegde koje drvo, usamljeno i bez mnogo hlada. Dvorište je skučeno i osim sunca, koje za toplih dana prosto bije u prozore, mogu da vidim još jedino - nebo. Nema mnogo ni ptica, i one kao da beže iz ove atmosfere, u kojoj caruje mrtvilo. (str. 442)
> 
>
**Leonid Vladimirovič Sherwood**, pisano još i **Šervud** (ruski: **Леонид Владимирович Шервуд**; Moskva, 28. travnja 1871. - Lenjingrad, 28. kolovoza 1954.), ruski i sovjetski kipar i arhitekt, jedan od najpopularnijih umjetnika u Sovjetskom Savezu.

Sherwood je rođen u Moskvi u obitelji engleskog porijekla. Njegov djed, Joseph Sherwood, bio je engleski inženjer koji je emigrirao u Rusiju. Njegov otac je bio arhitekt Vladimir Osipovič Sherwood, a njegov brat Vladimir Vladimirovič Sherwood, također je bio arhitekt.

Sherwood se školovao prvo na Moskovskoj školi slikarstva, kiparstva i arhitekture (1886. - 1891.), a onda i na Carskoj umjetničkoj akademiji u Petrogradu (1892. - 1898.), gdje mu je predavao Vladimir Beklemišev. Od 1899. do 1900. godine boravi na razmjeni u Parizu, gdje postaje Rodinov učenik. Po povratku u Rusiju, preselio se u Petrograd gdje je predavao na Umjetničkoj akademiji. Tokom 1911. i 1912. sudjelovao je, kao arhitekt, na izradi neogotičkog dvorca Lastavičje gnijezdo na Krimu.

Nakon Ruske revolucije 1917. godine, Sherwood je postao jedan od najpopularnijih umjetnika te jedan od prvih koji se prihvatio izrade monumentalnih statuta i spomenika u novoj sovjetskoj državi. Shewrood je tako u samim počecima nove države afirmirao socrealizam u kiparstvu. Neke narudžbe slao mu je osobno Lenjin, a njegov posljednji projekt trebala je biti monumentalna skulptura sovjetskog vođe. Odlikovan je Redom crvene zastave rada i kao Istaknuti umjetnik Ruske SFSR.

Umro je u Lenjingradu, 28. kolovoza 1954. u dobi od 83 godine.


|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 96574179
* LCCN: no2021047793
* GND: 1246037181
* ULAN: 500121045

 |
**Linford Christie** (Saint Andrew, Jamajka, 2. travnja 1960.), je umirovljeni britanski atletičar, olimpijski pobjednik.

Najstariji je olimpijski pobjednik (32 godine) u utrci na 100 m.

Christie je ranih 1990-tih godina osvojio brojne naslove pobjednka na dionici od 100 m: bio je istovremeno olimpijski, svjetski i europski prvak. Iako nikad nije držao svjetski rekord na 100 m, njegov osobni najbolji rezultat 9,87 sekundi svakako spada u najbolje rezultate svih vremena.

U drugom dijelu karijere više je bio zanimljiv medijima i javnosti zbog impresivnog tjelesnog izgleda i kontroverzi nego li zbog samih rezultata. Na Olimpijskim igrama u Atlanti 1996. godine diskvalificiran je zbog dva pogrešna starta, čime je izgubio šansu obraniti naslov od četiri godine ranije. Već u pri zalazu karijere uhvaćen je u korištenju nedozvoljenih sredstava, te na Igre u Sydneyu 2000. godine nije se niti smio prijaviti za natjecanje. Time je pala sjena na negovu dotadašnju karijeru i postignuća, iako je bilo i tumačenja po kojima je moguće da je prilikom analize njegovog uzorka došlo do greške zbog nesavršene metode otkrivanja dopinga.

Izvori
------

1. ↑  Tseng, Y.L.; Kuo F.H. and Sun K.H. (2005-05-29). "Quantification and profiling of 19-norandrosterone and 19-noretiocholanolone in human urine after consumption of a nutritional supplement and norsteroids", Journnal of Toxicology.

Šablon:OI pobjednici - 100m muški

  


***Linford Christie*** na Wikimedijinoj ostavi
Scena iz filma u kojoj "Ujka Sam" simbolički grabi Panamu.
***Garras de oro*** (sh. *Zlatne kandže*) je kolumbijski crno-bijeli nijemi film snimljen 1927. u režiji sineasta pod pseudonimom "PP. Jambrina". Zaplet filma se događa godine 1914. za vrijeme dovršetka Panamskog kanala, a sadržaj ima eksplicitno politički sadržaj, uključujući scene u kojima "Ujka Sam" (kao apoteoza SAD) krade Panamu od Kolumbije, a što je očigledna referenca na odvajanje Paname od Kolumbije, odnosno proglašenje nezavisnosti Paname pod američkim pokroviteljstvom 1921. godine. S obzirom da je kolumbijska vlada nekoliko godina ranije, u zamjenu za financijsku odštetu, formalno priznala nezavisnost Paname, autori i članovi filmske ekipe su, bojeći se cenzure i represalija, film snimali isključivo pod pseudonimima. Film je svejedno bio zabranjen, a tek je mnogo godina kasnije restauriran u okljaštrenom obliku.

Vanjske veze
------------

* ***Garras de oro*** na sajtu IMDb
* Ficha de restauración de la fundación Patrimonio Fílmico Colombiano Arhivirano 2015-05-31 na Wayback Machine-u
***Gentlemen Prefer Blondes*** je američki nijemi film snimljen 1928. u režiji Malcolma St. Claira. Predstavlja ekranizaciju popularnog romana američke književnice Anite Loos, koja je za nju napisala i scenario zajedno sa svojim mužem Johnom Emersonom. Protagonistica, čiji lik tumači Ruth Taylor, je mlada, lijepa i neobrazovana djevojka po imenu Lorelei Lee koja je odlučna u tome da pronađe bogatog muža.

Zahvaljujući popularnosti romana, film je izazvao veliki publicitet. Fanovi romana su studiju Paramount Pictures poslali čak 14.000 pisama sa svojim prijedlozima za glumicu koja bi tumačila lik Lorelei Lee. Studio se, međutim, već odlučio za Ruth Taylor te svakom od fanova kao odgovor poslao fotografiju Ruth Taylor s potpisom; to je predstavljalo jednu od najvećih pošiljki u historiji Hollywooda.

Film je doživio solidan uspjeh na kino-blagajnama, predstavljajući jedan od posljednjih hitova nijemog filma. Taylor je, pak, slično liku koga je tumačila, pronašla muža u milioneru Paulu Zuckermanu te nakon dvije godine napustila glumu kako bi se posvetila porodici.

Nijedna od kopija nije sačuvana, pa se film danas smatra izgubljenim.

Eksterni linkovi
----------------

* *Gentlemen Prefer Blondes* na sajtu IMDb
* Gentlemen Prefer Blondes; allmovie.com
* period advertisement poster to the movie
***Gori li Pariz?*** (fr.  engl. ) je francusko-američki ratni film snimljen 1966. godine u režiji Renéa Clémenta.

Predstavlja adaptaciju istoimene knjige Dominiquea Lapierrea i Larryja Collinsa koja se bavila dramatičnim događajima u Parizu neposredno pred i za vrijeme oslobođenja od njemačke okupacije u Drugom svjetskom ratu. Radnja započinje kada general Dietrich von Choltitz, zapovjednik njemačkih snaga u Parizu (čiji lik tumači Gert Fröbe), suočen sa napredovanjem savezničkih snaga iz normandijskog mostobrana, dobija naređenje od Adolfa Hitlera (čiji lik tumači Billy Frick) da pripremi uništenje grada; ne znajući za to, gradski pokret otpora se razilazi oko toga da li da čeka savezničke snage, na čemu inzistiraju golisti ili pokuša sam osloboditi grad, na čemu inzistiraju komunisti, koji na kraju samoinicijativno dižu ustanak.

Poticaj snimanju filma je dao pokušaj američkog producenta Darryla F. Zanucka i njegovog studija 20th Century Fox da napravi svojevrsni nastavak svog velikog hita *Najduži dan*, a koji se trebao temeljiti na von Choltitzovim memoarima. Tome su se, međutim, suprotstavile francuske vlasti na čelu sa predsjednikom De Gaulleom, držeći da prikaz jednog "najsvjetlijih trenutaka" novije francuske historije u "američkom film po memoarima okupatorskog generala" nije primjereno, te su stavile do znanja da mu neće dati dozvole za snimanje po pariškim lokacijama. Zbog toga je Zanuck morao odustati, ali je umjesto toga uskočio konkurentski studio Paramount Pictures ušavši u koprodukciju sa francuskim studijima i koristivši manje kontroverznu Lapierreovu i Collinsovu knjigu.

*Gori li Pariz?* je nakon toga postao jedan od najprestižnijih i najambicioznijih projekata francuske kinematografije, sa velikim brojem tada najvećih zvijezda koji su pristali tumačiti minijaturne uloge. Scenario, koji su napisali Gore Vidal i Francis Ford Coppola se, pak, isticao korištenjem elemenata dokudrame te je uložen veliki trud da bi se događaji pokazali sa što više autentičnosti. Film se snimao u crno-bijeloj tehnici iz dva glavna razloga - prvo je bilo nastojanje da se u njega što "bezbolnije" umetnu dokumentarne snimke samih događaja, ali i odbijanje vlasti da, čak, i za potrebe filma, istaknu nacističke zastave na javne zgrade; kao kompromis su autori filma koristili zastave sa kukastim križem koje su umjesto crvenog imale zeleno polje. *Gori li Pariz?* je nakon premijere postigao veliki komercijalni uspjeh u Francuskoj, i često se navodi kao jedno od najuspješnijih ratnih ostvarenja u evropskoj kinematografiji tog vremena.

Godine 2014. je iste događaje, iako na manje spektakularan način, prikazao francusko-njemački film *Diplomacija* u režiji Volkera Schlöndorffa.

Uloge
-----

3

Izvori
------

1. ↑  Podaci o gledanosti filmova Alaina Delona na Box Office Story

Vanjske veze
------------

* *Is Paris Burning?* na sajtu IMDb
**Milojko Ćišić** (Mostar, 2. srpnja 1920. – Split, 24. prosinca 1986.), elektroenergetičar, inženjer, doktor tehničkih znanosti, sveučilišni profesor, rektor.

Životopis
---------

Gimnaziju je završio 1938. u Mostaru, elektrotehniku diplomirao 1948. na Tehničkom fakultetu u Zagrebu, a na Elektrotehničkom fakultetu u Zagrebu je 1964. doktorirao obranivši disertaciju *Određivanje veličine izgradnje električne centrale na brodu, posebno na brodu s nuklearnom propulzijom*. 

U Splitu je živio od 1948. Radio je kao voditelj Elektrotehničkog odjela Brodogradilišta *Split* (1948-1960.), a zatim na netom osnovanome Elektrotehničkom fakultetu (od 1971. Fakultet elektrotehnike, strojarstva i brodogradnje (FESB), kao docent (do 1965.), izvanredni profesor (do 1970.), pa redoviti profesor (do smrti). Za rektora Sveučilišta u Splitu izabran je 1984. te je na toj dužnosti ostao do smrti.

Objavio je više desetaka znanstvenih i stručnih radova, a uz to i popularizatorske članke u novinama.

Djela
-----

* *Osnovi elektroenergetike*, Split, 1969.
* *Osnovi elektrotehnike*, Split, 1969, 19832.

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 305580409
* ISNI: 0000 0004 2140 6528

 |
**Ali ibn Tahir al-Sulami** (? -1106) bio je sirijski pravnik i filolog rodom iz Damaska, poznat po svom zalaganju za *džihad* protiv križara koji su osvojili Svetu Zemlju. Svoje je zamisli propovijedao u Velikoj džamiji u Damasku, ali i napisao u traktatu *Kitab al-Jihad* ("Knjiga svetog rata"). U njemu je tvrdio da kršćanski napadači predstavljaju opasnost po islamski svijet i povezao križarske pohode i muslimanski gubitak Jeruzalema sa gubitkom muslimanskih teritorija u Španiji i Siciliji u prethodnim decenijama. Al-Sulami je smatrao kako muslimani imaju obavezu prakticirati džihad, odnosno voditi rat protiv kršćana barem jednom godišnje; tadašnji kalifi su, pak zanemarili taj običaj, te je Bog zbog toga kaznio muslimane. Al-Sulamijeve zamisll ispočetka nisu bile prihvaćene, jer su muslimanski vladari suparnike u vlastitim redovima smatrali većom opasnošću nego križare, ali će ih kasnije prihvatiti Nur ad-Din Zangi i Saladin te koristiti u uspješnim pohodima protiv križarskih država.

Vanjske veze
------------

* Extracts from the *Kitab al-Jihad*
***Alkmeon u Psofidi*** (starogrčki: ) naslov je jedne tragedije velikog grčkog tragediografa Euripida, od koje su sačuvani samo neznatni fragmenti. Prikazana je na Dionisijskom festivalu 438. pne. kao drugi komad u tetralogiji, u kojoj su kao prva tragedija prikazane *Krićanke*, kao treća *Telef*, a kao četvrta ― umesto uobičajene satirske igre ― tragedija *Alkestida*, koja je od cele tetralogije jedina i sačuvana.

U svojim ranim delima Euripid je često radio po obrascu da nakon jedne drame o nekoj zloj ženi sledi drama o nekoj ženi u nevolji. *Alkmeon u Psofidi*, drugi komad u tetralogiji, obrađuje priču o smrti argivskog heroja Alkmeona i o sudbini njegove žene Arsinoje (ili Alfesibeje), ćerke Fegeja, kralja grada Psofide (Ψωφίς) u Arkadiji. Sadržaj komada može se nazreti iz sažetka mita koji je dat u Pseudo-Apolodorovoj *Biblioteci* i kod Pausanije:

> "U Psofidi je sahranjen i Alkmeon, Amfijarajev sin, i njegov nadgrobni spomenik je građevina koja se ne odlikuje ni veličinom niti kakvim drugim ukrasom. Oko njega su izrasli čempresi, koji su dostigli takvu visinu da su zasenčili i brdo pored Psofide. Njih ne žele da poseku jer ih smatraju posvećenim Alkmeonu. Meštani ih nazivaju 'devojkama'. Kad je Alkmeon ubivši majku pobegao iz Arga, došao je u Psofidu, koja se još zvala Fegija po Fegeju, i oženio se Alfesibojom, Fegejevom kćerkom. Među darovima, koje joj je po običaju dao, bila je i ogrlica. Kako mu bolest, dok je boravio među Arkađanima, ništa nije postajala lakša, obratio se proročištu u Delfima. Pitija ga obavesti da ga Erifilin duh neće goniti jedino u takvoj zemlji koja je sasvim nova i koju je more iznelo na videlo posle njegovog ogrešenja o majku. I on nađe zemlju koju je nasuo Aheloj, pa se tamo nastani i uze za ženu Kaliroju, po rečima Akarnanaca, Ahelojevu kćer [...] Kaliroja se silno zaželela da joj pripadne Erifilina ogrlica i zbog toga je u Fegiju poslala Alkmeona i protiv njegove volje. Njega tamo zadesi u smrt, jer ga na prevaru ubiše Temen i Aksion, Fegejevi sinovi".
> 
>
**Angela Michelle "Angie" Harmon** (10. august 1972 -) je američka manekenka i glumica, najpoznatija po ulozi bostonske policijske detektivke Jane Rizzoli u TV-seriji *Rizzoli & Isles*. Prije toga je imala zapažene nastupe u TV-serijama kao što su *Baywatch Nights* i *Law & Order*.

Rođena je u gradu Highland Park u Texasu u porodici grčkog, irskog, škotskog i Cherokee porijeka, a njeni roditelji - direktor bolnice Lawrence Paul "Larry" Harmon i Daphne Demar - su u mladosti radili kao manekeni. Harmon je još kao dijete krenula njihovim stopama, a kao tinejdžerka 1988. pobijedila na natječaju za modele časopisa *Seventeen*. Ubrzo nakon toga je počela raditi za vodeće modne kreatore kao što su Giorgio Armani, Calvin Klein i Donna Karan te došla na prestižne naslovnice časopisa kao *Elle*, *Cosmopolitan* i *Esquire*.

Glumačka karijera je započela 1995. kada ju je u avionu prilikom leta slučajno sreo David Hasselhoff te joj ponudio ulogu u seriji *Baywatch Nights*. Nakon nastupa u njoj, kao i u TV-seriji *Law & Order*, gdje je tumačila Abbie Carmichael, imala je glavne uloge u TV-seriji *Women's Murder Club*.

Angie Harmon se 2001. udala za Jasona Sehorna profesionalnog igrača američkog fudbala. Ona i suprug su poznati kao pristaše Republikanske stranke, te su 2004. sudjelovali u predsjedničkoj kampanji Georgea W. Busha. Harmon je poznata i kao jedna od rijetkih holivudskih glumica koja je otvoreno podržava eventualnu predsjedničku kandidaturu Sarah Palin. Od muža se rastala 2014. godine.

Vanjske veze
------------

* Angie Harmon na sajtu IMDb
* Angie Harmon na TV.com
* Angie Harmon Arhivirano 2011-06-10 na Wayback Machine-u
* "Galería fotográfica de Angie Harmon" Arhivirano 2011-07-10 na Wayback Machine-u, Fametown.com (photo gallery)

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 229375036
* LCCN: no2006053566
* ISNI: 0000 0003 6498 7118
* GND: 1034964992
* SUDOC: 241778816
* BNF: cb14561557d (podaci)

 |
**Ante Katunarić** (Split, 11. siječnja 1877. - 2. svibnja 1935.) je bio hrvatski likovni umjetnik i profesor iz Splita. Bio je svestranom osobom: osim što je bio likovnim umjetnikom, bio je glazbenikom, pedagogom, novinarom, hrvatskim književnikom, fotografom i športašem.

Svojom je svestranom pojavom obilježio splitsko međuratno razdoblje. U likovnosti iskazao se od ilustracije do grafičke opreme splitskih časopisa i knjiga. Pretpostavlja se da je ilustrirao knjigu splitskog pjesnika i budućeg gradonačelnika Vicka Mihaljevića, zajedno sa samim Mihaljevićem i Meneghelom Dinčićem.
Katunarićev opus grafika čini stotinjak djela različitih tehnika. Njegov je doprinos hrvatsko slikarstvo|hrvatskom slikarstvu]] slabije vrjednovan.

Svoja djela je izlagao u okviru paviljona Kraljevine Srbije na međunarodnoj izložbi u Rimu 1911. godine.

Bio je drugim i četvrtim predsjednikom HNK Hajduka, od 1912. do 1913. godine i 1913.

Kao književnik služio se pseudonimom Duje Balavac (Ante o'Soca).
Napisao je ova djela:

* Splitski ratni soneti: (gladni soneti 1917.); Tamašna vrimena :(monolog), Duje Balavac (Ante o’Soca), 1918.
* Sa Jadrana : novele, 1930.
* Bog je providio i druge priče, 1933. (sadrži autoportret)

Njegove su pripovjetke ušle u antologiju *Kazivanja o Splitu : zbornik pripovijednih proza iz grada pod Marjanom* prireditelja Zdravka Mužinića iz 1997. godine. Anatolij Kudrjavcev je Katunarićeve pjesme uvrstio u svoju antologiju *Splite moj: poezija o Splitu* iz 2002. godine.

Izvori
------

* Frano Dulibić: Grafička kultura svestranog Ante Katunarića, Kulturna baština : časopis za pitanja prošlosti splitskoga područja (0351-0557) 38 (2012), 38; 163-178, Pregled bibliografske jedinice broj: 618876, Hrvatska znanstvena bibliografija
* Groblje Lovrinac - Pro Memoria

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 171547419
* LCCN: nb2017025081
* ISNI: 0000 0001 2057 7382
* GND: 1013171012
* CONOR.SI: 200547427

 |





1. ↑  Elezović, Zvezdana (2009). „Kosovske teme paviljona Kraljevine Srbije na međunarodnoj izložbi u Rimu 1911. godine". *Baština* **27**.
**Roscoe Conkling "Fatty" Arbuckle** (24.3. 1887 – 29.6. 1933.) bio je američki glumac, komičar, režiser i scenarist iz doba nijemog filma.

Usprkos svojoj krupnoj i vizualno nezgrapnoj tjelesnoj građi, zbog koje je dobio nadimak "Debeljko" (engl. ), posjedovao je atletske vještine, a i talent koji su prepoznali njegovi roditelji - vodviljski zabavljači. Od godine 1909. je nastupao u filmskim komedijama, a 1916. priključio Macku Sennettu te postao zvijezda zahvaljujući filmskoj seriji *Keystone Cops*. Ubrzo je postao jedan od najpopularnijih glumaca, odnosno jedna od prvih velikih komičarskih zvijezda Hollywooda. Njegova su specijalnost bili gegovi vezani uz tortu u lice, koji su s vremenom postali jedan od standarda vizualne komedije na filmu.

Njegovu karijeru je uništio skandal nastao nakon što je glumica i poznanica Virginia Rappe 5.9. 1921. umrla nedugo nakon sudjelovanja u jednoj razuzdanoj zabavi u San Franciscu. Arbuckle je optužen za silovanje i ubistvo te podvrgnut medijskom linču od strane Hearstovog tiska. Iako je Arbuckle nakon nekoliko sudskih procesa konačno oslobođen svih optužbi, njegov imidž simpatičnog debeljka je trajno uništen, zbog čega godinama nije mogao dobiti posao u Hollywoodu. Karijera mu se ponovno pokrenula tek deceniju kasnije, kada je dobio angažman u svom prvom dugometražnom zvučnom filmu. Nedugo prije početka snimanja umro je od srčanog udara.

Arbuckle se smatra jednom od najvećih tragičnih ličnosti ranog Hollywooda, odnosno žrtvom historijske nepravde. Buster Keaton, njegov osobni prijatelj, smatrao ga je svojim uzorom i mentorom.

Eksterni linkovi
----------------

* Roscoe Arbuckle na sajtu IMDb
* Roscoe Arbuckle na Allmovieu
* Arbucklemania: The Official Roscoe Arbuckle Website Arhivirano 2012-11-15 na Wayback Machine-u
* Fatty Arbuckle Scandal and other Top 25 Crimes of the Century at Time.com
* Corliss, Richard. (2001) *That Old Feeling: Fatty and Buster* at *Time* online.
* Crime Library on Roscoe Arbuckle Arhivirano 2002-10-02 na Wayback Machine-u
* DAVE KEHR (16. 04. 2006.). „Restoring Fatty Arbuckle's Tarnished Reputation at MoMa". *New York Times*. Pristupljeno 09. 08. 2008.  by Dave Kehr, April 16 2006, *New York Times*.
* Roscoe "Fatty" Arbuckle Photos Arhivirano 2014-08-22 na Wayback Machine-u
* Roscoe "Fatty" Arbuckle website: CallMeFatty.com
* Contemporary press articles pertaining to Arbuckle

***Roscoe Arbuckle*** na Wikimedijinoj ostavi
***Između ljubavi i mržnje*** je 16. album bosanskohercegovačke i hrvatske pjevačice Nede Ukraden izdan za srpsko tržište 1995. godine u Produkciji gramofonskih ploča RTS i to kao kazeta, dok je CD izdanje napravljeno naknadno u Makedoniji u studiju "Fermo Skopje". Album je snimljen na srpskohrvatskom jeziku.

Popis pjesama
-------------

### A strana

* **A1. Ti imaš sve** 3:13

D. Brajović, Z. Tutunović

* **A2. Što te nema** (duet Radomir Mihajlović Točak) 4:07

Aleksa Šantić, Narodna, Z. Tutunović

* **A3. Hop cup** 2:41

D. Abadić, Goran Bregović

* **A4. Budim se** 2:49

A. Milić, Z. Tutunović

* **A5. Nek ti bude** 3:16

Neda Ukraden, Technologique

* **A6. Pusti zvezde** 3:21

A. Milić

### B strana

* **B1. Tanka linija** 3:20

D. Abadić, D. Brajović

* **B2. Stale reke** 3:08

Saša Popović, V. Petković, Z. Radetić

* **B3. Odlazim** 3:02

Neda Ukraden, Technologique

* **B4. Dobro veče samoćo** 3:52

A. Milić, Technologique

* **B5. Voli me do bola** 3:31

S. Popović, D. Abadić, Simonida

* **B6. Nema zore, nema dana** (duet Mićo Vujović) 3:30

D. Simović, M. Vujović, Neda Ukraden

O albumu
--------

Poslije jednogodišnje pauze, Neda na početku 1995. godine snima novi album – "Između ljubavi i mržnje". Kao suradnika odabire, tada skoro nepoznatog, mladog Dragana Brajovića, koji stvara veliki tadašnji hit – "Ti imaš sve", za koji je snimljen i spot. Osim Dragana, pojavljuju se i Zoran Tutunović, Aleksandar Milić, Dejan Abadić, hrvatski autor – Technologique, crnogorski pjevač Mićo Vujović (s njim je snimila i duet koji zatvara album – "Nema zore, nema dana") ali i Saša Popović i Simonida.

Album je prožet modernim dance-pop-folk zvukom. Kao biser albuma, i kao trajni, svevremenski hit, našla se pjesma Alekse Šantića "Što te nema", na kojoj gitarske dionice svira Radomir Mihailović – Točak. Na albumu je i obrada hita Bijelog dugmeta – "Hop-cup" iz 1975. godine, i ponovna Nedina suradnja sa Bregovićem (poslije LP ploče "Ko me to odnekud doziva" iz 1976. godine).

Linkovi
-------

* Album "Između ljubavi i mržnje" na www.discogs.com
***Ja sam Kuba*** (šp. *Soy Cuba*; rus. *Я — Куба*), na prostoru bivše Jugoslavije poznatiji pod naslovom ***Ja, Kuba***, je kubansko-sovjetski crno-bijeli igrani film snimljen 1964. godine u režiji Mihaila Kalatozova.

Nastao je nedugo nakon Kubanske revolucije, odnosno u trenutku kada se komunistički režim Fidela Castra počeo okretati prema Sovjetima tražeći ne samo ekonomsku i vojnu pomoć, nego i potporu razvoju nove kubanske kinematografije. Tim zahtjevima je udovoljeno, te je na Kubu došao sovjetski režiser Mihail Kalatozov, koji je za potrebe snimanja dobio izdašne ljudske, materijalne i tehničke resurse, ali i izuzetnu kreativnu slobodu. Ona se odrazila kroz korištenje specijalnog filma, odnosno posebnih uređaja za brisanje kapi vode sa stakla (posuđenih od sovjetske ratne mornarice, inače korištenih na periskopima podmornica). Kalatozov je, pak, najviše truda uložio u izuzetno duge i spektakularne filmske vožnje, pri čemu je koristio niz inovativnih postupaka, koji su kasnije proglašeni svojevrsnom pretečom današnjeg Steadicama.

*Ja, Kuba* je po svojoj strukturi omnibus, odnosno sastoji se od četiri zasebne priče radnjom smještene neposredno pred i za vrijeme trajanja Revolucije, a koje spaja nevidljiva naratorica ("Kuba") kojoj glas posuđuje Raquel Rivelta. Prva priča kako strani kapitalisti eksploatiraju kubanske djevojke u Havani i tjeraju ih na prostituciju; druga priča prikazuje kako siromašnom napoličaru oduzmu zemljoposjednik oduzme plaću nakon što je svoju zemlju prodao američkom poduzeću United Fruit Company; treća priča prikazuje kako studenti u Havani organiziraju proteste protiv Batistine diktature; četvrta priča prikazuje seljaka koji se na kraju priključi Castrovim pobunjenicima u njihovom trijumfalnom maršu na Havanu.

Iako je *Ja, Kuba* imala snažan propagandni naboj, nakon premijere je dočekana prilično hladno i u Havani i u Moskvi. To se obično tumačilo nedovoljno prebrođenim kulturnim razlikama između sovjetskih i kubanskih članova ekipe; Kubanci su se žalili da su prikazani previše naivno i paternalistički, a Sovjeti su smatrali da je kubanska buržoazija prikazana sa previše simpatija. Iako nikada nije bio bunkeriran, Ja, Kuba velikim dijelom zbog toga nije bio nikada prikazan na Zapadu, te je ostao nepoznat sve do završetka Hladnog rata. Za njega se doznalo tek kada je Martin Scorsese 1995. godine slučajno pogledao jednu kopiju, te uložio veliki napor da se film restaurira.

Godine 2005. je Soy Cuba postala predmetom dokumentarnog filma *Soy Cuba: O Mamute Siberiano*, koga je režirao brazilski sineast Vicente Ferraz.

Vanjske veze
------------

* *I Am Cuba* na sajtu IMDb
* *Ja, Kuba* na Rotten Tomatoes-u ()
* *Ja, Kuba* na AllMovie-u ()
* *Soy Cuba, O Mamute Siberiano* na sajtu IMDb
* *From Russia with Love*, an article by Richard Gott from *The Guardian* November 2005

| * p
* r
* u
Filmovi koje je režirao Mihail Kalatozov |
| --- |
| 
* *Their Empire*
* *The Blind Woman*
* *Sol Svanetija*
* *Čavao u čizmi*
* *Hrabrost*
* *Valerij Čkalov*
* *Invincible*
* *Zavjera prokletih*
* *Neprijateljski vihori*
* *Vjerni prijatelji*
* *Prvi ešalon*
* *Ždralovi lete*
* *Neposlano pismo*
* *Ja, Kuba*
* *Crveni šator*

 |
**Epinephelus lanceolatus** je zrakoperka iz reda Perciformes i familije Serranidae. Najveća je koštana riba na području koralnih grebena.

Ugroženost
----------

Ova vrsta se smatra ranjivom u pogledu ugroženosti vrste od izumiranja.

Rasprostranjenje
----------------

Areal vrste Epinephelus lanceolatus obuhvata veći broj država na obodu Pacifika i Indijskog okeana. 
Vrsta je prisutna u Australiji, Kini, Indoneziji, Hongkongu, Indiji, Tajlandu, Maleziji, Filipinima, Japanu, Pakistanu, Južnoafričkoj Republici, Maldivima, Omanu, Sjedinjenim Američkim Državama, Iranu, Saudijskoj Arabiji, Somaliji, Madagaskaru, Keniji, Tanzaniji, Samoi, Solomonovim ostrvima, Tongi, Kiribatima, Fidžiju, Maršalskim ostrvima, Tuvaluu, Palauu, Vanuatuu, Nauruu, Papui Novoj Gvineji, Komorima, Džibutiju, Eritreji, Mauricijusu, Sejšelima, Kambodži, Singapuru, Šri Lanci, Jemenu, Američkoj Samoi, Kukovim ostrvima i Gvamu.

Stanište
--------

Staništa vrste su morski ekosistemi.

Literatura
----------

* IUCN crvena lista ugroženih vrsta, detaljniji podaci o vrsti ()

Spoljašnje veze
---------------

***Epinephelus lanceolatus*** na Wikimedijinoj ostavi

|  |  |
| --- | --- |
|  | *Nedovršeni članak* **Epinephelus lanceolatus** *je u začetku. Možete pomoći Wikipediji tako da ga proširite*. |
***Jednostavni ljudi*** (rus. *Простые люди*) je sovjetski crno-bijeli film snimljen 1945. u režiji Grigorija Kozinceva i Leonida Trauberga. Po žanru je ratna drama, a radnja započinje nedugo pred početak opsade Lenjingrada i prikazuje kako se strateški važna tvornica aviona pred njemačkim napredovanjem evakuira u tadašnji Uzbekistan. Protagonist, čiji lik tumači Jurij Tolubejev, je direktor tvornice koji ima zadatak što prije izgraditi tvornicu i započeti proizvodnju, dok ga istovremeno mori nepoznata sudbina supruge koju su zarobili Nijemci. *Jednostavni ljudi* su bili zamišljeni kao film koji je trebao veličati doprinos "običnog" sovjetskog čovjeka pobjedi u ratu. Usprkos toga, film je, zahvaljujući glavnom partijskom ideologu Andreju Ždanovu proglašen "nepodobnim" i završio je u bunkeru. Prikazan je tek za vrijeme Hruščovljevog odmrzavanja 1956. godine, iako u znatno skraćenoj verziji koje se Kozincev javno odrekao.

Vanjske veze
------------

* *Simple People* na sajtu IMDb

| * p
* r
* u
Filmovi koje je režirao Grigorij Kozincev |
| --- |
| 
* *The Adventures of Oktyabrina* (1924)
* *Miške protiv Judeniča* (1925)
* *Čjortovo koleso* (1926)
* *Šinjel* (1926)
* *The Club of the Big Deed* (1927)
* *Little Brother* (1927)
* *Novij Vavilon* (1929)
* *Alone* (1931)
* *The Youth of Maxim* (1935)
* *The Return of Maxim* (1937)
* *The Vyborg Side* (1938)
* *The Young Fritz* (1943)
* *Simple People* (1946)
* *Pirogov* (1947)
* *Belinsky* (1953)
* *Don Quixote* (1957)
* *Hamlet* (1964)
* *King Lear* (1971)

 |
***Jerusalem*** je roman švedske književnice Selme Lagerlöf originalno objavljen (u dva toma) 1901. i 1902. godine. Radnja prikazuje život nekoliko likova i generacija u selu Nås u centralnoj Švedskoj, a jedan od protagonista je bivši emigrant koji nakon povratka iz SAD uspije nagovoriti dio svojih suseljana da mu se pridruže u kršćansko-utopističkoj komuni u Jeruzalemu čiji članovi čekaju drugi dolazak Isusa Krista. Lagerlöf je inspiraciju pronašla u stvarnim događajima 1896. godine, odnosno u vlastitom posjetu Američkoj koloniji u Jeruzalemu.

*Jerusalem* je predstavljao jedno od najuspješnijih djela Selme Lagerlöf kao i jednu od najpopularnijih knjiga na početku 20. vijeka. Ekraniziran je ukupno pet puta - godine 1919. i 1920. je po njemu švedski sineast Victor Sjöström snimio filmove *Ingmarssönerna* i *Karin Ingmarsdotter*, a 1925. i 1926. njegov kolega Gustaf Mollander filmove *Ingmarsarvet* i *Till Österland*. 1996. je danski sineast snimio film *Jerusalem*.

U samom selu Nås se svake godine održava kazališna predstava na otvorenom temeljena na romanu.

Literatura
----------

* Ariel, Yaakov, & Kark, Ruth. (1996). "Messianism, Holiness, Charisma, and Community: The American-Swedish Colony in Jerusalem, 1881-1933," *Church History*, *65* (4), pages 641-657.

Vanjske veze
------------

* *Jerusalem* na stranici Projekt Runeberg ()

| * p
* r
* u
Djela čiji je autor Selma Lagerlöf |
| --- |
| Knjige | *Gösta Berlings saga* • *Osynliga länkar* • *Antikrists mirakler* • *Drottningar i Kungahälla* • *En herrgårdssägen* • *Jerusalem* • *Herr Arnes penningar* • *Kristuslegender* • *Nils Holgerssons underbara resa genom Sverige* • *Liljecronas hem* • *Körkarlen* • *Kejsarn av Portugallien* • *Troll och människor* • *Mårbacka* • *Löwensköldska ringen* • *Charlotte Löwensköld* • *Anna Svärd* • *Dagbok för Selma Ottilia Lovisa Lagerlöf* • *Höst* |
| Ostalo | "Hem och stat" • "Monarkmötet" • "Meli" |

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* GND: 4576264-8

 |