recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Giorgio Vasari, *Defeat of Radagasio below Fiesole*, 1563-1565
**Radagajst** (lat: *Radagaisus*, pogubljen 406. godine) je bio kralj jedne od gotskih skupina koji je krajem 405. izveo neuspešni pohod na Italiju.

Po savremenicima događaja, poput Avgustina, Orosija i Olimpijodora iz Tebe, Radagajst je bio kralj Gota (*rex Gothorum*). Za razliku od gotskih poglavara poput Fritigerna ili Alariha, Radagajst je bio poznat kao pristalica tradicionalne gotske vere i često je prinosio žrtve bogovima.

Tokom 405. Radagajst je u krajevima severno od Dunava okupio šarenoliku varvarsku vojsku čija je brojnost impresionirala savremenike. Po Orosiju, koga su docnije sledili Marcelin Komes i Jordanes, Radagajst je predvodio oko 200 000 ratnika, a Zosim je oko 500. godine zabeležio brojku od 400 000 ratnika. Ukratko, ovakve procene su preuveličane ali svedoče da je Radagajstova varvarska vojska bila neubičajno brojna.

Krajem 405. godine Radagajst je upao u rimsku Italiju gde mu je pružen zanemarljiv otpor. Varvarin je zatim podelio svoju vojsku na tri dela i opseo je Firencu. Grad je već bio pred predajom kada mu je u pomoć pritekao Stilihon, vrhovni zapovednik zapadnorimske vojske. Stilihon je predvodeći odrede koje su pored Rimljana činili i Uldinovi Huni i Skiri razbio opsadu Firence i naterao Radagajsta na povlačenje. Kod Fiesole, nekih 8 kilometara severoistočno od Firence, rimska vojska je najposle opkolila varvare. Kada je ponestalo hrane i vode, Radagajst je napustio svoje ljude i pokušao da nađe spas u bekstvu, ali su ga Rimljani zarobili i javno pogubili pred gradskim kapijama Firence 23. avgusta 406. godine.

Radagajstova epizoda je bila višestruko značajna u svetlu slabljenja Zapadnog rimskog carstva početkom 5. veka. Prvo, gotski vladar je okupio i poveo dotada najveću vojsku na Italiju i ugrozio je gotovo direktno i sam Rim. Drugo, najezda Radagajstovih ratnika odbijena je uz pomoć drugih varvarskih poglavara i plemena čime je jasno istaknuta rimska vojna slabost. Najzad, Stilihon je radi odbrane Italije povukao dobar deo rimske vojske sa Rajne i iz Britanije, tako da je rimska Britanija izgubljena 407. godine, dok su u toku zime Vandali, Alani, Svevi i Burgundi prešli zaleđenu Rajnu i počeli trajno da se naseljavaju unutar rimskih granica. Pobeda nad Radagajstom bila je ujedno i poslednja u impresivnom nizu pobeda rimskog vojskovođe Stilihona koji je zbog svog vandalskog porekla svrgnut i smaknut u leto 408. godine.

Literatura
----------

* *The Prosopography of the Later Roman Empire II*: A.D. 395-527, ed. J.R. Martindale, Cambridge 1980, str. 934.
**Prosvijećeni apsolutizam** ili **despotizam** je izraz kojim se u najširem smislu opisuje vladavina apsolutnog ili autokratskog monarha, odnosno despota koji vladarske ovlasti koristi kako bi postigao blagostanje i napredak svojih podanika, u pravilu motiviran nastojanjem da se dosegne neki uzvišeni i apstraktni ideal. U užem smislu se taj izraz koristi za apsolutističke monarhije u Evropi 18. vijeka čiji su vladari, u većoj ili manjoj mjeri, prihvatili ideje Prosvjetiteljstva, najčešće temeljene na racionalizmu, te ih nastojali primijeniti u praksi kroz niz reformi kojima je, u većoj ili manjoj mjeri, uvođena sloboda vjeroispovjesti, sloboda izražavanja, pravo vlasništva, slobodna trgovina i sl. U tom smislu su takvi vladari bili "prosvijećeni", ali, s druge strane, nisu prihvaćali nikakve reforme političkog sistema u smjeru demokracije odnosno smanjivanja njihovih vladari ovlasti, smatrajući da je upravo njihov "apsolutizam" ono što omogućava takve reforme, odnosno da jedino vladarski autoritet može slomiti konzervativne i "iracionalne" otpore modernim idejama.

Prosvijećeni apsolutizam je bio ideal, odnosno sistem koji su podržavali i mnogi prosvjetiteljski mislioci kao Voltaire, dok su kasniji prosvjetitelji u njemu vidjeli klicu tiranije te kao alternativu predlagali ideje konstitucionalizma i republikanstva koje će svoj ideal naći u građanskim revolucijama. Nakon njih je u svijetu ostalo vrlo malo država koje su po svom ustrojstvu apsolutne monarhije, a samim time i malo prilika da se neki vladar nazove "prosvijećenim despotom".

V. takođe
---------

* Benevoletna diktatura
* Kralj filozof
* Elitizam
Vrata Orijentalnog instituta u stilu Art-Decoa, skulptura Ulrica Ellerhusena
Glava bika koji je nekad čubvao ulaz u Halu stotinu stupova u Persepolisu
Lamassu sa palače Sargona II u Dur-Sharrukinu
**Orijentalni institut** (*The Oriental Institute*, **OI**), je arheološki muzej Univerziteta u Chicagu te istraživački centar za proučavanje drevnog Bliskog Istoka. Osnovan je godine 1919. 

Institut je smješten u neobičnoj Art-Deco/gotičkoj zgradi na uglu Univerziteta i 58. ulice u Chicagu, a projektirala ju je arhitektonska firma Mayers Murray & Phillip. Muzej sadrži artefakte sa iskopavanja po Egiptu, Izraelu, Siriji, Turskoj, Iraku i Iranu. Značajni eksponati su znamenite Bjelokosti iz Megidoa, blaga iz Persepolisa, drevne perzijske prijestolnice, ogromni krilati bik s ljudskog glavom težak 40 tona (lamassu) iz Khorsabada, prijestolnice Sargona II, te monumentalna statua Tutankhamuna. 

Muzeju je besplatan pristup, iako se posjetiteljima sugerira da ostave donaciju od 5 dolara za odrasle i 2 dolara za djecu.

Gornji katovi Instituta sadrže učionice i urede, prodavaonicu suvernira kao i knjižaru gdje se prodaju udžbenici za studije Bliskog Istoka. 

Naučnici Instituta su poznati po mnogim važnim otkrićima Plodnog polumjeseca, zahvaljujući kojima se danas stvorila slika početaka civilizacije. Sam izraz "Plodni polumjesec" je stvorio nekadašnji direktor OI James Henry Breasted, za koga se tvrdi da je bio jedan od stvarnih modela za fiktivni lik Indiane Jonesa (slično kao i naučnik Robert Braidwood).

Naučnici OI su nedavno dovršili rječnik asirskog od 21 toma, te trenutno rade na rječnicima hetitskog i demotskog jezika.

Eksterni linkovi
----------------

* the Oriental Institute, University of Chicago - home page for the Oriental Institute
* Abzu - A guide to open access material of the Ancient Near East
* A database on the Oriental Institute's website maintained by Dr. Clemens Reichel documenting artifacts stolen from the Iraq Museum in April 2003
* Persepolis Fortification Archive Project
* The Oriental Institute: Fragments for a History of an Institution. A collaborative project intended to focus ideas and thoughts on the history of the Oriental Institute of The University of Chicago
|  |
| --- |
|  |

**Mazovjecko vojvodstvo** (poljski: *Księstwo Mazowieckie*) bilo je vojvodstvo jedne od grana Dinastije Pjastovića koje je postojalo od 1138. do 1526. kad je umro posljednji pjastovski vojvoda Janusz III.

Historija
---------

Vojvodstvo je nastalo 1138. kao rezultat Testamenta Boleslava III (vladao 1102.-38.) On je teritorij Kraljevine Poljske, razdjelio svojim sinovima. 

Vojvodstvo se prostiralo po Mazoviji oko Płocka, Czerska i Varšave.

Mazovjecko vojvodstvo je postalo jedno od glavnih vojvodstava unutar raspadajućeg Poljskog kraljevstva. 
Od sredine 13. vijeka se Mazovjecko vojvodstvo se daljnjim podjelama raspalo na niz manjih vojvodstava.

Još od 12. pa sve 14. vijeka Mazovsko vojvodstvo bilo je ugroženo invazijama Prusa, Jatvjaga i Litvanaca, pa je sve više siromašilo. Zbog tog su brojni seljaci pa čak i članovi šljahte počevši od kraja 14. vijeka napuštali domove i kolonizirali susjedne zemlje pruske Mazuriju i 
Podlasiju i osnivali naselja po Litvaniji, Belorusiji i Ukrajini.

Početkom 14. vijeka mazovske vojvode nisu priznavale vlast Poljskih kraljeva, ali kako bi koji mazovski pjastovski vojvoda umro bez nasljednika, njegovo vojvodstvo postajalo je dio Kraljevine Poljske.
Kraj oko Gostyńa 1462, oko Rawe 1476. oko Sochaczewa 1495 i konačno oko Płocka 1526. 

Službeno se to desilo 1529. kad je umro i posljednji mazovski vojvoda Janusz III, nasljednik Zemovíta I (praunuka Boleslava III), koji je vladao Mazovjeckim vojvodstvom od 1248. do 1262.

Od centralne i istočne Mazovije stvoreno novo Mazovjecko vojvodstvo sa prijestolnicom u Varšavi. Sve do 1540. Mazovija je imala vlastiti sejm, iz kog je kasnije nastao Poljsko-litvanski sejm.

Izvori
------

1. 1 2 3 4  „*Mazovia region, Poland*" (engleski). Encyclopaedia Britannica. Pristupljeno 3.08.2021.
2. 1 2 3   „Mazowsze" (poljski). Encyklopedia PWN. Pristupljeno 3.08. 2021.

Vanjske veze
------------

***Mazovjecko vojvodstvo (historijsko)*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Historia* Arhivirano 2021-08-07 na Wayback Machine-u (`pl`)
**George Francis Barnes Jr.** (18. jul 1900 - 18. jul 1954), poznatiji pod nadimkom **Machine Gun Kelly** (sh. *Mitraljez Kelly*) bio je američki profesionalni kriminalac, poznat kao jedna od prvih meta kampanje protiv gangstera i drugih "državnih neprijatelja" koju je 1930-ih vodio FBI pod vodstvom J. Edgara Hoovera.

Porijeklom iz irskoameričke porodice, Barnes je karijeru započeo kao krijumčar alkoholnhih pića za vrijeme Prohibicije 1920-ih. Godine 1928. je zbog krijumčarenja uhapšen, ali je rano pušten zbog uzornog vladanja. Po izlasku se oženio za Kathryn Thorne, te nabavio automat Thompson koga će koristiti u pljačkama banaka i po kome će dobiti nadimak. 

22. jula 1933. je zajedno sa Alanom L. Batesom u Oklahoma Cityju provalio u dom naftnog tajkuna Charlesa Urschela te ga oteo dok je sa prijateljem igrao bridž. Urschel je odveden na farmu u teksaškom gradu Paradise, te je pušten osam dana kasnije, nakon što je porodica platila otkupninu. Za cijeli slučaj se odmah zainteresirao Hoover, koji je nastojao preko istrage skrenuti pažnju javnosti na svoju dotada nepoznatu agenciju, kao i iskoristiti nove federalne zakone protiv otmičara, izglasane nakon slučaja Lindbergh. Istrazi je značajno pomogao Urschel koji se, iako sve vrijeme vezanih očiju, pobrinuo zapamtiti dovoljno detalja i ostaviti dovoljno diskretnih tragova da se identificira farma, uhapse njeni vlasnici, a potom lociraju Barnes i njegovi suradnici.

Barnesa i njegovu suprugu su agenti FBI uhapsili 26. septembra 1933. u Memphisu. Tom prilikom je Barnes navodno zavikao "Ne pucajte, v(ladini) ljudi" (engl. ), davši tako nadimak pripadnicima Hooverove agencije. 12. oktobra je Barnes osuđen na doživotni zatvor; proces je ušao u historiju kao prvi na kome je dozvoljen pristup filmskim kamerama u sudnicu i prvi u kome se optuženike prevozilo avionima. Barnes je sljedećih 17 godina proveo u zatvoru Alcatraz gdje je dobio reputaciju mirnog i uzornog zatvorenika. Godine 1951. je prebačen u Fort Leavenworth gdje je nekoliko godina kasnije umro od srčanog udara.

Barnes je kasnije postao predmetom odnosno likom brojnih knjiga, stripova i filmova. Vjerojatno najpoznatije ostvarenje od svih je film *Machine Gun Kelly* iz 1958. gdje ga je tumačio Charles Bronson.

Vanjske veze
------------

***Machine Gun Kelly*** na Wikimedijinoj ostavi

* Machine Gun Kelly na Find a Grave
* FBI file on George "Machine Gun Kelly" Barnes
**Roosevelt Bernard Douglas** (15. oktobar 1941 – 1. oktobar 2000.) bio je dominički političar, koji je 2000. godine bio premijer Dominike.

Douglas se školovao u Kanadi gdje je godine 1969. sudjelovao u znamenitoj pobuni u kompjuterskoj laboratoriji Univerziteta Concordia. [*mrtav link*] Nakon toga je postao aktivan u socijalističkim krugovima, postavši članom, a kasnije vođom Dominičke laburističke partije (DLP). Na parlamentarnim izborima 31. januara 2000. DLP je porazila Jedinstvenu radničku partiju premijera Edisona Jamesa, da bi potom Douglas sastavio vladu u koaliciji s Dominičkom strankom slobode i preuzeo vlast 3. februara. Nekoliko mjeseci kasnije je pronađen mrtav u svojoj kući, dan nakon velike diplomatske turneje po azijsko-pacifičkoj regiji. Na njegovo je mjesto imenovan Pierre Charles.

V. također
----------

* Historija Dominike

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Prethodi: **Edison James**  |  **Premijer Dominike** 3. februar 2000 - 1. oktobar 2000 | Slijedi: **Pierre Charles**  |

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Prethodi: **Brian Alleyne**  |  **Vođa opozicije** 1996 - 3. februar 2000. | Slijedi: **Edison James**  |

  


| * p
* r
* u
Šefovi vlade Dominike |
| --- |
| (*Glavni ministri 1960-1967*) Baron • LeBlanc • (*Premijeri 1967-1978*) LeBlanc • John • (*Premijeri 1978–*) John • Seraphin • E. Charles • James • Douglas • P. Charles • Skerrit | Flag of Dominica |
**Puinave** (Puinabe), pleme američkih Indijanaca porodice Puinavean nastanjeno u Kolumbiji duž rijeke Inírida i njezinih pritoka, te na susjednom području Venezuele u blizini Guasuriapana i San Fernando de Atabapoa. Puinavama je domovina rijeka Inírida a o njihovom naseljavanju susjedne Venezuele malo je poznato. Jezično ih se povezuje sa Macú Indijancima u širu porodicu Puinave-Macu (ponekad Puinavean), i sa Tucano plemenima u Veliku porodicu Macro-Tucanoan.

Etnografija: život i običaji
----------------------------

Puinave su stanovnici kišne šume koji žive prvenstveno od poljodjelstva tipa posijeci-i-spali, nadopunjujući izvore prehrane lovom, ribolovom i sakupljanjem. U trećem mjesecu pale čestice prašume kako bi ih pripremili za sadnju koja počinje kišnom sezonom u svibnju i lipnju. Obrađeno područje nazivaju  *'timot'*  (=*polja kasave*) i ona su glavna aktivnost žena. Svake godine obitelj stvara novu česticu na različitim lokacijama, tako da bi kroz cijelu godinu bili opskrbljeni kasavom. Ribolov je druga najvažnija ekonomska aktivnost iza hortikulture jer predstavlja glavni izvor proteina. Lov i sakupljanje ne čine prioritetne ekonomske aktivnosti. Sakupljanje je sezonsko, a lov se sve više zanemaruje. 
Socijalnu strukturnu organizaciju u prošlosti bio je klan (24), egzogaman i patrilinearnog nasljeđa. Unutar svakog Puinave-sela svaka nuklearna obitelj inače s patripotestalnim autoritetom, posjeduje vlastitu kuću. Ženidba se prakticira i poželjna je među ukrštenim rođacima, dok je među paralelnim zabranjena. Isprva je postmaritalno stanište matrilokalno, mladoženja je dužan raditi određeno vrijeme za obitelj svoje žene, da bi se nakon izvjesnog vremena vratio u svoje selo. Otada pa nadalje stanište je patrilokalno. U novije vrijeme česti su i brakovi sa Indijancima Curripaco, Cubeo, Piratapuyo, Dessana, Wuanano i Tukano.

Literatura
----------

* Triana, Gloria (1987). "Puinave." In Introducción a la Colombia amerindia, edited by François Correa and Ximena Pachón. Bogotá: Instituto Colombiano de Antropología. (ICAN)

Vanjske poveznice
-----------------

* Puinave
* Puinave
* Grupos étnicos:Puinave Arhivirano 2008-05-06 na Wayback Machine-u
**Mecovo** (grčki: Μέτσοβο, vlaški: Aminciu), bivši **Mecovon**, je grad u Periferiji Epir u Pindskom gorju na sjeveru Grčke. Mecovo je planinski gradić na putu između Janjine na zapadu i Meteore na jugoistoku. Mecovo je najveće središte vlaha i njihova načina života u današnjoj Grčkoj. 

Središte Mecova
Mecovo se nalazi na cesti GR-6 (Janjina - Trikala), a od 2009. povezano je i sa novim autoputem Egnatia Odos sa većim grčkim gradovima. Mecovo je udaljeno 40 km do Janjine, 111 km od Igumenice, te 220 km do Soluna. Područje oko Mecova slovi kao *hidrografske srce* Grčke. To je stoga što kod Mecova izviru tri najveće Grčke rijeke: Penej (istočno od grada), Aoos (Vjose) sjeverno i Ahelos južno od grada. 

Grad je poznat po svojim lokalnim sirevima *Mecovone* i *Mecovela*, vinarijama i vinogradima (vinograd *Katogi* obitelji Averoff ). 

Mecovo je današnjoj Grčkoj popularno skijalište i zimovalište.

Rast stanovništva
-----------------

| Godina | Gradsko stanovništvo | Promjene | Stanovništvo općine |
| --- | --- | --- | --- |
| 1981 | 2,705 | - | - |
| 1991 | 2,917 | 212/7.84% | 4,125 |
| 2001 | 3,195 | 278/9.53% | 4,417 |

Izvori
------

1. ↑  Δείτε τη Διοικητική Διαίρεση. Grčko ministarstvo unutrašnjih poslova (pristupljeno 9. 09. 2009.) (`el`)

  


***Mecovo*** na Wikimedijinoj ostavi
**Obojeni metali** (engleski: *Non-Ferrous Metals*) su svi metali koji u sebi nemaju željezo.

Podjela
-------

Metali se uobičajeno dijele na **Crne** i **Obojene**, prema toj podjeli u crne metale se ubraja željezo (ponekad mangan i krom), a svi ostali metali su obojeni i dijele se na četiri grupe;

### Teški obojeni metali

U njih spadaju metali čija je gustoća veća od 5 kg/dm³, iako neki smatraju da je ta granica 3,8 kg/dm³. 
To su: Olovo (Pb), Bakar (Cu), Cink (Zn), Nikal (Ni), Kobalt (Co)

### Laki obojeni metali

To su oni metali čija je gustoća manja od 5 kg/dm³, u njih spadaju: Aluminij (Al), Magnezij (Mg), Berilijum (Be), Titan (Ti).

### Plemeniti metali

To su; Zlato (Au), Srebro (Ag) i Platina (Pt)

### Rijetki metali

U njih se ubrajaju; Indijum (In), Galijum (Ga), Selen (Se), Telur (Te), Volfram (W), Vanadijum (V), Molibden (Mo), Cirkonijum (Zr), Renijum (Re), Uran (U)

Ta grupa metala dijeli se i na: rastresite, teško topive i radioaktivne.

Karakteristike
--------------

Glavne karakteristike obojenih metala u odnosu na čelik su; to što imaju slabije mehaničke karakteristike, ali su elastičniji, otporniji na koroziju, bolji su provodnici topline i elektriciteta, nisu magnetički, imaju manju specifičnu težinu i otporni su na trenje.

Najvažniji obojeni metali za mašinsku industriju su; bakar, cink, nikal, aluminij, magnezij, titan i legure; bakra, aluminija i magnezija.

Izvori
------

1. 1 2   „Non-Ferrous Metal" (engleski). ScienceDirect. Pristupljeno 7.01.2021.
2. 1 2 3 4 5  „*Obojeni metali i legure*" (srpskohrvatski). Pomorska škola Kotor. Pristupljeno 7.01. 2021.

Vanjske veze
------------

* *Non-Ferrous Metal* (`en`)
**Radivoje Lola Đukić** (1923—1995) je bio televizijski, pozorišni i filmski reditelj i komediograf.

Biografija
----------

Rođen je 3. aprila 1923. godine u Smederevu. Studirao je slikarstvo na Likovnoj akademiji i filmsku režiju na Visokoj filmskoj školi u Beogradu.

Najpre radio kao urednik Dečjeg i Dramskog programa, kao i Zabavnog programa Radio Beograda. Osnivač je Humorističkog pozorišta (Pozorište na Terazijama), a u Televiziji Beograd od njenog osnivanja deluje kao pomoćnik direktora za produkciju, glavni i odgovorni urednik kulturno-umetničkog programa (do 1963). Najveći deo svoje aktivnosti na Televiziji Beograd posvetio humorističkom programu.

Režirao je više igranih filmova. Pored toga snimao je dokumentarne, nastavne i lutka-filmove, kao što je i pisao pesme i pozorišne komade za decu. Pisac je mnogobrojnih komedija: Zlatni majdan, Bog je umro uzalud, Čovek sa četiri noge, Moram da ubijem Petra, Usrećitelj, Jedna ljubav i pet pokojnika, Kradem, kradeš, kradu, i mjuzikl Ubi ili poljubi.

Kao komediograf Đukić je jedan od najigranijih domaćih autora šezdesetih i sedamdesetih godina na jugoslovenskim teatarskim scenama. Najveći deo svoga komediografskog stvaralaštva posvetio je televizijskom mediju. Autor je oko 200 serijskih humorističkih emisija i TV komedija i satira koje je najčešće sam režirao.

Autor je humorističkih sećanja objavljenih u knjizi "*Sklerotični memoari*".

Bio je oženjen glumicom Verom Đukić, (rođ. Ilić). Njihov sin Andrija Đukic je takođe bio reditelj koji se proslavio serijom Bolji Život. Druga supruga je bila Jelena Djukic koja je posle njegove smrti sve ucinila da sacuva tekstove i publikuje knjige koje je Lola napisao. 

Umro je 7. septembra 1995. godine u Beogradu.

Scenario
--------

### TV serije

* 1984 - Ubi ili poljubi
* 1984 - Pozorište kući
* 1970 - Deset zapovesti
* 1968 - Sačulatac
* 1968 - Spavajte mirno
* 1966 - Ljudi i papagaji
* 1966 - Crni sneg
* 1965 - Licem u naličje
* 1964 - Ogledalo građanina Pokornog
* 1959 - Servisna stanica

### filmovi

* 1983 - Čovek sa četiri noge
* 1971 - Balada o svirepom
* 1967 - Zlatna praćka
* 1964 - Na mesto građanine Pokorni
* 1961 - Sreća u torbi
* 1961 - Nema malih bogova

Režija
------

### tv serije

* 1984 - Ubi ili poljubi
* 1972 - Dva kapitena
* 1970 - Deset zapovesti
* 1970 - Ću, ćeš, će
* 1968 - Spavajte mirno
* 1966 - Crni sneg
* 1965 - Licem u naličje
* 1964 - Ogledalo građanina Pokornog
* 1959 - Servisna stanica

### filmovi

* 1983 - Čovek sa četiri noge
* 1971 - Balada o svirepom
* 1967 - Zlatna praćka
* 1964 - Na mesto građanine Pokorni
* 1961 - Sreća u torbi
* 1961 - Nema malih bogova
* 1950 - Jezero

Spoljašnje veze
---------------

* Lola Đukić na IMDB

| * p
* r
* u
Dela čiji je autor Radivoje Lola Đukić |
| --- |
| Filmovi | 
* Jezero (1950)
* Čudotvorni mač (1950)
* Nema malih bogova (1961)
* Sreća u torbi (1961)
* Na mesto, građanine Pokorni! (1964)
* Zlatna praćka (1967)
* Bog je umro uzalud (1969)
* Balada o svirepom (1971)
* Čovek sa četiri noge (1983)

 |
| Televizija | 
* Servisna stanica (1959-1960)

 |
Mapa Albanije sa označenim ParmetomMapa Albanije sa označenim Parmetom
**Oblast Parmet** (alb. *Rrethi i Përmetit*) je jedna od 36 oblasti Albanije. Po procjeni iz 2004. broji oko 26.000 stanovnika, a pokriva područje od 929 km². 

Nalazi se na jugu države, a sjedište mu je grad Përmet. Distrikt se sastoji od sljedećih općina:

* Ballaban
* Çarshovë
* Dishnicë
* Frashër
* Këlcyrë
* Përmet
* Petran
* Qendër Piskovë
* Sukë

Među značajnim mestima u ovoj oblasti je Kelcire. Oblast Parmet je tradicionalno poznata po proizvodnji vina. U post-komunističkoj eri je došlo do oživljavanja Grčke pravoslavne crkve, muslimanskih sekti, kao i protestantske religije. 

| * p
* r
* u
Oblasti u Albaniji |
| --- |
| Berat • Bulkize • Delvine • Devol • Diber • Dureš • Elbasan • Fier • Gjirokaster • Gramš • Has • Kavaje • Kolonje • Korče • Kruje • Kučove • Kukeš • Kurbin • Leže • Libražd • Lušnje • Malesi e Madhe • Malakaster • Mat • Mirdite • Pekin • Parmet • Pogradec • Puke • Sarande • Skadar • Skrapar • Tepelene • Tirana • Tropoje • Vlore |
*Za ostala značenja, v. Odesa (razvrstavanje).*
**ODESSA** (skraćenica za *Organisation der Ehemaligen SS-Angehörigen*; na njemačkom: "Organizacija bivših članova SS-a") je izraz kojim se opisuje tajna organizacija koja je djelovala u godinama nakon Drugog svjetskog rata sa ciljem pomaganja članova SS-a i drugih njemačkih nacističkih organizacija, prije svega u njihovom skrivanju i izbjegavanju krivičnog progona za ratne zločine. Iako je poznati lovac na naciste Simon Wiesenthal bio uvjeren u njeno postojanje, o tome među historičarima ne postoji konsenzus, te mnogi vjeruju da su aktivnosti koje joj se pripisuju djelo nekoliko zasebnih i međusobno nepovezanih organizacija, od kojih je najpoznatija *Die Spinne*, mreža koju su pred sam kraj rata u svrhu bijega osnovali esesovski oficir Otto von Skorzeny i budući šef zapadnonjemačkih obavještajaca Reinhard Gehlen.

ODESSA-u je godine 1972. u svom romanu *Slučaj ODESSA* opisao britanski književnik Frederick Forsyth, te se nakon toga pojavljuje kao element radnje još nekoliko filmova i romana među kojima su najpoznatiji *Momci iz Brazila*.

Vidi još
--------

* Pacovski kanali
* Operacija Paperclip
* Werwolf

Vanjske veze
------------

* Information on ODESSA — from the Jewish Virtual Library
* „What's the True Story on South American Nazis?". The Straight Dope. Arhivirano iz originala na datum 2008-08-08. Pristupljeno 2016-12-03.
* ZDF.de (2002). "Mythos Odessa: Wahrheit oder Legende?" Arhivirano 2004-08-04 na Wayback Machine-u (`de`)

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 121871250
* LCCN: no2006082713
* GND: 4729396-2
* SUDOC: 176466339

 |
Marionetsko kazalište
**Marioneta** je drvena, krpena ili porculanska lutka s pokretnim dijelovima kojima se upravlja koncem ili žicom.

Upotreba
--------

Marionete se koriste u kazališnim lutkarskim predstavama i kao igračke za djecu.  
 
No pojam marioneta se danas upotrebljava i za opis ljudi koji ne djeluju vlastitom voljom, nego su kontrolirani od strane drugih. Tim se pridjevom najčešće opisuju kraljevi, vladari, premijeri i direktori u čijim rukama nije stvarna vlast, nego rukama njihovih savjetnika, regenata, ministara itd.

Postoji i izraz Marionetska vlada ili vlast, a odnosi se obično na male i siromašne države, koje su obično manipuirane od strane većih i snažnijih država, koje realno upravljaju njima.

Etimologija
-----------

Po jednoj teoriji marionete su došle do nas i našeg vremena iz jednog venecijanskog običaja izrade i prodaje "Marie di legno" (drvenih lutkica) posvećenih uspomeni na čudotvorni spas 12 djevojčica oko 1000. godine iz ruku pirata   

Po drugoj teoriji marioneta dolazi od francuske riječi *marionette*, a označavala je drvene lutkice posvećene kultu Marije.

Izvori
------

1. ↑  Dal dizionario etimologico
2. ↑  Dal dizionario etimologico

***Marioneta*** na Wikimedijinoj ostavi
**Rai 3** (*Rai tre*) je treći od tri glavna televizijska kanala koje emitira italijanska javna televizija Rai - prethodna dva su Rai 1 i Rai 2. S emitiranjem je otpočeo 15. decembra 1979. pod nazivom *Rete Tre* (Mreža 3), dok je ime Rai dobio tri godine kasnije. Originalno je zamišljen kao kanal s "ozbiljnim" sadržajima vezanim uz kulturu, obrazovanje, odnosno različite italijanske regije koje imaju vlastite regionalne verzije, uključujući i emisije na jezicima etničkih manjina (francuski u dolini Aoste, njemački u Južnom Tirolu i slovenski u Furlaniji-Veneciji-Julijskoj Krajini. 1980-ih je, u okviru međustranačkoj sporazuma, taj kanal prepušten kadrovima iz opozicijske Komunističke partije.

Od originalnih programa koji se danas prikazuju na Rai3 se ističe talk show *Ballaro*, koji se emitira od 2002. godine.

Izvori
------

1. ↑  „Rapporto ANNO 2008". Auditel. Arhivirano iz originala na datum 2009-06-12. Pristupljeno 2012-06-04.

Vanjske veze
------------

* Službena stranica (`it`)
**Soko** je tvrđava iz srednjeg vijeka, 5 km. sjeveroistočno od Gračanice, Bosna i Hercegovina.

Lokacija
--------

Srednjovjekovni grad Soko nalazi se u istoimenom naselju, u neposrednoj blizini puta Gračanica-Gradačac. Na padinama koje se spuštaju izvorišnom dijelu rječice Sokoluše, u sredini prirodne zavale koju okružuju južni obronci Trebave, je kamena krečnjačka gruda visoka oko 40 m na kojoj je podignut grad Soko. Selo Soko je jedno od najstarijih naselja na području opštine Gračanica, zahvaljujući povoljnim uslovim terena (brdsko selo, sa pašnjacima, šumama i vodom).

Historija
---------

Grad se u srednjem vijeku nalazio u župi Usori. Prvo spominjanje Sokola u historiji je iz 1429. god. u vezi sa knezom Radivojem Ostojićem, sinom bosanskog kralja Ostoje i bratom bosanskog kralja Tomaša. 

Srebreničku banovinu Osmanlije su osvojile 1512. godine. To područje je dugo bilo "ničija oblast" sve do 1526. godine, kada su, poslije bitke na Mohaču, Osmanlije mogle uspostaviti stalnu vlast. Padom Srebrenika, cijela oblast između donjih tokova Bosne i Drine, Spreče i Save, u kojoj je bilo 12 utvrđenih gradova, ulazi u sastav osmanlijske imperije. Iz 1528. godine postoji prvi popisni defter sa timarima upisanim na ime članova posade Sokola. Prema spahijskom popisnom defteru iz 1533. godine, te godine posada tvrđave Soko dobiva stalne timare. Sedamdesetih godina 18. stoljeća, gradačački kapetan Mehmed dao je da se izvrše popravke na gradu. Zapisano je također, da je u gradu, 1833. godine bilo 7 topova. Napušten je 1840.godine.

Opis
----

Osnova tvrđave je u obliku izduženog ovala dužine oko 30 metara. Uz jugoistočni zid nalaze se dva polukružno zasvedena tornja, dok je uz sjeverozapadni dozidan prigradak kao zaštita glavnom ulazu. U jugozapadnom dijelu ograđenog prostora nalaze se temelji stambene zgrade. Sjeveroistočni zid je djelimično razoren 1949. godine, kad je kamen iz njega upotrijebljen za gradnju mjesne škole. Za vrijeme proteklog rata u nekoliko navrata je oštećena.

Sokol je sagrađen od neobrađenih i tek na licu zida grubo pritesanih komada krečnjaka nejednake veličine. Graditelji su pokušavali složiti kamenje po slojevima, ali im to nije bilo moguće svugdje konsekventno provesti. Uglovi zidova su oštro zasječeni.

Stari grad Sokol proglašen je za nacionalni spomenik Bosne i Hercegovine

Vanjski linkovi
---------------

* Gračanički glasnik - Urbane prilike i razvoj naselja u nahiji Sokol (Gračanica) u 16. i početkom 17. stoljeća
**Rütli** (francuski: *Grütli*) je planinska livada iznad Lucernskog jezera u kantonu Uri, važno mjesto u Švicarskoj historiji koju zovu *Kolijevkom Švicarske Konfederacije*.

Historija
---------

Prema narodnoj predaji na livadi su se okupila tri lidara Stare Švicarske Konfederacije *Walter Fürst* iz Urija, *Werner Stauffacher* iz Schwyza i *Arnold von Melchtal* iz Unterwaldena i zakleli (*Rütlischwur*) se jedan drugom na vječni savez.

Tu livadu okruženu šumom, koja leži na 502 metara visine, kupilo je Švicarsko dobrotvorno društvo (*Schweizerische Gemeinnützige Gesellschaft*, SGG) 1859. da spriječi gradnju nekih turističkih objekata na njoj.

Nakon tog je 2. augusta 1891. na livadi održana velika svečanost u povodu 600. godina osnivanja Švicarske Konfederacije, izvedena je kantata koju je otpjevao Pevački hor od 600 pjevača.

Švicarsko dobrotvorno društvo od 1860. na livadi svakog 1. augusta održava proslavu kojom obilježava taj događaj, on je od 1994. postao švicarski nacionalni praznik.

Izvori
------

1. 1 2  „*Rütli*" (njemački). "Schweizerischen Gemeinnützigen Gesellschaft SGG". Pristupljeno 19.12.2018.
2. 1 2 3  „*Rütli*" (njemački). "Geographisches Lexikon der SCHWEIZ". Pristupljeno 18. 12. 2018.

Vanjske veze
------------

***Rütli*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Rütli* (`de`)
*Za ostale upotrebe, v. Rum (razvrstavanje).*

**Rùm** čita se **Ram** je mali otok arhipelaga - Unutrašnji Hebridi, on je i najveći otok 
- podarhipelaga - Mali otoci.

Geografske karakteristike
-------------------------

Otok Rùm leži na zapadu Škotske u Atlantiku, južno od najvećeg otoka Unutrašnjih Hebrida - Skye od kojeg ga dijeli par kilometara široki kanal. 
Vulkanskog je porijekla, pa ima oblik gotovo pravilnog stošca, sa najvišim vrhom točno u sredini - Askival, koji ima 812 metara. Dug je 12 km, a na najširem mjestu ima 10 km. 

Njegova ukupna površina iznosi 10,463 km², na kojoj živi samo 22 stanovnika. Kako je jako slabo naseljen, ima neobično dobro očuvanu prirodu, pa je još 1957. proglašen 
rezervatom prirode.
Na Rùmu se nalazi i Istraživački centar za zaštitu prirode, koji je specijaliziran za istraživanja na polju botanike i geologije i proučavanje
highlandskih jelena, divljih koza, krava i ponija.

Otok administrativno podpada pod Područno vijeće (council area) - Highland (vijeće).

Izvori
------

1. 1 2  „2011 Census: First Results on Population and Household Estimates for Scotland - Release 1C" (engleski). National Records of Scotland. Pristupljeno 14. 12. 2014.
2. ↑  „*Inner Hebrides*" (engleski). Encyclopædia Britannica. Pristupljeno 15. 12. 2014.

Vanjske veze
------------

***Rùm*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Turističke stranice otoka Rùm i Rùm* (`en`)

|  |  |
| --- | --- |
|  | *Ovaj članak o **geografiji** je u začetku. Možete pomoći Wikipediji tako da ga proširite*. |
Utakmica na španjolskom prvenstvu u odbojci na pijesku, Laredo 2004.
**Odbojka na pijesku** je popularni sport koji je nastao kao varijanta tradicionalne dvoranske odbojke. Kao mjesto igre koriste se uglavnom pješćane plaže gdje je sport i nastao. Iako je odbojka na pijesku u početku bila uglavnom samo zabava, postepeno je prerasla u pravi natjecateljski sport, te je od 1996. godine u programu Olimpijskih igara.

Povijest odbojke na pijesku
---------------------------

Odbojka na pijesku je nastala na plažama u Kaliforniji, odnosno u gradu Santa Monica negdje oko 1920. godine. Kao natjecateljski sport dugo nije bila šire prihvaćena, iako je bilo pojedinačnih profesionalnih turnira i natjecanja. Pravi bum u razvoju odbojke na pijesku dogodio se 90-tih godina 20. stoljeća, što je dovelo do toga da je od Olimpijskih igara 1996. godine u Atlanti odbojka na pijesku dio obitelji olimpijskih sportova.

Najpoznatije nacije u tom sportu su SAD i Brazil.

Pravila igre
------------

Većina pravila igre preuzeta su iz standardne odbojke, a dvije ključne razlike su vrsta terena (pijesak umjesto tvrdog parketa ili betona) te momčad koja se sastoji od dva igrača sa svake strane (a ne od 6 kao što je to slučaj u standardnoj odbojci). Evo ostalih glavnih razlika u pravilima odbojke na pijesku i dvoranske odbojke:

* teren je veličine 8x8 metara, a ne 9x9 m kao kod dvoranske varijante
* nije dozvoljeno igranje prstima iznad glave prilikom prijema servisa ili napada. Iznimno se dozvoljava igranje prstima iznad glave prilikom prijema smeča i to ako je putanja lopte iznad visine ramena igrača koji brani napad
* standard za suđenje tzv. duple lopte prilikom igranja prstima iznad glave je znatno stroži
* dodir bloka se uvijek broji kao prvi kontakt
* zabranjen je mekan dodir prilikom kojeg igrač koristi vrške prstiju da odredi smjer lopte prema protivnikovom polju, već je za napad dozvoljen samo čvrsti udarac (smeč)
* nešto blaži kriteriji vezani za prijam servisa

Karakteristično je i korištenje signala rukama kojima igrač pokazuje svom suigraču koji potez planira izvesti. Ti se signali izvode rukom iza leđa, što onemogućava protivnika da signal primijeti i prepozna. Uobičajeni signali su stisnuta šaka koja signalizira da igrać neće pokušati blok, jedan ispružen prsti koji javlja da će igrač blokom štititi moguć napad paralelom, te dva prsta koja signaliziraju pokušaj blokiranja dijagonale.

Oprema
------

U slobodnoj varijanti sve što treba je odgovarajući ravni prostor na pješčanoj plaži ili terenu, odbojkaška lopta i mreža. Kako je riječ o sportu koji je najčešće vezan uz plaže, natjecatelju su su skladu s tim uvijek bosi i često odjeveni u kupaće kostime, te dok će djevojke odabrati dvodijelni sportski kupaći kostim, muški često koriste nešto šire kupaće gaćice i majice bez rukava. Zbog sunca neizbježni detalj su i sunčane naočale ili kape s šiltom.

***Odbojka na pijesku*** na Wikimedijinoj ostavi
Scena iz komedije. "Ciceronova vila" u Pompejima.
**Palijata** (lat. *palliata*, tj. *fabula*) naziv je za komediju u rimskoj književnosti koja je preuzeta i adaptirana prema grčkom uzoru, tj. prema novoj atičkoj komediji. Takve su sve sačuvene komedije Plauta i Terencija. Ime potiče od reči *pallium*, kako se nazivala jedna vrsta grčkog ogrtača.

Glumci u komičnim predstavama izvođenim po palijati najverovatnije su od samog početka ovog žanra glumili pod maskama, premda antički izvori daju kontradiktorne podatke.

Palijata prikazuje grčke likove u grčkom okruženju, a njeni rimski autori u načelu čuvaju i zaplet grčkog originala. Međutim, ponekad iskrsavaju i neki elementi karakteristični za rimsko društvo, naročito kod Plauta, koji je grčke originale prilagođavao dosta slobodno i čija je tipska karakterizacija likova verovatno pod uticajem atelane. U palijati su obrađivane teme kao što su ljubavni odnosi, zamena identiteta i nesporazumi, a dominirali su živopisni likovi kao hvalisavi vojnici, izgubljeni i ponovo otkriveni rođaci te razne sluge i robovi spletkaroši.

Rimski su komediografi napustili strukturu nove atičke komedije, koja se sastojala od pet činova i horskih partija, i pisali svoje komedije za kontinuirano scensko izvođenje. Podele na činove i scene, koje se nalaze u modernim izdanjima Plautovih i Terencijevih dela, ne potiču od samih autora. Palijate su, kao i njihovi grčki uzori, pisani u stihu, ali je povećana proporcija koju je zauzimao tekst s muzičkom pratnjom *(cantica)*.

Putem Plautovih i Terencijevih dela nova atička komedija postala je glavna vrsta komedije u dramskoj književnosti moderne Evrope. Uticaj palijate očigledan je kod Shakespearea i Molièrea te kod mnogih drugih dramskih pisaca.

Pored Plauta i Terencija, palijate su pisali i Livije Andronik, Gnej Nevije, Kvint Enije, Akvilije, Marko Atilije, Cecilije Stacije, Gaj Fundanije, Licinije Imbreks, Luscije Lanuvin, Kvint Trabea, Turpilije i Vergilije Rimljanin. Spominju se i Juvencije *(Iuventius)*, Kvantipor Klodije *(Quantipor Clodius)* i Vatronije *(Vatronius)*, ali se o njima ništa ne zna. Svoj osobeni sud o pesničkoj vrednosti pisaca palijate daje rimski kritičar Volkacije Sedigit.
**Malakal** (arapski: ملكال) je grad u južnom Sudanu, upravno sjedište *Vilajeta Gornji* Nil (A'ali an-Nil).

Geografske karakteristike
-------------------------

Malakal leži na istočnoj obali Bijelog Nila, nešto sjevernije od uvira rijeke Sobat u Bijeli Nil, oko 700 km južno od Kartuma.
Malakal je bio sjedište garnizona središnje vlade iz Kartuma za vrijeme Sudanskih građanskih ratova, između Sjevera i Juga, koji su trajali od osnivanja Sudana, sve do 2005. Posljednja veća bitka kod Malakala bila je novembru 2006. danas je Malakal miran grad, dio autonomnog Južnog Sudana.

Malakal ima aerodrom (IATA kod: MAK, ICAO kod: HSSM) ali je toliko siromašan da nema niti jedan most preko Bijelog Nila.

Popularno domaće jelo je Val Val, kuhani valjušci od brašna, i Fol jelo začinjeno orasima.

Tipična scena iz centra grada

Stanovništvo
------------

U Malakalu su najbrojnije tri etničke skupine; Dinke, Nueri i Šiluke no pored njih ima još etičkih grupa, samo ne u tako velikom broju.

### Rast stanovništva Malakala posljednjih decenija

| Godina | Stanovnika |
| --- | --- |
| 1973 (Popis) | 34.894 |
| 1983 (Popis) | 33.737 |
| 1993 (Popis) | 72.000 |
| 2009 (Procjena) | 165.637 |

Izvori
------

1. ↑  World Gazetteer: *Sudan: Die wichtigsten Orte mit Statistiken zur ihrer Bevölkerung.*

Eksterni linkovi
----------------

***Malakal*** na Wikimedijinoj ostavi

* Karta Malakala (i ostale informacije) na portalu southsudanmaps.
**Lucerna** ili **lucerka** (latinski: *Medicago sativa*) je višegodišnja biljka iz porodice Mahunarki (Fabaceae), 
roda Medicago. Tom rodu pripada 64 vrsta, od kojih su najvažnije obična ili plava lucerna (Medicago sativa) i hibridna lucerna (Medicago media).

Karakteristike
--------------

Obična lucerna ima snažan vretenast korijen koji uobičajeno prodire u tlo do 5 metara. Nadzemna stabljika je zeljasta, razgranata, visoka 50 - 80 cm. Listovi su troperasti, cvjetovi plavo - ljubičasti, a plod spiralno uvijena mahuna. 
Lišće se smatra najvažnijim dijelom lucerne jer je bogato hranjivim materijama, na koje otpada do 50% biljke. Stoka se hrani lucernom u zelenom stanju, u obliku silaže, sijena ili lucernina brašna. 
Količina hranjivih jedinica i proteina najveća je ako se biljka koristi u zelenom stanju, ili kao brašno dobiveno dehidracijom. Sijeno lucerne je bogato proteinima (16 do 20%), mastima (3%), mineralima i drugom materijama. 
Tokom godine prosječno se može dobiti od 4 do 5 otkosa, s prinosom od 10 do 15 t/ha.

Lucerna ima izvanrednu sposobnost brze regeneracije stabljika i lišća nakon košnje. Tako da se u jednoj sezoni može imati ido 13 žetvi. Lišće lucerne je vrlo hranjivo i ukusno za stoku, jer sadrži oko 16 % proteina i 8 % minerala, a bogata je i vitaminima; A, E, D i 
K.
Lucerna je poznata po otpornosti na sušu, vrućinu i hladnoću.

Kad se uzgaja kao pokrovni usjev ili kao dio rotacije usjeva, lucerna poboljšava količinu hranjivih tvari u tlu i smanjuje potrebu za sintetskim gnojivima.

Historija
---------

Lucerna je jedna od najstarijih krmnih kultura, koja je poznata još prije 8000 godina. Uzgajala se u Mezopotamiji i Arabiji. U Grčku je prenesena za Grčko-perzijskih ratovova. Nakon tog su je Rimljani i Arapi proširili po Mediteranu. Krajem 18. vijeka počela se saditi i po južnoslavenskim zemljama.

U svijet]]u se lucerna najviše uzgaja po Sjevernoj Americi (13 348 325 t/ha), nakon tog po Evropi (7 994 310 t/ha), Južnoj Americi (7 770 500 ha), Oceaniji (1 133 000 ha), Africi (434 970 ha) i po Aziji (199 400 ha). U Evropi se najviše sadi po Italiji (1 300 000 ha), Francuskoj (556 000 ha), Rumunjskoj (400 000 ha), Bugarskoj (399 000 ha) i Madžarskoj (337 500 ha).

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5  „*Lucerna*" (hrvatski). Leksikografski zavod Miroslav Krleža. Pristupljeno 12. 7. 2018.
2. 1 2 3  „*Alfalfa*" (engleski). Encyclopædia Britannica. Pristupljeno 12. 7. 2018.

Vanjske veze
------------

***Lucerna*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Lucerna* (`sh`)
* *Alfalfa* (`en`)
**Otago** (sjeverni maorski: *Ōtākou*) je jedna od 16 regija na Novom Zelandu. Naziv "Otago" je stara, južnjačka maorska riječ (sjeverni ekvivalent je "Ōtākou") koja je Europljanima predstavljena sredinom XIX. vijeka, međutim njezino točno značenje ostaje nejasno - neki pretpostavljaju da znači "izolirano selo", a drugi pak "mjesto crvene zemlje", što je referenca na crvenu glinu koja je česta u okolici Dunedina. Regija je poznata po proizvodnji vina, ali i kao jedan od sveučilišnih centara Novog Zelanda, u kojem boravi više od 25,000 stranih studenata.

Geografija
----------

Otago se nalazi na Južnom otku te se proteže preko planinskog dijela na zapadu do istočne obale otoka. S ukupno 31,209 km² površine, Otago je druga najveća regija na Novom Zelandu, iza susjednog Canterburyja. Uz prethodni, Otago još graniči i s regijama West Coast i Southland.

Administrativna podjela
-----------------------

Središte regije je u Dunedinu, gdje zasjeda i Regionalno vijeće. Ostala mjesta s više od 1,000 stanovnika su Queenstown, Oamaru, Wanaka, Cromwell, Alexandra, Balclutha, Milton i Mosgiel

Stanovništvo
------------

Prema procjeni broja stanovnika iz 2015. godine u regiji živi 215,100 stanovnika, što je oko 4.7% ukupne populacije Novog Zelanda. Većina stanovnika (54.6%), živi u urbanom području grada Dunedina, gdje živi čak 117,400 stanovnika, dok još samo Oamaru i Queenstown imaju više od 10,000 stanovnika.

Vanjske poveznice
-----------------

***Otago (regija)*** na Wikimedijinoj ostavi

* Službena stranica regije

| * p
* r
* u
Regije Novog Zelanda |
| --- |
| Sjeverni otok | 
* Northland
* Auckland\*
* Waikato
* Bay of Plenty
* Gisborne\*
* Hawke's Bay
* Taranaki
* Manawatu-Wanganui
* Wellington

 |  |
| Južni otok | 
* Tasman\*
* Marlborough\*
* Nelson\*
* West Coast
* Canterbury
* Otago
* Southland

 |
| \* Regijom upravlja unitarno tijelo, a ne regionalno vijeće. |
Mohammed Daud Daud
General **H.E. Mohammed Daud Daud**, (također poznat i kao general Daud i Mohammed Daud) (1. januar 1969. - 28. maj 2011) bio je afganistanski policajac i vojskovođa, najpoznatiji kao zamjenik ministra unutrašnjih poslova za borbu protiv trgovine narkoticima. General Daud je prije toga bio gospodar rata, a kasnije je postao jednim od komandanta Sjevernog saveza, koji se borio protiv talibana. Prije toga je sudjelovao u ratu protiv Sovjeta. U Sjevernom savezu je bio jedan od glavnih pomoćnika Ahmada Šaha Masuda, a za vrijeme rata protiv Talibana je komandirao snagama Sjevernof saveza u Kunduzu.

Dana 28. maja 2011. je ubijen u talibanskom atentatu prilikom koga je ubijeno još šest osoba, a ranjen njemački general Markus Kneip, komandant NATO snaga za sjeverni Afganistan.

Izvori
------

1. ↑  Counter Narcotics Police Seize 133 KG of Processed Heroin
2. ↑  Beeston, Richard (8. 3. 2006). „Poppy crop destruction sows discord for British". *The Times* (London). Pristupljeno 13. 5. 2010.
3. ↑
4. ↑  „Afghan commander denies fighting over poppy tax in northeast - AIP. (08-FEB-04) Asia Africa Intelligence Wire". Accessmylibrary.com. 8. 2. 2004. Arhivirano iz originala na datum 2012-07-24. Pristupljeno 13. 3. 2009.
Medo Pucić
**Medo (Orsat) Pucić** (tal. **Orsatto Pozza** [orˈsatto ˈpottsa]; Dubrovnik, 12. marta 1821. – Dubrovnik, 30. juna 1882.), srpski pesnik, književnik, naučnik i političar.

Biografija
----------

Rođen je 12. marta 1821. u Dubrovniku, od oca Marka i majke Mandalijene Bundicere, u jednoj od poslednjih plemićkih porodica. Austrijsko plemstvo je dodelio car Leopold, Matiji Puciću i njegovim potomcima, i to grofovski naslov sa pridevom "zagorski", 1688. godine. U domaćoj literaturi nekada se pominje titula knez, a nekada grof, uz njegovo ime.

Prava je završio u Beču. Bio je komornik na dvorovima u luci Parmi, neko vreme proveo u Zagrebu. Često je putovao po mnogim zemljama Evrope. Kao učenik Jana Kolara bio pristalica slovenskih ideja.

Bio je vaspitač mladog kneza Milana Obrenovića u Beogradu, u periodu 1868-1874. 

Vladimir Ćorović ga pominje u svojoj "Istoriji srpskog naroda" i kaže da je bio "čovek čestit i dobronameran ali prilično komotan".

Poeziju je počeo pisati 1840. godine. Prvi stihovi su mu bili lirski i romantičarski, zatim se njegov stil sve više približavao narodnom.

Njegova najznačajnija dela su: 

* "Slovjanska antologija iz rukopisah dubrovačkih pjesnikah", 1844.
* "Talijanke", 1849. (elegije)
* "Spomenici srpski od godine 1395. do 1423.", knj. I, Beograd 1858.
* "Spomenici srpski od godine 1395. do 1423.", knj. II, Beograd 1862.
* "Pjesme", 1862. i 1879.
* "Karađurđevka" 1864.

Njegove dve pesme su ušle u poznatu "Antologiju srpskog pesništva" (priredio Miodrag Pavlović), to su pesme More i Život. 

Zapazio je talenat mladog slikara Vlaha Bukovca i savetovao ga da pođe u Parizu na dalje školovanje.

Svoje stihove je pisao i na italijanskom jeziku i bavio se prevođenjem na italijanski, npr. preveo je delove Gundulićevog "Osmana". Za dela na italijanskom koristio je potpis .

Poslednjih 10 godina života je proveo u Dubrovniku baveći se poezijom, istorijskim studijama i publicistikom. U Dubrovniku pored morske obale postoji šetalište Meda i Nika Pucića.

Umro je 30.juna 1882. u Dubrovniku.

Literatura o životu i delu Mede Pucića
--------------------------------------

* Anonim: Medo Knez Pucić, Slovinac, br. 23, 1882, str. 137-159.
* Franja Marković: Knez Medo Pucić, Rad JAZU, knj. 67, Zagreb 1883, str. 125-206;
* Danilo Živaljević: Medo Pucić, Kolo, Beograd 1902, IV/1, str. 30-42;

Spoljašnje veze
---------------

* Pesme „More" i „Život" u Antologiji srpskog pesništva Arhivirano 2016-03-04 na Wayback Machine-u
* Plakat sa pesmom "Radnički lik" Meda Pucića iz 1877. Arhivirano 2010-02-02 na Wayback Machine-u
* Marko Atlagić: Grbovi nekih srpskih porodica u Dubrovniku Arhivirano 2011-11-26 na Wayback Machine-u
* Biografija na sajtu SANU Arhivirano 2016-03-04 na Wayback Machine-u
* Članak o Medu Puciću i Srbima katolicima (1. dio)
* Članak o Medu Puciću i Srbima katolicima (2. dio)
Položaj arhipelaga na karti svijeta
**Indonezijski arhipelag** (drugi nazivi: indijski, istočnoindijski, jugoistočnoazijski ili malajski arhipelag, kao i australazija) je zajednički naziv za veliki broj velikih, većih i manjih otoka u području između jugoistočne Azije (Malajski poluotok) i Australije.

U indonezijski arhipelag ubrajaju se Veliki sundski otoci, Mali sundski otoci, Molučki otoci i otočje Filipina. Nova Gvineja, koja se nalazi na australskoj kontinentalnoj ploči obično se ne ubraja u ovaj arhipelag.

Arhipelag, zajedno s Australijom, tvori granicu između Tihog i Indijskog okeana. Na zapadu granicu indonezijskog arhipelaga čini Sumatra i otoci uz nju, na jugu je granica Java i mali sundski otoci, na istoku su to Molučki otoci, a na sjeveru filipinsko otočje. 

Površina kopna indonezijskog arhipelaga je više od 2 miliona km², a stanovništvo koje živi na otocima broji oko 300 miliona. Najveći otok je Borneo (Kalimantan), a najgušće naseljena je Java.

Geološki, otoci su vrlo zanimljivi, jer se tu nalazi jedno od najaktivnijih vulkanskih područja na Zemlji. Najviši vrh na otocima je Kinabalu u sjevernom dijelu Bornea, 4.101 m. Klima je zbog blizine ekvatora tropski vruća, na zapadu vrlo kišna, a na istoku na prijelazu prema Australiji nešto suhlja.

Životinjski i biljni svijet je, sukladno klimi, izvanredno raznovrstan. Pored ukrasnih biljki kao što su orhideje i raflezije, tu raste i veliki broj raznih vrsta drveća: izuzetno tvrdo ali i obojeno drvo (tikovo drvo, ružino drvo ili palisander). Pored kokosa i kaučukovca, uzgajaju se indijski indigovac i začinske biljke. 

Preko arhipelaga prolazi Wallasova linija razgraničenja između životinjskog svijeta Azije i Australije. U zapadnom dijelu otočja žive tigrovi, medvjedi i majmuni kao i niz drugih životinja iz područja jugoistočne Azije (Tajland, Laos). Istočno od Wallasove linije, pojavljuju se sve više životinje koje inače nastanjuju područje Australije, kao na primjer tobolčari, dok majmuni gotovo potpuno nestaju.

Veliki dijelovi Indijskog arhipelaga su dugo vremena bili kolonijalni posjed Nizozemske (Nizozemska istočnoindijska kompanija).

***Malajski arhipelag*** na Wikimedijinoj ostavi

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 248519377
* GND: 4037195-5
* NKC: ge320713

 |