recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**DAN** (Dalmatinske Novine) je bio hrvatski dnevna novina iz Splita. Prvi broj tiskan je 14. svibnja 1995. godine. a posljednji 19. veljače 1998. godine. Vlasnik, te glavni i odgovorni urednik bio je glasoviti hrvatski novinar Joško Kulušić, a novina je prestala izlaziti nakon njegove smrti. Dalmatinske novine je bio prvi hrvatski dnevni list koji se prodavao po cijeni od 3 kune, što je uvjetovalo i koncept same novine, koji su kasnije preuzeli i drugi nakladnici.

DAN je izlazio svakodnevno, a bio je dnevna novina s najbrže rastućom nakladom u zemlji. Iako je na samom početku distribucija bila ograničena na područje Dalmacije, ubrzo se širi na cijelu hrvatsku obalu. Kada je novina, radi iznenadne smrti glavnog urednika, koji je umro za radnim stolom u redakciji, prestala izlaziti završavale su se pripreme za širenje na cijelo hrvatsko tržište.

Za pokretanje DAN-a najzaslužnija je t.zv. "Afera mali dioničari" Slobodne Dalmacije, kada su, nakon tajkunske privatizacije lista, uposlenici i dotadašnji suvlasnici obespravljeni. Nezadovoljstvo i sukob s tadašnjim rukovodstvom i većinskim vlasnikom Miroslavom Kutlom, urodio je odlaskom glavnog urednika Joška Kulušića i skupine istaknutih novinara i urednika iz Slobodne Dalmacije,. Oni će uskoro postati osnivačka jezgra "Dalmatinskih novina".

Izvori
------
**Dane Ajduković** (Mutilić kraj Udbine, 25. 10. 1933 - Beograd, 2014), general-major Jugoslavenske narodne armije, te kasnije general-potpukovnik Vojske Jugoslavije.

Biografija
----------

General-potpukovnik Dane Ajduković je rođen 25. 10. 1933 godine u porodici Dušana Ajdukovića u selu Mutilić kraj Udbine. Jugoslavenskoj narodnoj armiji (JNA) je pristupio 1. 8. 1952 godine. Iste godine postao je član Saveza komunista Jugoslavije (KPJ). Školu za aktivne artiljerijske oficire JNA je završio 1952 godine. Kasnije je pohađao i završio Vazduhoplovnu vojnu akademiju JNA i Ekonomski fakultet Sveučilišta u Zagrebu. Doktorirao je ekonomske znanosti. Pohađao je Komandnoštabnu školu operatike Kopnene vojske JNA i Školu narodne obrane JNA. Tijekom službovanja u JNA general Ajduković je bio referent u 5. upravi Generalštaba (GŠ) JNA, referent u 2. odjeljenju Personalne uprave Saveznog sekretarijata narodne obrane (SSNO), pomočnik načelnika 2. odjeljenja Personalne uprave SSNO-a i generalni direktor Vojnog servisa Narodne banke Jugoslavije, načelnik uprave u sektoru pozadine SSNO-a. Od 1991 do 1992 general Ajduković je bio načelnik Uprave za planiranje razvoja i financije SSNO-a. Prestanak aktivne vojne službe u JNA mu je nastupio 20. 5. 1992 godine. U Vojsci Jugoslavije je bio načelnik Uprave za financije i budžet Saveznog ministarstva za obranu. General Dane Ajduković je preminuo u Beogradu, te je sahranjen 19. 3. 2014 godine na beogradskom Novom groblju.

Činovi
------

### Jugoslavenska narodna armija

* čin potporučnika dodijeljen 1952 godine.
* čin pukovnika dodijeljen 1976 godine.
* čin generala-majora dodijeljen 1988 godine.

### Vojska Jugoslavije

* čin generala-potpukovnika dodijeljen 1992 godine.

Literatura
----------

* Nazor, Ante (2010). *Zapovjedni vrh JNA (siječanj 1990. - svibanj 1992.)*, Zagreb: Ministarstvo obrane Republike Hrvatske, Hrvatski memorijalno-dokumentacijski centar Domovinskog rata. ISBN 978-953-7439-28-6
**Sveta Akvilina** (Aquilina je hrišćanska mučenica i svetiteljka iz 3. veka. 

Prema predaji je rođena je u gradu Vivlosu od hrišćanskih roditelja. Otac joj se zvao Evtolmije. Akvilinu je hrišćanskom nauku podučavao Evtalije, episkop Vivlosa. Već u sedmoj godini bila potpuno upućena u hrišćanski život, a u dobi od dvanaest godina počela širiti hrišćansku veru.

Kada je nastalo gonjenje hrišćana za vreme cara Dioklecijana, neko je odao Akvilinu carskom namesniku Volusijanu. Volusijan je naredio da je najpre šibaju, potom da joj usijanu šipku probodu kroz uši i mozak. Do poslednjeg časa Akvilina je javno ispovedala veru u Hrista; a kada su joj mozak i krv počeli teći iz glave, ona je pala kao mrtva. Namesnik, misleći da je Akvilina zaista mrtva, je naredio da je iznesi van grada i bace na đubrište, da joj telo psi izedu. U hrišćanskoj tradiciji pominje se da joj se ipak noću javio anđeo Božji i rekao joj: "U*stani, budi zdrava*!" I devica je zaista ustala, i bila zdrava, i dugo se zahvaljivala Bogu, moleći Ga, da joj ne uskrati da dovrši mučenički podvig. U hrišćankoj tradiciji pominje se i da se tada čuo glas sa neba "*Idi, biće ti, kako moliš*!". I Akvilina je pošla u grad. Hrišćani veruju da se kapija gradska sama pred njom otvorila i da je ona došla i ušla, slično duhu, u dvor namesnikov i javila se namesniku pred posteljom njegovom. Namesnik je bio obuzet neiskazanim užasom, videći živu devicu, za koju je mislio da je mrtva. Sutradan po njegovoj naredbi dželati su izveli Akvilinu, da je poseku mačem. Pred posečenje devica se na kolenima pomolila Bogu i preminula. Dželat joj je mrtvoj odsekao glavu. Hrišćani veruju da su njene mošti davale isceljenje mnogim bolesnicima. Sveta mučenica Akvilina je postradala zbog vere u Hrista 293. godine, u svojoj dvanaestoj godini života.

Srpska pravoslavna crkva slavi je 13. juna po crkvenom, a 26. juna po gregorijanskom kalendaru.

Literatura
----------

* Ohridski prolog, Vladika Nikolaj Velimirović

Vanjske veze
------------

* Sveta mučenica Akvilina Arhivirano 2007-03-12 na Wayback Machine-u
* () Saint Aquilina (part I)
* () Saint Aquilina (part II)
**Andrej Vladimirovič Panjin** (ruski: Андре́й Влади́мирович Па́нин; Novosibirsk, 28. svibnja 1962. – Moskva, 6. ožujka 2013.) bio je ruski filmski, teatarski i televizijski glumac te režiser, dvostruki dobitnik prestižne ruske filmske nagrade Nika.

Rodio se 1962. godine u Novosibirsku kao sin Vladimira Aleksejeviča i Anje Georgijevnje Panjin. Ubrzo se preselio s obitelji u Čeljabinsk, a nakon četiri godine i u Kemerovo, gdje će živjeti do svojih dvadesetih godina. Iako je inicijalno želio biti kuhar, Panjin se odlučio za glumačku karijeru te je diplomirao 1991. godine. Nedugo zatim postao je dio ansambla Čehovljevog teatra u Moskvi, gdje je radila i njegova supruga, glumica Natalja Rogožkina. Od 1992. godine pojavljuje se i na velikom platnu, a njegovu karijeru lansirala je kriminalistička serija *Kamenskaja*, gdje je u šest sezona glumio profesora Alekseja Čistjakova.

Godine 2004. dobio je svoju prvu Niku, za ulogu Platona u filmu *Šik*. Godine 2010. glumio je u filmu *Kandahar* Andreja Kavuna, s kojim je 2013. godine surađivao i na seriji *Šerlok Holms*, gdje je tumačio doktora Watsona.

Panjin je iznenada umro 6. ožujka 2013. godine; njegovo tijelo pronađeno je u njegovom stanu na jugu Moskve sljedećega jutra. Preliminarnim uzrokom smrti naveden je gubitak krvi, što je bila posljedica teške ozljede glave; istražitelji su inicijalno naveli da se radi o nesretnom slučaju. Ipak, nedugo nakon tih inicijalnih izvještaja, utvrdilo se da su ozljede na Panjinovom tijelu bile preteške da bi se pripisale nesretnom slučaju, što je, uz znakove borbe prisutne u stanu, bilo dovoljno da se posumnja na moguće ubojstvo. Istražitelji su otvorili slučaj, međutim isti se nije pomaknuo s mrtve točke te je danas službeno zatvoren, iako su teorije o nasilnoj smrti i danas popularne u javnosti.

Panjin je umro usred postprodukcije serije *Šerlok Holms*, ne dovršivši nasnimavanje glasa; produkcija je mahom iskoristila snimke sa seta, dok je zamjenski glumac odradio tek neznatni broj scena. Isti problem dogodio se i sa miniserijom *Geterji majora Sokolova* (2014.), koja se vodi kao Panjinova posljednja uloga. Godine 2013. posthumno mu je uručena i njegova druga Nika.

Panjin je pokopan u Moskvi.

***Andrej Panjin*** na Wikimedijinoj ostavi

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 51407132
* LCCN: no2004095708
* ISNI: 0000 0001 1886 338X
* GND: 143922386
* SUDOC: 069068658
* BNF: cb142136072 (podaci)
* NKC: xx0188057

 |
**Antun Novalić** (Osijek, 1951 - Osijek, 26. 9. 2009), kontroverzni hrvatski poduzetnik, bankar i bivši predsjednik NK Osijek.

Biografija
----------

Antun Novalić je rođen 1951 godine u Osijeku. Novalić je za života bio vrlo kontroverzna osoba. Njegov poslovni uspon je počeo osnivanjem "Holdinga Novalić", a nastavljen oformljenjem "Gradske banke". Također je bio vlasnik poznatog osječkog restorana "Bijelo-plavi" uz koji je namjeravao izgraditi i hotel. 1990-tih godina Novalić je bio dio većine gospodarskih zbivanja u Slavoniji. Njegova moć počela je kopniti propadanjem tj. stečajem "Gradske banke", a za što je uvijek okrivljavao visoku politiku. U svojoj sportskoj karijeri Novalić je bio jedan od najuspješnijih čelnika NK Osijek, a kao predsjednik čija je momčad osvojila prvi trofej kluba u povijesti, Kup iz sezone 1998/99 godine. Javnosti je između ostalog postao poznat i po dva sudska postupka vođena na Županijskom sudu u Osijeku. U julu 2007 godine oslobođen je optužbi da je od 1996 do 2001 godine protuzakonito prisvojio 57 milijuna HRK od transfera nogometaša Petra Krpana, Marka Babića, Jurice Vranješa, Igora Pamića i Tončija Žilića. Postupkom je utvrđeno da je Novalić osobnim novcem plaćao spomenute nogometaše, ali i druge igrače NK Osijeka, iako je to trebala biti obveza kluba te da su između Novalića, NK Osijeka i tih igrača sklopljeni sponzorski ugovori kojima se prava iz transfera igrača prenose na Novalića. U obrazloženju presude sudac Zvonko Vekić je naveo kako je Novalić predsjednikom NK Osijek postao 1995 godine, kada je klub bio u financijskoj krizi, s blokiranim računom, te da je u idućih nekoliko godina sredstva za funkcioniranje kluba uglavnom osiguravao Novalić, i to kreditima i pozajmicama preko tvrtaka u kojima su on ili članovi njegove uže obitelji bili jedini osnivači, tvrtaka iz "Holdinga Novalić" te pozajmicama preko osječke "Gradske banke", u kojoj je Novalić, osobno i preko svojih poduzeća, bio većinski vlasnik. Zbog sumnje u zlouporabu položaja i ovlasti u "Gradskoj banci" tj. protupravno stečene imovinske koristi u iznosu od 51 milijun HRK, Novalić je nepravomoćno osuđen na dvije i pol godine zatvora 2007 godine. Novalić se na potonju presudu žalio. Također je bio optužen da je pri adaptaciji i preprodaji restorana "Bijelo-plavi" u Osijeku prisvojio 2,4 milijuna HRK. Novalić je u pritvoru proveo više od dvije godine, a nakon izlaska na slobodu ponovno se uključio u sportski život grada. Posljednjih godina svog djelovanja ostao je uz sport, baveći se radom u ženskom odbojkaškom klubu "Pivovara Osijek". Antun Novalić je preminuo 26. 9. 2009 godine u Osijeku, izgubivši bitku s karcinomom u 58 godini života.
**Arpad Hahn** (Novakovec u Međimurju, 23. 7. 1903 - Rab, 12. 9. 1967), jugoslavenski internist, redoviti profesor i dekan Medicinskog fakulteta u Zagrebu, te učesnik Narodnooslobodilačke borbe.

Biografija
----------

Prof dr. Arpad Hahn je rođen 23. 7 1903 u Novakovcu, u židovskoj obitelji. Medicinski fakultet u Zagrebu je završio 1928 godine, a zatim specijalizirao internu medicinu. Nakon specijalizacije iz interne medicine najprije je radio kao rendgenolog u Zagrebu. Po dolasku ustaša na vlast tj. uspostave Nezavisne Države Hrvatske (NDH) upućen je u Mostar u sklopu ekipe židovskih liječnika za suzbijanje endemskog sifilisa. Početkom 1943 godine prebjegao je u Dubrovnik, odakle je od Talijana bio zarobljen i interniran u logor u Kuparima, a početkom lipnja 1943 odveden je u Koncentracijski logor Rab. Po oslobođenju iz logora tj. kapitulacije Italije, dr. Hahn je u rujnu 1943 stupio u Narodnooslobodilačku vojsku (NOV). U NOV-u je bio na slijedećim dužnostima: upravnik bolnice Daruvarskog vojnog područja i referent saniteta za pozadinu pri Glavnom štabu Hrvatske. Od 1945 do kraja života dr. Hahn je radio u Klinici za unutrašnje bolesti KBC Rebro u Zagrebu (od 1951 i kao njezin predstojnik). Reorganizirao je klinički rad formirajući subspecijalističke odjele. Bavio se gastroenterologijom i hepatologijom, patofiziologijom prehrane i bolestima uzrokovanima neprikladnom prehranom, dijetetikom te poremećajima metabolizma. Bio je redoviti profesor i dekan Medicinskog fakulteta u Zagrebu, te dopisni član Jugoslavenske akademije znanosti i umjetnosti (JAZU). Dr. Arpad Hahn preminuo je otoku Rabu 12. 9. 1967 godine. 1998 godine posmrtni ostaci dr. Hahna su prebačeni u Zagreb, gdje je 6. 7. iste godine pokopan na Mirogoju.

Literatura
----------


|  |  |
| --- | --- |
| Partizanska spomenica 1941. | Portal NOBSegment isključivo posvećen **Narodnooslobodilačkoj borbi.** |

* Snješka Knežević, Aleksander Laslo (2011). *Židovski Zagreb*, Zagreb: AGM, Židovska općina Zagreb. ISBN 978-953-174-393-8
* Romano, Jaša (1980). *Jevreji Jugoslavije 1941-1945: žrtve genocida i učesnici narodnooslobodilačkog rata*, Beograd: Jevrejski Istorijski Muzej, Saveza jevrejskih opština Jugoslavije.
* Goldstein, Ivo (2005). *Židovi u Zagrebu 1918 - 1941.*, Zagreb: Novi Liber. ISBN 953-6045-23-0
* Goldstein, Ivo (2001). *Holokaust u Zagrebu*, Zagreb: Novi Liber. ISBN 953-6045-19-2
Ishibutai Kofun, za koga se pretpostavlja da je u njemu sahranjen Soga no Umako
**Asuka** (飛鳥, ***Asuka***?) je naziv za jednu od prijestolnica Japana u periodu Asuka (538 – 710 AD), koji je po njemu i dobio ime. Njegovi ostaci su smješteni u današnjem selu Asuka u prefekturi Nara.

Carske palače
-------------

Plan palače Oharida
Kada je Asuka bila carska prijestolnica, za svakog od careva je sagrađženo nekoliko palača. Čim bi jedan car umro, cijeli se dvor selio u novosagrađenu palaču, jer se smatralo opasnim stanovati u palači zajedno s duhom preminulog monarha. Nekada su se čak i za vrijeme carevog života mijenjale palače, i to zbog požara ili loših znamenja. S obzirom da su palače u potpunosti sagrađene od rav, nijedna od njih nije sačuvana, iako su moderna arheološka istraživanja otkrila kamene temelje za neke od njih.

* Palača Toyura (592–603) koja je postala samostan *Toyura-dera*
* Palača Oharida (603–30)
* Palača Okamoto (630–36)
* Palača Tanaka (636–40)
* Palača Umayasaka (640)

Dvor se privremeno preselio u palaču Kudara (640–42) u Koryou.

* Palača Itabuki (643–45)

Dvor se premjestio u palaču Naniwa Nagara-Toyosaki (645–54) u Osaki.

* Palača Itabuki (654–55)
* Palača Kawara (655–56)
* Kasnija palača Okamoto (656–61)

Dvor se potom preselio u palaču Tachibana no Hironiwa (661–67) u Asakuri. Ponovno se preselio u palaču Omi ili Otsu (667–72) u Ōmi-kyōu (današnji Otsu).

* Palača Shima (672)
* Palača Okamoto (672)
* Palača Kiyomihara (672–94)

Prijestolnicu je konačno napustila carica Jitō i premjestila se u Fujiwara-kyō.

34°28′56″N 135°48′47″E﻿ / ﻿34.48222°N 135.81306°E﻿ / 34.48222; 135.81306
**Atentat na Galipa Balkara**, ambasadora Turske u SFRJ izvršen je u Beogradu 9. marta 1983. godine, kada su dva pripadnika jermenske militantne organizacije Komandosi pravde za jermenski genocid otvorili paljbu na njegovo službeno vozilo. Tom prilikom su pogođeni i Balkar i njegov vozač; Balkar je dva dana kasnije preminuo od zadobivenih rana. Neposredno nakon napada su atentatore pokušali zaustaviti pripadnici milicije i slučajni prolaznici, prilikom čega je ubijen student Željko Milivojević, a penzionisani pukovnik JNA Slobodan Brajević teško ranjen i ostao doživotno paralizovan. Počinitelji - 23-godišnji Harutjun Krikor Levonijan i 21-godišni Rafi Aleksander Elbekijan - su na kraju uhapšeni i osuđeni na smrtnu kaznu na procesu gde ih je branio ugledni advokat Srđa M. Popović; kazna je potom iz humanitarnih razloga i mladosti počinietlja preinačena na 20 godina zatvora, a Elbekijan iz humanitarnih razloga, odnosno zbog invalidnosti izazvane tokom okršaja sa milicijom, 1987. godine pušten na slobodu. Atentat na ambasadora Balkara je predstavljao najspektakularniji teroristički čin u istoriji SFRJ, i jedan od retkih koji je svoju pozadinu imao u međunarodnoj politici.
**Eugen Viktor Feller** (Lavovska oblast, Austro-Ugarska, 26. 1. 1871 - Zagreb, 15. 11. 1936), jugoslavenski industrijalac, farmaceut i pionir industrijske proizvodnje lijekova u Kraljevini Jugoslaviji.

Biografija
----------

Eugen Viktor Feller je rođen u ukrajinskoj Lavovskoj oblasti, 26. 1. 1871 godine u obitelji Davida i Elizabete Feller. Fellerov otac je bio Židov, a majka austrijska katolkinja. Viktor je bio odgojen u obje vjere. Bio je oženjen s austrijankom Idom Oehmichen-Feller sa kojom je imao dvanaestero djece, te se vjerovatno iz ljubavi prema njoj i on izjašnjavao katolikom. Sin mu je bio poznati jugoslavenski matematičar Vilim Srećko Feller. Doselivši u vrijeme Austro-Ugarske Monarhije u Trojednu Kraljevinu Hrvatske, Slavonije i Dalmacije, bio je vlasnik prve ljekarne "Crvenom križu" gdje je 1897 započeo proizvodnju svog čudotvornog eliksira Elsa Fluid, kojeg je nazvao po nadimku svoje majke Else. 1899 Viktor je preselio u Donju Stubicu. Premda je proizvodnju eliksira započeo u Grubišnom Polju, vrhunac proizvodnje, prodaje i izvoza Viktor je ostvario u Donjoj Stubici. U Donjoj Stubici je postao vlasnikom ljekarne "Sveto trojstvo". Viktor je u Donjoj Stubici 1901 godine sagradio obiteljsku kuću sa ljekarnom, te tvornicu i laboratorij za potrebe proizvodnje. Eliksir je reklamirao u gotovo svim vodećim listovima Austro-Ugarske kao lijek za sve bolesti. Eliksir je liječio bolove u zglobovima, prehlade, bol u križima, glavobolje, zubobolje, itd. Zahvaljujući "Elsa Fluidu" pošta u Donjoj Stubici je početkom stoljeća ostvarivala veliki prihod. Oko 1908 godine otpremala je dnevno od 300 do 400 pošiljki lijeka i primala gotovo isto toliko pouzetnih novčanih uputnica. Spretni Viktor je osvojio tržište Austrije, Njemačke i ostalih europskih zemalja, te također i Egipta, Kine, Japana i Amerike, kamo se eliksir naročito izvozio u doba prohibicije, jer je u velikom postotku sadržavao alkohol. Viktor je svojim eliksirom stvorio veliko bogatstvo, tako da je 1906 godine u Zagrebu, na uglu Jelačićevog trga i Jurišićeve ulice, izgradio prvu četverokatnicu u Zagrebu koja je ubrzo bila prozvana zagrebačkim neboderom. Prije toga je 1904. godine na Tomislavovu trg br. 4 izgradio obiteljsku vilu na dva kata znanu kao "Feller Haus", a koju je projektirao arhitekt Vjekoslav Bastl u okrilju atelijera "Hönigsberg & Deutsch". Viktor je 1927 godine četverokatnicu na Jelačićevom trgu prodao bogatom zagrepčaninu, židovskom industrijalcu Ottu Sternu. Feller je bio veliki filantrop koji je financijski pomagao studente, siromašne zagrebačke obitelji, djecu i razna dobrotvorna društva. 1918 Viktor je otvorio fundaciju za pomoć majkama i obiteljima poginulih hrvatskih vojnika tijekom Prvog svjetskog rata. Eugen Viktor Feller je preminuo u Zagrebu, 15. 11. 1936, te je sahranjen na Mirogoju.

Literatura
----------

* Snješka Knežević, Aleksander Laslo (2011). *Židovski Zagreb*, Zagreb: AGM, Židovska općina Zagreb. ISBN 978-953-174-393-8
**Tim Bergling** (Stockholm, 8. rujna 1989. - Muscat, 20. travnja 2018.), poznatiji pod umjetničkim imenom **Avicii**, bio je švedski DJ, glazbeni producent i mješač zvuka.

Prema izboru časopisa *DJ Mag* našao se na trećem mjestu popisa 100 najboljih svjetskih DJ-eva 2012. i 2013. godine. Dvaput je bio predložen za Nagradu Grammy. U dva navrata bio je nominiran za prestižnu nagradu Grammy za pjesme *Sunshine* koju izvodi u duetom s Davidom Guettom i pjesmu *Levels*. Tijekom kratkotrajne i veoma uspješne karijere objavio je dva studijska albuma True i Stories. Veliku popularnost na globalnoj razini ostvario je s pjesmama *I Could Be the One* u suradnji s Nikijem Romerom, *Wake Me Up*, *You Make Me*, *X You*, *Hey Brother*, *Addicted to You*, *The Days*, *The Nights, Levels*, *Waiting for Love*, *Without You* i *Lonely Together*. Tijekom života nastupio je 2013. i 2015. godine na Ultra Music Festivalu u Splitu.

Godine 2016. dijagnosticiran mu je akutni pankreatitis, djelomično zbog velike količine alkohola koju je konzumirao zbog čega se privremeno povlači s glazbene scene. U travnju 2018. godine svijet doznaje tužnu vijesti kako je umro u svojoj 28. godini života.

Diskografija
------------

### Studijski albumi

* *True* (2013.)
* *Stories* (2017.)

### Turneje

* *True Tour* (2014.)
* *Stories World Tour* (2015.)

Izvori
------

1. ↑  thedjlist.com - AVICII Arhivirano 2017-10-06 na Wayback Machine-u (), pristupljeno 19. listopada 2017
2. ↑  „Swedish DJ Avicii Dead at 28" (engleski). *Billboard*. 20. travnja 2018.. Pristupljeno 2018-04-21.
3. ↑  DJ Avicii pronađen mrtav. *glas-slavonije.hr*. Preuzeto 21. travnja 2018..
4. ↑  Večernji list (20. travnja 2018.). Bio je prvi DJ koji je nastupio u Radio City Hallu, no nije se mogao nositi sa slavom. *vecernji.hr*. Preuzeto 21. travnja 2018..



|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 170511480
* LCCN: no2011136918
* ISNI: 0000 0001 1928 1541
* GND: 1042223254
* SELIBR: 410929
* SUDOC: 158163990
* BNF: cb16524131s (podaci)
* BIBSYS: 13023086
* MusicBrainz: c85cfd6b-b1e9-4a50-bd55-eb725f04f7d5
* NDL: 032943647
* NKC: xx0149131
* CONOR.SI: 239842147

 |
**Eva Fischer** (Daruvar, 19. 11. 1920 - Roma, 7. 7. 2015), jugoslavensko-talijanska slikarica.

Biografija
----------

Eva Fischer je rođena u Daruvaru, 19. 11. 1920 u obitelji istaknutog talmudista i rabina Leopolda Fischera. Diplomirala je na Umjetničkoj akademiji u Lyonu nešto prije izbijanja Drugog svjetskog rata. 1941 godine živjela je u Beogradu, te je 6. 4. iste godine preživjela žestoki napad Luftwaffea na grad. Oca su joj ubili nacisti, dok je Eva zajedno sa majkom i bratom deportirana i internirana u logor na Korčuli koji je bio pod upravom talijanske vojske. Nešto kasnije je sa bratom prebačena u Split, gdje joj je bilo dopušteno njegovati bolesnu majku u gradskoj bolnici. 1943 godine, Eva i njezina obitelj su dobili dozvolu za odlazak iz Splita u talijansku Bolognu. U Italiji su svi zajedno promijenili prezime u Venturi kako bi se lakše uklopili i sakrili od progona. Eva, njezina majka i brat uspjeli su preživjeti Holokaust uz pomoć dobrih ljudi koji su im pomagali. Nakon rata Eva je odlučila ostati u Italiji izabravši Rim za svoj novi dom. U Italiji je ostvarila zavidnu karijeru, upoznavši umjetnike poput Salvadora Dalíja i Pabla Picassa. Za vrijeme boravka u Parizu upoznala je Marc Chagalla sa kojim je ubrzo postala bliska prijateljica i njegova velika obožavateljica. 1960-ih boravila je u Londonu gdje je izlagala svoja djela u galeriji Lefevre. Za vrijeme stvaralaštva Eva je posjetila i boravila u Izraelu tj. Jeruzalemu i Hebronu, te Americi. U Americi su njezina djela kupili i skupljali glumci poput Humphreya Bogarta, Lauren Bacall i Henrya Fonde. 1992 godine talijanski kompozitor Ennio Morricone je skladao glazbu za jednu od Evinih izložbi. Eva Fischer je preminula u Rimu 7. 7. 2015 godine.

Literatura
----------

* Cambridge Scientific Abstracts *Artbibliographies Modern* (Published by Clio Press, 1996)
* *Paintings by Eva Fischer* (Published by Lefevre Gallery, 1960)
* Recupero, J. *Eva Fischer: 39 Engravings and 21 Lithographs* (Published by Cidac, Rome 1978)
* *Eva Fischer* (Sperling & Kupfer: Milan, 1957)
* Ennio Morricone *A Eva Fischer, Pittore* (Forum Studios, 1992)

Vanjske veze
------------

* Eva Fischer (službena web stranica)
**Bilge Karasu** (Istanbul, 1930. – Ankara, 1995.) je bio turski književnik, odnosno pripovijedač i romanopisac. Smatra se jednim od najvažnijih predstavnika turskog postmodernizma.

Život
-----

Bilge Karasu je rođen 1930. u Istanbulu u porodici Jevreja koji su kasnije prešli na islam
. Odrastao je u rodnom Istanbulu i studirao na Sveučilištu u Istanbulu, gdje je diplomirao na Odsjeku za filozofiju. Počeo je pisati sa 17 godina a od 1950. objavljuje prve pjesme u književnim časopisima.  

Bio je dobitnik Rockefellerove stipendije, što mu je omogućilo da studira u Europi između 1963. i 1964. godine. Godine 1963. objavljena je *Troya’da Ölüm Vardı*, njegova prva zbirka kratkih priča. Godine 1964. počeo je raditi kao prevoditelj i zaposlio se u Ankara Radyosu za koju je napisao nekoliko radijskih drama. Između 1953. i 1968. objavio je više prijevoda sa engleskog i sa francuskog (E. Ludwig, Faulkner, Lawrence, Simenon, Cocteau, Renoir).
Od 1974. je bio predavač na Odsjeku za filozofiju Sveučilišta Hacettepe, sve do svoje smrti. Godinama je živio u maloj sobi u ulici Nilgün u Ankari.  

Umro je 14. jula 1995. u Sveučilišnoj bolnici Hacettepe u Ankari, gdje se liječio od raka gušterače. Pokopan je na groblju Karşıyaka. Nakon smrti objavljeni su brojni njegovi radovi i sabrana djela.  

Karasu je jedan od najoriginalnijih pisaca u turskoj književnosti 20. stoljeća. U ranom razdoblju njegovu prozu prati utjecaj egzistencijalizma, dok je se 1970–ih i 1980–ih okrenuo društvenim i psihološkim temama. Sredinom 1980–ih stil Karasovih knjiga je blizak postmodernizmu.

Djela
-----

### Pripovijetke

* *Troya’da Ölüm Vardı* (1963)
* *Uzun Sürmüş Bir Günün Akşamı* (1970)
* *Göçmüş Kediler Bahçesi* (1980)
* *Kısmet Büfesi* (1982)
* *Lağımlaranası ya da Beyoğlu* (1999)
* *Susanlar* (2008)

### Romani

* *Gece* (1985)
* *Kılavuz* (1990)

### Eseji

* *Ne Kitapsız Ne Kedisiz* (1994)
* *Narla İncire Gazel* (1995)
* *Altı Ay Bir Güz* (1996)

### Radiodrame

* *Peter Pan* (1967) za Ankara Radyosu
* *Sevilmek* (1970) za Ankara Radyosu
* *Kerem ile Kediler* (1970) Ankara Radyosu
* *Gidememek*
* *Aşk*

Fusnote
-------

1. ↑  Bilge Karasu nema nikakvog srodstva s Emanuelom Karasuom (Solun, 1862. – Trst, 1934.), pravnik i član Mladoturaka. Niti ima ikakve veze sa Isakom Karasom (1874–1939).
2. ↑  Nilgün Sokak, Çankaya, Ankara.

Izvori
------



|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 14836185
* LCCN: n84026761
* ISNI: 0000 0000 3266 2771
* GND: 119547619
* SUDOC: 031829961
* BNF: cb122972048 (podaci)

 |
Freska Foke Sinopskog, tradicionalno prikazanog sa knjigom i veslom.
**Foka** je hrišćanski svetitelj. Bio je episkop grada Sinopa u 2. veku.

Od mladosti se predao podvigu i živeo je hrišćanskim životom. Kao episkop u svom rodnom mestu, u gradu Sinopu, na obali Crnog mora, hrišćane je utvrdio u veri, a obratio u hrišćanstvo mnoge mnogobošce. Zbog toga su se mnogobošci razgnevili na njega. U hrišćanskoj tradiciji pominje se da je Isus Hristos javio Foki mučeničku smrt kroz jednu viziju. Na ime: Foka je video goluba svetla kako sleće sa neba noseći u ustima venac od cveća, i spušta venac na glavu njegovu. I čuo je Foka glas od goluba: *„Čaša tvoja napuni se, i treba da je ispiješ"*! Uskoro posle toga neki knez Afrikan stavio je Foku na mučenje. Mučen je dugo, celo mu je telo isprebijano i izranjavano, i takav je bačen u tamnicu. Posle tamnovanja bačen je u ključalu vodu, u kojoj je sveštenomučenik Foka umro. Postradao je za vreme vladavine cara Trajana 117. godine.

Pravoslavna crkva slavi 4. avgusta prenos njegovih moštiju iz Ponta u Carigrad oko 404. godine.

Srpska pravoslavna crkva slavi ga 22. jula i 22. septembra po julijanskom, a 4. avgusta i 5. oktobra po gregorijanskom kalendaru.

Vidi još
--------

* Markion Sinopski

Napomene
--------

* Ovaj tekst ili jedan njegov deo je preuzet iz Ohridskog prologa Nikolaja Velimirovića.

Eksterni linkovi
----------------

* Ohridski prolog za 22. septembar (5. oktobar) Arhivirano 2007-03-12 na Wayback Machine-u ()
* Sveštenomučenik Foka na days.pravoslavie.ru ()

***Foka Sinopski*** na Wikimedijinoj ostavi
**Bitka kod Hohenmölsena** (njemački: ), također poznata i kao **Bitka na Elsteru**, odigrala se 14/15. oktobra 1080. u sjevernoj Njemačkoj za vrijeme Velikog saksonskog ustanka između trupa rimsko-njemačkog cara Heinricha IV na jednoj, i pobunjenika na čelu sa švapskim vojvodom i njemačkim protivkraljem Rudolfom od Rheinfeldena na drugoj strani. Rudolf, koji je 1077. proglašen njemačkim kraljem od strane skupštine pobunjenih njemačkih plemića, tokom godine je zabilježio niz uspjeha u borbi protiv carskih trupa, potakavši papu Grgura VII da ponovno ekskomunicira Heinricha IV, i tako ponovno započne Borbu za investituru. Heinrich se zbog toga sa svojom vojskom nastojao spojiti sa sebi vjernim feudalcima i vazalima u Meissenu i Češkoj, ali je zbog toga bio prisiljen prolaziti preko prema Salijskoj dinastiji neprijateljski nastrojene Saksonije gdje je Rudolf, pak, uživao snažnu podršku. Njegov pokušaj nije uspio, jer se između Heinrichove vojske i saveznika ispriječila rijeka Bijeli Elster, odnosno most kod grada Zeitz koji su držali pobunjenici. Nastojeći pronaći adekvatan prijelaz, Heinrich se sa vojskom povukao u močvarno područje zvano *Grona*. Tamo su ga opkolili Rudolf i njegovi vitezovi; bitku je odlučio Otto od Nordheima koji je preko močvarnog tla uspio iznenaditi Heinricha s leđa i zauzeti njegov logor. U metežu koji je nastao stradao je veliki broj Heinrichovih vitezova, ali je Heinrich uspio pobjeći. Rudolfu je, međutim, u borbi odsječena ruka te je od ozljeda umro sljedeći dan. Ta je smrt Heinrichov poraz pretvorila u pobjedu, jer pobunjenici više nisu imali vođu oko koga bi se okupili. Heinrich je tako postepeno uspio steći nadzor nad pobunjenom Njemačkom.

Literatura
----------

* Christopher Gravett, German Medieval Armies 1000-1300, *Men-at-Arms 310*, Osprey Publishing, Ltd. 1997, pp 22–23, ISBN 1-85532-657-4
**José Froylán de Jesús Turcios Canelas** (Juticalpa, 7. srpnja 1875. – San José, 19. studenog 1943.) bio je honduraški pisac, novinar i političar te jedan od najistaknutijih honduraških intelektualaca iz prve polovice XX. vijeka.

Rodio se 1875. godine u Juticalpi, gdje je njegov otac protjeran tokom rata u departmanu Olancho; njegova majka, Trinidad Canelas, bila je iz dobrostojeće obitelji. Osim njega, obitelj je imala još djece: Alfonsa, Deliju, Gustava, Luisa i Mercedes Turcios Canelas. Turcios se vrlo rano počeo baviti spisateljskim radom, ali i politikom. Bio je ministar unutarnjih poslova, izabrani predstavnik u Nacionalnom kongresu te službeni predstavnik Hondurasa u Ligi naroda. Dok je živio u Tegucigalpi, vodio je i uređivao časopis *El Tiempo*; za života je pokretao i vodio i druge časopise, uključujući i nekolicinu u susjednoj Gvatemali.

Za života je bio tajnik nikaragvanskog gerilca Augusta Césara Sandina te blizak prijatelj s Rubénom Daríom, Juanom Ramónom Molinom i drugim književnicima, odnosno intelektualcima.

Kao književnik, Turcios je najpoznatiji po svojim kratkim pričama, mada je pisao i duže prozne oblike. Teme nasilja i smrti česte su u njegovim radovima, a značajan utjecaj na njega imao je talijanski pjesnik Gabriele D'Annunzio, kasniji *poeta laureatus* Mussolinijevog fašizma. Primjer ovoga je priča "La Mejor Limosna" iz zbirke *Cuentos del Amor y la Muerte*, u kojoj pripovjedač otvoreno podržava ubojstva iz milosti. U romanu *El vampiro* (1910.) prezentirao je stilske odlike modernizma, a za života je objavljivao i poeziju.

Umro je u San Joséu, u Kostariki, od srčanog udara, 19. studenog 1943. godine. Njegovo tijelo je preneseno u Honduras te je pokopan u Tegucigalpi.

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 2498335
* LCCN: n81102815
* ISNI: 0000 0000 8350 3324
* GND: 1057215910
* SELIBR: 281983
* SUDOC: 145372464
* BNF: cb12091758s (podaci)
* BNE: XX1002068

 |
**Guillaume VII** (*Vilim*, rođen pod imenom **Pierre**, kasnije poznat kao *Pierre-Guillaume*; 1023 – ljeto 1058), također poznat kao **Guillaume Orao** (*Aigret*) ili **Guillaume Odvažni** (*le Hardi*), bio je vojvoda Akvitanije i grof Poitoua (kao Guillaume V) od 1039. do smrti.

Guillaume je bio treći sin vojvode Guillaumea V, odnosno najstarije dijete njegove treće supruge Agnes od Burgundije. Zahvaljujući sestri Agnes postao je šurjak svetog rimskog cara Heinricha III. Nakon očeve smrti je vojvodstvo naslijedio njegov polubrat Odo, koga je 1039. porazio i ubio u bitci kod Mauzéa.

Za vrijeme njegove vladavine mu se majka udala za Geoffreya Martela, grofa od Anjoua, koji je temeljem toga preuzeo Gaskonju. Kada mu je očuh odbio predati te teritorije, došlo je do sukoba. Geoffreya je stavio pod opsadu u Saumuru, ali je tokom nje umro od dizenterije.

Bio je oženjen za izvjesnu Ermesinde. Genealozi pretpostavljaju da je s njom imao dvije kćeri - Clementiju, koja se udala za Konrada I od Luksemburga i Agnes, koja se udala za Petra I od Savoje.

Izvori
------

Literatura
----------

* *Nouvelle Biographie Générale*. Paris, 1859.
* Medieval Lands Project on William VII Aigret

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Prethodi:**Odo** | **vojvoda Akvitanije**1039–1058 | Slijedi:**Guillaume VIII** |
| **grof Poitiersa**1039–1058 |
**Carmen Amaya** (Barcelona, 2. studenog 1913. – Bagur, Gerona, 19. studenog 1963.) bila je flamenco plesačica i pjevačica, romskog podrijetla, rođena u Somorrostru, siromašnom predgrađu Barcelone.

Nazivana je "najvećom romskom plesačicom svoje generacije". i "najneobičnijom osobom svih vremena flamenco plesa".

Počinje plesati u dobi od 5 godina. Otac ju je pratio na gitari dok je plesala po barcelonskim barovima. Mladić koji je vidio njen ples, Sabicas, (Agustín Castellón Campos), kasnije je rekao: "Vidio sam je kako pleše i to mi se činilo vrhnaravno.. Nikada nisam vidio da je netko tako plesao. Ne znam kako je to radila, jednostavno ne znam!" Sabicas je kasnije postao poznati flamenco gitarist i pratio je Carmen na gitari puno godina. Snimio je *Queen of the Gypsies* (1959.) i *Flamenco!* zajedno s Amayom.

1929. debitirala je u Parizu, gdje se ubrzo dive njenim plesačkim vještinama. Seli u SAD 1936. gdje glumi u nekoliko filmova koji su bili vrlo popularni, uključujući i španjolsku verziju *Romea i Julije*, *Los Tarantos*, te kratki film *Danzas Gitanas* (Romski plesovi).

Franklin Roosevelt je poziva da pleše u Bijeloj kući 1944. kao i Harry S. Truman 1953.

Amaya je sahranjena na groblju Cementiri del Sud-Oest u Barceloni a preminula je od bolesti bubrega u 51. godini života.

Izvori
------

1. ↑  Clarke, Mary & Crisp, Clement 1981. *The history of dance*. Orbis, London. s60
2. ↑  Clarke, Mary & Vaughan, David 1977. *The encyclopedia of dance & ballet*. Pitman, London. s316
3. ↑  Sevilla, Paco 1999. *Queen of the gypsies: the life and legend of Carmen Amaya*. Sevilla Press. Excerpt by Flamenco-world.com:  Arhivirano 2003-02-19 na Wayback Machine-u

Literatura
----------

* *Queen of the gypsies: the life and legend of Carmen Amaya - Sevilla, Paco 1999* ISBN 0964637413

Vanjske poveznice
-----------------

* Carmen Amaya - Životopis
* Opis Carmen Amaya na stranici njene unuke. Arhivirano 2008-09-21 na Wayback Machine-u
* Kraljica Roma, Portret Carmen Amaya. VIDEO isječci iz dokumentarnog filma
*Ovo je kinesko ime; porodično ime je* Chen*.*

**Chen Duxiu** (tradicionalni kineski: ; Wade-Giles: Ch'en Tu-hsiu; 8. oktobar 1879 – 27. maj 1942) bio je kineski filozof i socijalistički političar, poznat kao osniva i prvi generalni sekretar Komunističke partije Kine.

Rođen u relativno imućnoj i uticajnoj porodici činovnika pod vladavinom dinastije Qing, Chen Duxiu je još za vrijeme školovanja stekao averziju prema konfucijanstvu i tradicionalnim vrijednostima. Kao mladić je otišao na školovanje u Japan gdje se upoznao sa socijalizmom i priključio disidentskom pokretu. Podržavao je Xinhai revoluciju i vratio se u sada republikansku Kinu, ali je bio nezadovoljan dometom promjena, te je godine 1919. postao član Pokreta 4. maja.

Chen, koji se počeo zanimati za marksizam je godine 1921. izabran za prvog generalnog sekretara KPK. Blisko je surađivao sa Kominternom, ali i nacionalističkom partijom Koumintang, sa kojom je stvoren savez u borbi protiv konzervativnih gospodara rata i nepopularne beiyanške vlade. Kada je savez raskinut nakon Šangajskog masakra, Chen Duxiu je postao predmetom kritika od strane partijskog članstva te je smijenjen. Sa vremenom se počeo razilaziti sa novim mladim vođom Mao Zedongom, pogotovo po pitanju uloge seljaštva u budućoj revoluciji. Sa vremenom je marginaliziran u Partiji, te je počeo kritizirati sovjetskog vođu Staljina te se približio Trockom. Godine 1932. su ga uhapsile kuomintanške vlasti, ali je 1937. pušten i povukao se iz javnog života. Umro je od srčanog udara.

Vanjske veze
------------

***Chen Duxiu*** na Wikimedijinoj ostavi

* Broué, Pierre. "Chen Duxiu and the Fourth International, 1937-1942", 1990 article at Marxists.org.
* Zheng Chaolin, "Trotskyism in China", article on *Revolutionary History* Website.]
* Articles on the *Anhui Suhua Bao* 《安徽俗话报/安徽俗話報》 ()
* Chenduxiu page ()

| Stranačke/partijske dužnosti |
| --- |
| Prethodi:***nema*** | **vođa Komunističke partije Kine**1921–1927 | Slijedi:**Xiang Zhongfa** |

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 209145541834696600473
* LCCN: n81139285
* ISNI: 0000 0000 8169 5318
* GND: 118924575
* SELIBR: 182808
* SUDOC: 030817617
* BNF: cb12215669t (podaci)
* BIBSYS: 90399123
* NLA: 36731855
* NDL: 00625558
* NCL: 804491
* NKC: jx20140528001
* CiNii: DA03553345

 |
**Azra Kolaković** (poznatija kao **Dona Ares**) (Bihać, 1. januar 1977 — Bihać, 2. oktobar 2017) bila je bosanskohercegovačka pevačica.

Biografija
----------

Rođena je 1. januara 1977. godine u Bihaću, a muzikom je počela da se bavi još kao dete. Potiče iz muzičke porodice, njena majka svirala je klavir, a otac je bio gitarista. Još kao mala nastupala je na dečijim festivalima muzike, a sa 14 godina sa rok bednom *Camino Verde* u lokalnim diskotekama, kao pevačica. Sa šesnaest godina napisala je svoje prve tekstove i snimila svoju prvu pesmu. Završila je muzičku školu, a studirala engleski jezik i književnost.

Godine 1997. prvi put je nastupala pod imenom *Dona Ares* na hrvatskom izboru za pesmu Evrovizije, a iste godine ostvaruje veliki uspeh sa pesmom *Kazna* na festivalu *Bihać '97*, nakon kojeg su njeni hitovi bili visoko rangirani na svim muzičkim listama u Bosni i Hercegovini.

Godine 1998. snima svoj prvi studijski album \**Ti me više ne voliš* u Duizburgu, a 2000. godine duet sa pevačem Halidom Bešlićem, pod nazivom *Sviraj nešto narodno*.

Godine 2005. doživljava veliki uspeh u Srbiji, sa pesmom *To mi nije trebalo*, a nakon Srbije, u Hrvatskoj, Sloveniji, Makedoniji i Crnoj Gori postiže veliki uspeh i održava veliki broj koncerata. Godine 2015. izdala je knjigu *Soba za nikoga*.

Umrla je u 40. godini života nakon trogodišnje i teške borbe sa karcinomom.

Diskografija
------------

### Studijski albumi

* *Ti me više ne voliš* (1998)
* *Čuvaj se, dušo (2002)*
* *Džekpot* (2004)
* *Nemam razloga za strah* (2006)
* *Povratka nema* (2011)

### Albumi uživo

* *Dona 2000* (2000)
* *Miks III* (2003)

### Kompilacije

* *The best of* (2003)
* *Best of Donna Ares* (2006)
* *10 godina sa vama* (2007)
* *The Best Of Donna Ares / Želim da te gledam* (2010)

Spoljašnje veze
---------------

* Oficijalni veb-sajt Arhivirano 2017-10-02 na Wayback Machine-u
* Dona Ares na sajtu *Discogs*
* Dona Ares na sajtu IMDb
**Dragan Kastl** (Zagreb, 3. 11. 1893 - Zagreb, 4. 10. 1975), jugoslavenski nogometaš.

Biografija
----------

Dragan Kastl je rođen 3. 11. 1893 u poznatoj židovskoj porodici Bernarda i Ljube Kastl. Odrastao je u Zagrebu uz dvojicu braće (*Đuro i Milan*) i tri sestre (*Danica, Vera i Zorica*). Igrao je za zagrebački HAŠK s kojim je bio jesenski prvak prvenstva Trojedne Kraljevine Hrvatske, Slavonije i Dalmacije u sezoni 1912/13, a suigrači su mu bili Vladimir Šuput, Hugo Kuderna, Ivan Banfić, Oto Behrman, Ivan Lipovšćak, Mihajlo Mujdrica, Janko Justin, Dragutin Štancl, Leo Gollob i Tomo Hombauer. Bio je sudionik nogometne utakmice HAŠK-a i Northern Universityja, poznate kao prvo gostovanje engleske nogometne momčadi u Zagrebu. U 42. minuti postigao je jedini pogodak na utakmici.

1943 godine, tokom Drugog svjetskog rata, bio je internirani u Italiji u logoru Bagni di Lucca zajedno sa bratom Milanom i sestrom Zoricom. Dragan je nakon kapitulacije Italije prešao na oslobođeni teritorij Jugoslavije. Tu je bio na visokim dužnostima u Narodnooslobodilačkom odboru (NOO) Zagreba tj. na dužnost rukovoditelja zagrebačke gradske komisije NOO-a.

Preko svog brata Đure, zagrebačkog arhitekta, stric je poznate jugoslavenske balerine Sonje Kastl. Dragan Kastl je umro 4. 10. 1975 u Zagrebu i sahranjen je na židovskom dijelu zagrebačkog groblja Mirogoj.

Literatura
----------

* Magdić, Zvonimir (1996). *Legende zagrebačkog nogometa*, Zagreb: SPOT. ISBN 978-953-96851-0-9 Uneseni ISBN nije važeći.
* Grahek Ravančić, Martina (2013). *Narod će im suditi*, Zagreb: Hrvatski institut za povijest. ISBN 978-953-7840-20-4
**Duško Gruborović** (Mali Gradac, 9. svibnja 1956. – Zagreb, 4. prosinca 2006.) bio je jugoslavenski i hrvatski glumac i pjesnik, najpoznatiji po ulozi muzičkog producenta Josipa Brde u serijama *Jel' me netko tražio?* i *Nad lipom 35*. Osim glumom, bavio se i pisanjem poezije te je poznat kao autor pjesme "Daješ mi krila", s kojom je Ivan Mikulić predstavljao Hrvatsku na Eurosongu u Turskoj.

Biografija
----------

Gruborović se rodio 9. svibnja 1956. u mjestu Mali Gradac kod Gline. Na kazališnoj akademiji u Zagrebu diplomirao je 1981. kada je i postao glumac Kerempuha, gdje je radio sve do svoje smrti. U matičnom kazalištu odigrao je brojne uloge, a nekoliko je puta i nagrađivan. Uz kazalište, često je glumio na televiziji, a upisao je i nekoliko manjih filmskih uloga.

Osim glumom, bavio se i pisanjem poezije te je za života izdao tri zbirke pjesama; godine 2006. dobio je Nagradu Zvonimir Golob za najbolju još neobjavljenu pjesmu. Među njegovim radovima, posebno se ističe pjesma "Daješ mi krila", s kojom je Ivan Mikulić 2004. pobijedio na Dori i nastupio na Eurosongu.

### Smrt

Dana 4. prosinca 2006. Gruborović je iznenada umro od posljedica srčanog udara usred snimanja jedne od epizoda serije *Nad lipom 35*. Usred snimanja, Gruborović je iznenada prekinuo produkciju i rekao: *"Molim vas, prekinimo snimanje, nije mi dobro."* Gruborović je odmah uzeo lijekove koje je redovito pio (ranije je imao već dva srčana udara), nakon čega je prilegao, ali je ubrzo izgubio svijest i umro. Hitna pomoć ga je pokušala reanimirati sat vremena, ali bez uspjeha. Pokopan je četiri dana kasnije na zagrebačkom groblju Mirogoj.

Filmografija
------------

### TV serije

* "Odmori se, zaslužio si" kao kontrolor *(epizoda emitirana nakon smrti)* (2007.)
* "Nad lipom 35" kao Josip Brda (2006.)
* "Jel' me netko tražio?" kao Josip Brda (1991.-1995.)
* "Ptice nebeske" (1989.)
* "Smogovci" kao Lorin otac (1987.)
* "Putovanje u Vučjak" kao Mitar (1986.-1987.)
* "Kiklop" (1983.)
* "Nepokoreni grad" (1982.)

### Filmovi

* "Snivaj, zlato moje" kao Škarić (2005.)
* "Slučajna suputnica" kao Krolo (2004.)
* "Infekcija" kao policajac #2 (2003.)
* "Kad mrtvi zapjevaju" kao Bosanac (1998.)
* "Zlatne godine" kao agent (1993.)
* "Baka Bijela" kao prolaznik (1992.)
* "Đuka Begović" kao Tunja (1991.)
* "Priča iz Hrvatske" (1991.)
* "Horvatov izbor" kao Mitar (1985.)
* "Dvije karte za grad" (1984.)
* "U logoru" (1983.)
* "Dva sanduka dinamita" (1980.)
* "Povratak" (1979.)

Vanjske veze
------------

* Duško Gruborović na sajtu IMDb

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 84267440
* NKC: js2007400870

 |
**Edith Ewing Bouvier Beale** (10. maj 1895 - 5. februar 1977) je bila pripadnica američkog otmjenog društva i amaterska pjevačica, poznata prije svega po svom ekscentričnom životnom stilu i pustinjaštvu koje je nekoliko pred njenu smrt ovjekovječeno u znamenitom dokumentarnom filmu *Grey Gardens*.

Rodila se u uglednoj i bogatoj i uglednoj porodici advokata Johna Vernoua Bouviera Juniora, a jedan od braće joj je bio John Vernou Bouvier III, otac Jacqueline Kennedy, buduće Prve dame. Godine 1917. se udala za Phealana Bealea (1881 - 1956), pravnika koji je radio u očevoj tvrtki. Rodila mu je troje djece - kćer Edith Bouvier Beale (1917 -2002) i sinove Phelana Juniora (1920 - 1994) i Bouviera Bealea (1922 - 1994). Bračni par Beale je godine 1924. kupio i uselio se u Grey Gardens, luksuzno imanje na istočnog obali Long Islanda.

Phelan se godine 1931. godine od nje rastavio, a pokušajima da se nametne kao kabaretska zabavljačica i ekscentričnim ispadima toliko udaljila oca da ju je 1942. godine izbacio iz oporuke, ostavivši joj tek skromni džeparac. Edith je dodatni udarac dobila kada joj je muž 1946. godine poslao obavijest o razvodu iz Meksika.

Edith je sve vrijeme odbijala prijedloge da proda Grey Gardens, a godine 1952. se tamo, nakon bezuspješnih pokušaja da napravi karijeru u industriji zabave, trajno uselila i kćer Edith, koja će zbog života sa majkom zvanom "Velika Edie" dobiti nadimak "Mala Edie". Dvjema ženama su jedino društvo činili sluge George "Gould" Strong i Tom Logan. Sa vremenom su sve manje napuštale imanje, a 1968. to potpuno prestale činiti nakon što je prilikom kraćeg odsutstva bilo predmetom provale.

Javnost se za Bouvier i njenu kćer početkom 1970-ih zainteresirala nakon članka u tabloidu *National Enquirer*, koji je otkrio kako im vlasti Okruga Suffolk prijete prisilnim iseljenjem nakon što je sanitarna inspekcija otkrila da uvjeti na imanju, koje je bilo potpuno zapušteno, i u kome su se nakotile divlje mačke, nisu pogodni na život. To je koincidiralo sa planovima braće Maysles, uglednih američkih sineasta da snime dokumentarni film o Jacqueline Kennedy. Pripremajući materijal za scene koje su trebale prikazati njeno odrastanje u East Hampton, posjetili su Grey Gardens i na kraju zaključili kako bi majka i kćer Bouvier bili mnogo bolja tema za film. Rezultat je bilo ostvarenje koje je izazvalo senzaciju ne samo brutalnom iskrenošću kojom opisuju svoju prošlost i odnose, nego i njihovu svakodnevnicu u kojoj nekadašnji pripadnici američke elite žive u prljavštini i siromaštvu. Edith je za film dobila honorar od 5000 dolara. Dvije godine kasnije je umrla u lokalnoj bolnici od komplikacija nakon pada u kući.

"Velika Edie" se pojavljuje kao lik u broadwayskom mjuziklu *Grey Gardens* te u istoimenom televizijskom filmu iz 2009. godine gdje je njen lik tumačila Jessica Lange.

Izvori
------

Vanjske veze
------------

* Edith Ewing Bouvier Beale na sajtu IMDb
* „Edith Bouvier Beale, Sr". Find a Grave. Pristupljeno September 3, 2010.

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 88203339
* LCCN: no2001101807
* ISNI: 0000 0001 1494 9768
* BNF: cb16535830t (podaci)

 |
**Ivan Radojičić** (Beograd, 1. decembar 1970 — Beograd, 21.oktobar 2009) je bio saradnik Radija 202, predsjednik nevladine organizacije *Generacijski odgovor drogama* i prva osoba u Srbiji i na Balkanu koja je javno govorila o tome da je HIV pozitivna.

Ivan Radojičić u kancelariji JAZAS-aIvan Radojičić u kancelariji JAZAS-a

Život sa HIV-om i HIV aktivizam
-------------------------------

Radojičić je saznao da je HIV pozitivan 1993. na VMA gdje mu je otac radio kao imunolog. Tada je već tri godine koristio drogu intravenski i najvjerovatnije se tako inficirao.

1997. u emisiji *Biseri* Vanje Bulića prvi put je javno govorio o tome da je HIV pozitivan.

„Zovem se Ivan Radojičić. Rođen sam 1.12.1970. dakle baš na dan koji je kasnije proglašen za Svetski dan borbe protiv SIDE" Tom rečenicom je Radojičić počinjao tribine i predavanja u organizaciji Omladine JAZAS-a, čiji je saradnik i aktivista bio. Na predavanjima i tribinama širom zemlje pričao je svoju životnu priču i borio se protiv diskriminacije osoba sa HIV-om.

Osam godina je radio kao urednik i voditelj noćnog programa *Ljudi sa nama - različiti* koji se bavio problemom zavisnosti od droga.

Kao HIV pozitivna osoba dobio je kćerku Iskru sa suprugom Kamenkom od koje se kasnije razveo.

Radojičić je umro od SIDE u trideset i devetoj godini života. Sahranjen je na Novom groblju.

Nagrada za hrabrost „Ivan Radojičić"
------------------------------------

Omladina JAZAS-a je 2011. u znak sjećanja i poštovanja prema Ivanu Radojičiću ustanovila Nagradu za hrabrost „Ivan Radojičić" koja se svake godine u sklopu obilježavanja Svjetskog dana borbe protiv SIDE, dana na koji je i Radojičić rođen, dodjeljuje pojedincima i institucijama koji su se istakli u zaštiti prava i unapređenju ljudi koje žive sa HIV-om.