recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Villach** [ˈfɪlax] (srpskohrvatski arhaično i slovenski **Beljak**, talijanski **Villaco**, furlanski **Vilac**), 
grad na jugu Austrije od 60,500 stanovnika. Villach je nakon Klagenfurta drugi po veličini grad Koruške

Villach je pored tog što je administrativni centar vlastitog okruga jer je statutarni grad i centar 
Okruga Villach-Land.

Geografske karakteristike
-------------------------

Villach leži u Koruškoj, 39 km zapadno od Klagenfurta i svega 16 km od tromeđe Italija - Slovenija - Austrija.

Grad se smjestio na ušću rijeke Gail i potoka Seebach u Dravu, na istočnim obroncima Gailtalerskih Alpi. Sjeveroistočno od grada leži Jezero Ossiach.

U Villach se posljednjih dekada doselilo puno stanovnika bivše Jugoslavije, tako da ih ima 1,549 iz Bosne i Hercegovine, 1,238 iz Hrvatske, 459 iz Slovenije, 225 iz Srbije, 
107 iz Kosova i 64 iz Makedonije.

Historija
---------

Villach je podignut na temeljima rimskog, - **Bilachiniuma**. Od 1007. do 1759. bio je dio bavarske Biskupije Bamberg

Za srednjeg vijeka bio je jak trgovački centar, ali je počeo nazadovati kad su probijeni novi putevi kroz Alpe. 
Trgovačka aktivnost oživjela je u 19. vijeku.

Glavni trg

Znamenitosti
------------

Najveća znamenitost je parohijska crkva sv. Jakoba, rekonstruirana između 14. - 15. vijeka, sa zvonikom visokim 95 metara uz crkvu sv. Križa (Heiligenkreuzkirche) podignuta od 1726. do 38. i gradska vijećnica iz 1570. koja je nanovo podignuta nakon rušenja u Drugom svjetskom ratu.

Privreda
--------

Villach je trgovački centar Koruške i njeno glavno željezničko čvorište. 
On je i industrijski grad u kom se proizvodi celuloza, predmeti od drva, strojevi, elektronički i električni uređaji, kemikalije, prehrambeni artikli i pivo.

Villach je poznat po brojnim termalnim izvorima i po termama - Warmbad Villach, on je i polazište turistima za obilazak koruških jezera.

Pobratimski gradovi
-------------------

* Njemačka, Bamberg
* Italija, Sarreguemines
* Francuska, Sarreguemines
* SAD, Sarreguemines

Izvori
------

1. 1 2 3 4  „Austria: Kärnten" (engleski). City population. Pristupljeno 14. 01. 2016.
2. ↑  „*Statistisches Jahrbuch 2014*" (njemački). Stadt Villach. Arhivirano iz originala na datum 2016-04-06. Pristupljeno 14. 01. 2016.
3. 1 2 3 4 5 6  „*Villach*" (engleski). Encyclopædia Britannica. Pristupljeno 14. 01. 2016.

Vanjske veze
------------

***Villach*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Službene stranice Villacha* Arhivirano 2016-01-14 na Wayback Machine-u ()
| Visoki TauernHohe Tauern |
| --- |
| Dio Istočnih Alpa |
| Karta Masiva Visoki TauernKarta Masiva Visoki TauernKarta Masiva Visoki Tauern |
| Dužina masiva: | 130 km |
| Širina masiva: | 50 km |
| Površina masiva: | km² |
| Najviši vrh: | Grossglockner (3798 m) |
| Zaštićene oblasti: | Nacionalni park Visoki Tauern |
| Država: |  Austrija |

**Visoki Tauern** (njemački: *Hohe Tauern*) je masiv u Istočnim Alpama na jugu
Austrije, koji se prostire po saveznim zemljama Salzburg, Koruška i Tirol.

Geografija
----------

Visoki Tauern je dug nekih 130 km i širok 50 km, proteže se u dužinu od rijeke Krimmler Ache, prijevoja Krimmler Tauern (2633 m) i Doline Ahrntal na zapadu, do doline Großarltal i planina Murtörl (2260 m) i Katschberg (1642 m) na istoku. A u širinu od doline rijeke Salzach na sjeveru, do Drave i doline Pusteria u Italiji na jugu.

Unutar masiva ima puno visokih planina a najviše su Grossglockner (3798 m) i Großvenediger (3666 m). Njegove planine su geološki sastavljene od gnajsa i kristaličnih stijena iz paleozoika, a prekrivene su metamorfnim stijenama.

Svoje ime Visoki Tauern duguje riječi *tauern* koja se često koristi za prijevoje koji razdvajaju izrazito glacijalni
masiv u grupe na visinama od 2400 do 2700 m. Tako planinski prijevoji Krimmler Tauern i Felber Tauern, razdavajaju grupu Venediger i grupu Granatspitz.

Tauerske doline u slivu rijeke Salzach koje se stepeničasto spuštaju prema sjeveru, karakteriziraju glatki uleknuti zidovi, slapovi i klanci (Liechtensteinklamm, Gasteiner Klamm, Kitzlochklamm i Siegmund-Thun-Klamm), a po glacijalnim dolinama brojna mala alpska jezera. Granica vječnog snijega u Visokom Tauernu je između 2700 i 2900 metara. Velik dio Visokog Tauerna je uključen u Nacionalni park Visoki Tauern.

Glavni dio masiva Visokog Tauerna formira granicu između saveznih zemalja Salzburg na sjeveru i Tirola i Koruške na jugu, a od 1919. i kratki dio austrijsko-talijanske granice na dalekom zapadu.

Masiv Tauern je važan za turizam i energetiku. Visoki Tauern je do 1960-ih bilo moguće prijeći automobilom jedino preko visoke Grossglocknerske ceste i željeznicom, jer je na pruzi koja povezuje gradove Spittal an der Drau na jugoistoku i Schwarzach im Pongau na sjeveru, izgrađenoj između 1901. i 1909. probijen Tunel Tauern dug 8371 metara.

Danas je probijeno puno tunela koji su Visoki Tauern učinili dostupnijim, od kojih su najveći i najznačajniji Felber (istočno od Großvenedigera), Hochtor (istočno od Grossglocknera) i Katschberg na trasi Tauern Autobahna.

Pogled na Goldberg, dio masiva GlocknerPogled na Goldberg, dio masiva Glockner

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12  „*Hohe Tauern*" (engleski). Austria-Forum. Pristupljeno 29. 2. 2016.
2. 1 2  „*Hohe Tauern*" (engleski). Encyclopædia Britannica. Pristupljeno 29. 2. 2016.

Vanjske veze
------------

***Visoki Tauern*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Hohe Tauern* na portalu Austria-Forum ()

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 248954708
* LCCN: sh85061392
* NKC: ge138006

 |
**Hans Makart** (\* Salzburg, 28. maj, 1833. † Beč, 3. oktobar, 1884.), bio je jedan od najpopularnijih bečkih slikara kasnog historicizma iz doba izgradnje Ringstrassea.

Za svog relativno kratkog života bio je neobično popularan u visokim bečkim krugovima, pa je naslikao brojne portrete svih viđenijih dama iz kruga habsburgškog dvora. Pored tog volio je slikati teme sa alegorijskim historijskim temama i pejzaže.

Biografija
----------

*Hans Makart* je studirao slikarstvo isprva na bečkoj a kasnije na minhenskoj akademiji kod Carla Theodora Pilotya. Nakon toga proveo je izvjesno vrijeme na studijskim putovanjima po Londonu, Parizu i Italiji. Kad se 1869. vratio u Beč, dočekan je kao zvijezda, i odmah je dobio veliki atelje na korištenje koji mu je plaćala država  Jednu godinu 1875./1876. proveo je u Egiptu zajedno sa kolegama Franzom Lenbachom, Carlom Huberom i Leopoldom Carlom Müllerom. Od 1878. radi na bečkoj Akademie der bildenden Künste kao profesor historije slikarstva. Kao miljenik habsburgškog dvora dobio je zadatak da slikarski osmisli dekoraciju za proslavu srebrnog pira carskog para 1879.

Četiri alegorije muzike
Nakon tog, od 1881. oslikavao je centralno stubište bečkog Kunsthistorisches Museuma i spavaću sobu carice Elizabete Austrijske u Hermesvilli u parku Lainzer Tiergarten.
*Makart* je volio slikati ogromna platna, i obožavao je boje - čak i kričave, u skladu sa modom kakva je vladala u to vrijeme po Beču. Na njega su imali uticaj onodobni francuski slikari Thomas Couture, Eugène Delacroix, ali se i koristio iskustvima starijih slikara Rubensa, Tiziana i Veronesea.

*Hans Makart* bio je najznačajniji predstavnik bečkog pokreta Gesamtkunstwerk koji je nastojao ujediniti sve umjetničke discipline kod stvaranja jedinstvenog djela, - pokreta koji je bio sklon dekorativnosti, što se naračito ogledalo u bogatsvu boja i dramatičnim pozama likova na koje su se fokusirali.

Između 1870. - 1880. njegov atelje bio je centar društvenog života Beča, u kom je priređivao brojne zabave, pa je postao miljenik i trend seter bečkog visokog društva. U to vrijeme mnogi su ga imitirali, od načina kako se oblači (šešir a la Makart, kragna a la Makart) do ponašanja.

*Makart* je kratko živio, ali je njegovo slikarstvo ostavilo dubok trag na ukus Bečana i čitave Austro-Ugarske, pa se trag njegova uticaja vidi i u slikarstvu Gustava Klimta, i drugih manje poznatih austrougarskih slikara.

### Galerija slika

* Trijuf Arijadne (zastor za operetu u Ringtheatru)Trijuf Arijadne (zastor za operetu u Ringtheatru)
* AutoportretAutoportret
* Portret Charlotte Wolter kao MesalinePortret Charlotte Wolter kao Mesaline
* Portret Dore FournierPortret Dore Fournier

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5 6 7  „*Makart, Hans*" (engleski). Encyclopedia of Austria. Pristupljeno 16. 03. 2013.

Vanjske veze
------------

***Hans Makart*** na Wikimedijinoj ostavi

* Makart, Hans ()
range 57°50′6″N 27°0′54″E﻿ / ﻿57.83500°N 27.01500°E﻿ / 57.83500; 27.01500

| Visoravan Haanja |
| --- |
| Dio |
| Pogled na visoravanPogled na visoravanPogled na visoravan |
| Dužina masiva: | km |
| Širina masiva: | km |
| Površina masiva: | 816  km² |
| Najviši vrh: | Suur Munamägi (317 m) |
| Zaštićene oblasti: |  |
| Država: |  Estonija |

**Haanja** (estonski: *Haanja kõrgustik*) je visoravan na jugoistoku Estonije, koja se prostire po 
Okrugu Võru sve do Rusije na istoku i Latvije na jugu.

Karakteristike
--------------

Pozicija Haanje na karti Estonije
Visoravan Haanja prostire se na površini od 816 km², to je najviši kraj u Estoniji i na Baltiku, u kom se nalazi najviši vrh Suur Munamägi visok 317 m i nešto niži Vällamägi (304 m).

Na visoravni Haanja postoji 170 jezera i mnogo malih močvara. 
Oko 60% Haanje prekriveno je šumom a 36% oranicama. Postoji 9 zaštićenih područja ukupne površine 205,7 km²), od kojih je najveće Park prirode Haanja. Stanovništvo je rijetko i raštrkano.

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5  „Haanja kõrgustik" (estonski). Eesti Entsüklopeedia. Pristupljeno 14.12.2021.

Vanjske veze
------------

* *Haanja kõrgustik* ()
**Hasab** (arap. ) je ime lučkog grada od 12.049 stanovnika koji je i administrativni centar istoimenog vilajeta Hasab, u omanskoj muhafazi Musandam.

Geografija
----------

Grad i vilajet Hasab leže na sjeverozapadnoj strani poluotoka Musandam u Perzijskom zaljevu, udaljeni oko 42 km od granice sa Emiratom Ras al-Kajmom (Ujedinjeni Arapski Emirati). Grad leži u odličnoj prirodnoj luci, u dubokom zaljevu okružen visokim golim kamenitim planinama. Hasab je najsjeverniji grad na poluotoku Musandam, i najbliži Hormuškom tjesnacu. On je i oaza u tom bezvodnom pustinjskom zahvaljujući velikim veliki rezervama podzemnih voda, što je neuobičajeno za tu regiju. Pored samog grada Hasaba, čitav vilajet ima još svega par pitoresknih sela talko da u vilajetu živi nekih 18.000 ljudi što je preko polovice svih stanovnika muhafaze Musandam u kojoj živi nekih 35.000 ljudi.

Historija
---------

Pogled na utvrdu Hasab
Hasab je izrastao oko utvrde koju su vjerojatno podigli Portugalci na početku 17. vijeka, a potpuno obnovili omanski sultani u 18. vijeku, nakon što su istjerali Portugalce iz Hormuškog tjesnaca.

Potpuno obnovljena utvrda, koja dominira lukom i zaljevom, reprezent je omanske fortifikacione arhitekture. Danas je u njenoj centralnoj kuli, mješten muzej posvećen lokalnoj tradicionalnoj brodogradnji, umjetnosti i zanatstvu.

Privreda i transport
--------------------

Aerodrom Hasab
Kako je luka Hasaba na izuzetno važnom strateškom mjestu, odakle se može kontrolirati prolaz kroz Hormuški tjesnac, u gradu je stacioniran i veliki garnizon omanske vojske. Zbog tog Hasab ima i aerodrom (IATA: KHS, ICAO: OOKB) iz kog je moguće letjeti prema Muskatu i Dubaiju.

Od kad je probijena pitoreskna zavojita obalna cesta do Ujedinjenih Arapskih Emirata, Hasab je postao popularna turistička destinacija za Emiraćane jer se recimo iz Dubaija može autom doći za tri sata vožnje. Zbog turista su podignuta dva hotela – Hasab i Golden Tulip.

Hasab je poznat po široko rasprostanjenom švercu sa susjednim Iranom, iz kog dolaze krijumčari sa brzim gliserima (to je sat vožnje preko Hormuza) oni uglavnom prodaju koze i ovce u zamjenu za cigarete i kućanske aparate.

Od 2009. Hasab je povezan sa Muscatom najbržim trajektom na svijetu, on tu udaljenost od 570 km. prevali za svega 6 sati.

Izvori
------

1. ↑  „*Oman*" (engleski). Citypopulationde. Pristupljeno 14. 09. 2014.
2. 1 2 3 4 5 6 7 8  „*A walk through Khasab*" (engleski). Oman Tours. Pristupljeno 14. 09. 2012.
3. ↑  „*Musandam Governorate*" (engleski). Ministry of Tourism,Sultanate of Oman. Arhivirano iz originala na datum 2013-09-22. Pristupljeno 14. 09. 2012.

Vanjske veze
------------

***Hasab*** na Wikimedijinoj ostavi

* A walk through Khasab ()
Karta Hindukuša
**Hindukuš** (*Hindu-Kuš*, *Hindu Kush*, *Hindu Kush*, *Hindoo Koosh* ili *Hindukush*, perzijski: هندوکش) je planinski lanac u Afganistanu, djelomično i u sjevernoj regiji u Pakistanu. Nastavlja se na zapadne krajeve masiva Pamir, lanca Karakorum, te Himalaja. Planinski lanac razdvaja tokove rijeka Kabul i Helmand od rijeke Abudarja.

Planine
-------

Planine Hindukuša snizuju se kako se protežu prema zapadu: središnji dio u blizini Kabula visok je od 4500 do 6000 metara; zapadnije visine su od 3500 do 4000 metara. Prosječna visina za Hindu Kush je 4500 metara.

Dužina cijelog sustava je 966 km lateralno, dok je srednja širina (smjer sjever-jug) oko 240 km. Samo oko 600 km masiva naziva se Hindukušom. Ostatak čine brojni manji planinski lanci kao što su: Kuh-e Baba, Salang, Kuh-e Pagman, Spin-Gar (istočni Safid-Kuh), Sijah-Kuh, Koh-e Hvadža Muhamed, te Selsele-je Band-e Turkestan. Zapadni Safid-Kuh, Sijah-Band i Došah zapadnjaci često nazivaju kao Paropamisus.

Rijeke koje izviru u planinskom sustavu su Helmand, Hari-Rud i Kabul. Planine ispresjecaju visoki planinski prijelazi ("*kotali*"), strateški važna mreža za promet karavana. Najvažniji planinski prijelaz je Kotal-e Salang (3,878 m); povezuje Kabul i točke na sjeveru s južnim u Afganistanu.

### Istočni Hindukuš

Istočni lanac Hindukuša, poznati kao i niski Hindukuš, nalazi se većim dijelom u sjevernom Pakistanu i manjim dijelom u Afganistanu.
U distriktu Čitral u Pakistanu nalaze se najviši vrhovi Hindukuša (Tirič-Mir, Nošak, i Istoro-Nal), masivni ledenjaci i brojni prijelazi.

Eksterni linkovi
----------------

***Hindukuš*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Hindu Kush*, *Encyclopedia Iranica*
* Arhivirano 2019-10-05 na Wayback Machine-u
* Arhivirano 2008-05-11 na Wayback Machine-u
* Zanimljive priče Hindukuša Arhivirano 2007-10-19 na Wayback Machine-u

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 237687320
* LCCN: sh85060913
* GND: 4024960-8
* BNF: cb11937245p (podaci)
* NDL: 00629060
* NKC: ge129253

 |
Koordinate: 35°42′17.72″N 51°25′49.41″E﻿ / ﻿35.7049222°N 51.4303917°E﻿ / 35.7049222; 51.4303917

Biblioteka Geografsko-kartografskog instituta Sahab u Teheranu
**Geografsko-kartografski institut Sahab** (perz. مؤسسه جغرافیایی و کارتوگرافی سحاب; *Moasasa-je džoḡrāfījā-je va kārtogerāfī-je Saḥāb*, **SGDI**) je privatna iranska edukativna institucija koja se bavi prikupljanjem, pohranom i proizvodnjom geografskog i kartografskog materijala. Institut je osnovan 1314. AP (1935/1936. AD) kao prvi takve vrste u Iranu i široj regiji, a njegov utemeljitelj bio je A. Sahab kojeg se smatra ocem moderne iranske kartografije. Tokom 70-godišnjeg postojanja institut je objavio više od 3000 različitih geografsko-kartografskih izdanja uključujući karte, atlase, globuse i druge edukativne materijale čime je igrao važnu ulogu u modernizaciji iranskog školstva. Osim na perzijskom, institut je proizvodio i izvozio karte i na engleskom, arapskom i japanskom jeziku, te je održavao izložbe na važnim internacionalnim kartografskim sajmovima u Londonu, Budimpešti, Perthu i Meksiku. Geografsko-kartografski institut Sahab ima sjedište u iranskom glavnom gradu Teheranu gdje se nalazi i Sahabova velika biblioteka sa ukupno 32.000 geografskih knjiga i magazina odnosno 20.000 različitih karata. Direktor instituta je Muhamed-Reza Sahab.

Povezano
--------

* Geografija Irana
* Geografsko-kartografski institut Gitašenasi

Literatura
----------

* () Alai, Cyrus (15. 12. 2000.). "iv. Cartography of Persia", *Geography*, Encyclopædia Iranica. New York: Columbia University.
* () Firooznia, Firouz (8. 3. 2012.). *ʿAbbās Saḥāb*, Encyclopædia Iranica. New York: Columbia University.

Vanjske veze
------------

* ()() Geografsko-kartografski institut Sahab Arhivirano 2014-03-04 na Wayback Machine-u

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 131269086
* CiNii: DA03307495

 |
**Hmeljnicki** (ukrajinski: *Хмельницький*, ruski: *Хмельни́цкий*) je glavni i najveći grad Hmeljničke Oblasti od 264 988 stanovnika. na zapadu Ukrajine. Hmeljnicki je također jedan od glavnih gradova u istorijskoj oblasti Podolije.

Grad se sve do 1954. zvao **Proskuriv** tad mu je ime promjenjeno po imenu slavnog kozačkog hetmana Bogdana Hmeljnickog u povodu 300 godišnjice Perejaslavskog sporazuma, kojeg je potpisao upravo Hmeljnicki.

Geografske karakteristike
-------------------------

Hmeljnicki leži na sjeveru Hmeljničke oblasti, u kotlini rijeke Južni Bug, udaljen oko 340 km od glavnog grada Ukrajine Kijeva.

Historija
---------

Proskuriv je podignut kao Utvrda Poljsko-Litavske unije u 15. vijeku. Nju su polovicom 17. vijeka, zauzeli ukrajinski Kozaci.

Trg u centru grada
Nakon Druge podjele Poljske - 1793. grad je pripao Ruskom carstvu

Od 1795. Proskuriv ima status grada.

Za vrijeme hladnog rata Hmeljnicki je bio baza 19 divizijona 43 raketne armije sovjetskih strategijskih snaga, mjesto u kom su bili stacionirani brojni Interkontinentalni balistički projektili koji su nakon 1990e uništeni.

Obrazovanje i kultura
---------------------

Hmeljnicki je grad brojnih obrazovnih institucija, od 1962. u gradu djeluje univerzitet (Хмельницкий национальный университет) a još od prije tehnološki institut.
Grad ima brojne kulturne institucije, teatre i filharmoniju.

Privreda
--------

Hmeljnicki je razvijeni industrijski centar, sa tvornicama lakih strojeva, prehrambenih proizvoda i robe široke potrošnje.

Hmeljnicki je i važno željezničko čvorište, mjesto gdje se ukrštaju pruge Odesa - Lavov i Černivci - Korosten.
Grad ima i međunarodni aerodrom (IATA: HMJ, ICAO: UKLH) udaljen 7 km od centra grada.

Gradovi prijatelji
------------------

|  |  |
| --- | --- |
| * Poljska, Ciechanów
* SAD Modesto
* Srbija Bor
* Bugarska Silistra
 | * Moldavija Bălţi
* Švedska Kramfors
* Kina Shijiazhuang
 |

Izvori
------

1. 1 2  „Ukaraine: Chmel'nyckyj / Хмельницький" (engleski). City population. Pristupljeno 02. 04. 2014.
2. 1 2 3 4 5 6 7 8  „*Khmelnytskyy*" (engleski). Encyclopædia Britannica. Pristupljeno 02. 04. 2014.
3. ↑  „*Pereyaslav Agreement*" (engleski). Encyclopædia Britannica. Pristupljeno 21. 03. 2014.

Vanjske veze
------------

***Hmeljnicki*** na Wikimedijinoj ostavi

* Službene stranice grada Arhivirano 2018-03-29 na Wayback Machine-u ()
* *Khmelnytskyy* na portalu Encyclopædia Britannica ()

| * p
* r
* u
Administrativni centri u Ukrajini |
| --- |
| Specijalni status | Grad Kijev • Grad Sevastopolj |
| Središta okruga | 
Čerkasi • Černigiv • Černivci • Dnjepar • Donjeck • Harkov • Herson • Hmeljnicki • Ivano-Frankivsk • Kirovograd • Kijev • Lavov • Lugansk • Luck • Nikolajev • Odesa • Poltava • Rovno • Simferopolj • Sevastopolj • Sumi • Ternopol • Užgorod • Vinica • Zaporožje • Žitomir
 |
**Huy** (nizozemski: *Hoei*, valonski: *Hu*) je grad i općina od 21,392 stanovnika na istoku Belgije u valonskoj Provinciji Liège. On je administrativni centar istoimenog Arondismana.

Geografske karakteristike
-------------------------

Huy se nalazi u podnožju Ardena na ušću rijeke Hoyoux u Meuse, udaljen 30 km od Liègea i Namura, 75 km od Bruxellesa.

Historija
---------

Panorama grada na rijeci Meuse
Meuse i nuklearna elektrana Tihange
Huy je nikao kao naselje iz rimskog kastruma, na desnoj obali Meuse.

Biskup iz Tongerena - Domicijan (umro 558.) je u 6. vijeku evangelizirao je mjesto, pa je izabran za prvog sveca zaštitnika.

Merovingški plemić Adalgisel-Grimo je 634. oporučno dio svojih domena na rijeci Ourthe dao crkvi iz Huya, tako da je to je prvi dokument u kom se spominje.

Za vladavine rimsko-njemačkog kralja Otona I, Huy je 943. postao prijestolnica vlastite grofovije, koja nije dugo potrajala jer ju je posljedni grof Ansfrid, - 985. poklonio Kneževini-biskupiji Liège. Od tad Huy dijeli sudbinu te Kneževine u kojoj je kao drugi 
dobio status dobrog grada.
To je privuklo brojne trgovce i zanatlije koji su iskoristili hidroenergiju Hoyouxa i podigli kovačnice. Naročito su se cijenili proizvodi od bakra koji su se od 11. vijeka prodavali diljem Evrope.

Tokom 13. vijeka i 14. vijeka grad je prosperirao na proizvodnji tkanina. Zamak je znatno proširen, dodatnim tornjevima i bedemima pa je postao moćna fortifikacija Kneževine-biskupije Liège.
Strateški položaj grada navukao je brojne napadače, koji su ga više puta opsjedali i pljačkali, najžešće 1689. kad je spaljeno 800 kuća, pa su se brojni građani iselili.

Zamak je srušen 1715. a kamen temeljac za novu utvrdu položen je tek 1818.
Za Drugog svjetskog rata kad je Huy bio okupiran, Nijemci su utvrdu od od maja 1940. do septembra 1944. koristili kao zarobljenički logor.

Privreda
--------

U drugoj polovici 20. vijeka tradicionalna metalurška industrija doživjela je bankrot, preživjeli su jedino zanatlije koji proizvode predmete od kositra. Tako da je danas najveći privredni pogon nuklearna elektrana Tihange.
Huy se uspio prilagoditi tako da su turizam i usluge postali važni dio ekonomije.

Pobratimski gradovi
-------------------

Huy ima ugovore o prijateljstvu sa slijedećim gradovima;

* Francuska Compiègne, Francuska
* Luksemburg Vianden, Luksemburg
* Italija Arona, Italija
* Benin Natitingou, Benin
* Senegal Vélingara, Senegal
* Belgija Tienen, Belgija

Poznati sugrađani
-----------------

* Joseph Lebeau (1794-1865) belgijski premijer (1831-1831 i 1840 -1841)

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5 6 7  „*Belgium: Liege*" (engleski). City population. Pristupljeno 07.05. 2022.
2. 1 2 3 4 5 6 7 8 9  „*Historique*" (francuski). Ville de Huy. Pristupljeno 07.05. 2022.
3. ↑  „*Huy, plus belle la ville*" (francuski). Ville de Huy. Pristupljeno 07.05. 2022.
4. ↑  „*Jumelages*" (francuski). Ville de Huy. Pristupljeno 07.05. 2022.

Vanjske veze
------------

***Huy (Belgija)*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Ville de Huy* (službene stranice) ()
**Hyvinkää** (švedski: *Hyvinge*) je grad i općina na jugu Finske od 46,366 stanovnika

Geografske karakteristike
-------------------------

Hyvinkää leži u Regiji Uusimaa, udaljena 55 km sjeverno od glavnog grada Helsinkija.

Zbog svoje brdovite i šumovite okolice na grebenu Salpausselkä, popularna je destinacija za odmor i 
rekreaciju stanovnika Helsinkija.

Historija
---------

Hyvinkää se prvi put spominje 1495. kao mjesto u kom je živio neki kotlar sa svojom porodicom.
Sve do 19. vijeka Hyvinkää je bila selo poznato jedino po gostionici na pola puta između Helsinkija i 
Hämeenlinne.

Gitara marke Ruokangas koje se proizvode u gradu
Za razvoj mjesta bio je odlučujući utjecaj gradnje željezničke pruge Helsinki - Hämeenlinna, koja je dovršena 1862. tad je mjesto počelo rasti kao stambena zona obližnjeg Helsinkija. Položaj je privukao i industrijalca i utjecajnog političara Ossiana Donnera koji je 1892. podigao predionicu vune, koja je u nekoliko dekada izrasla u tvornicu koji je zapošljavala preko hiljadu radnika.

Nakon 1917. kad je Finska postala nezavisna, u gradu je podignuto još nekoliko industrijskih pogona, tvornica cipela *Reka*, kranova *Konecranes* i tvornica liftova *Kone*. Od 1926. Hyvinkää ima status ruralne općine.

Hyvinkää je za Drugog svjetskog rata teško razarana, a nakon rata je njen aerodrom bio glavni za cijelu zemlju, jer su onaj u Helsinkiju koristili Saveznici.
U to vrijeme mjesto je značajno poraslo brojem stanovnika, jer su se brojni finski prognanici iz Karelije naselili upravo tu, tako da 
je 1960. Hyvinkää dobila status grada.

Privreda
--------

Hyvinkää je i danas centar finske vunarske industrije, pored tog ima i tvornicu kranova Konecranes 
i tvornicu liftova Kone, tvornicu gume i velike radionice za popravak željezničkih vagona i lokomotiva, uz 
nekoliko kamenoloma u okolici.

Grad je značajno željezničko čvorište, iz kog se račvaju pruge za luke Hanko, Helsinki i Porvoo.

Gradovi prijatelji
------------------

* Norveška, Eigersund
* Mađarska, Kecskemét
* Rusija, Kostroma
* Švedska, Motala
* Njemačka, Hersfeld-Rotenburg

Izvori
------

1. 1 2 3 4  „Finland: Major Cities and Municipalities" (engleski). City population. Pristupljeno 30. 10. 2015.
2. 1 2 3 4  „Hyvinkää" (engleski). Encyclopædia Britannica,. Pristupljeno 30. 10. 2015.
3. 1 2 3 4 5  „Hyvinkään seudun historia lyhyesti" (finska). Hyvinkään. Pristupljeno 30. 10. 2015.

Vanjske veze
------------

***Hyvinkää*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Službene stranice Općine Hyvinkää* ()
**Huancayo** je grad od 119,977 i aglomeracija od 441,400 stanovnika. u sredini Perua u Departmanu Junín u kom je administrativni centar.

Geografske karakteristike
-------------------------

Grad se prostire u kotlini rijeke Mantaro na nadmorskoj visini od 3,249 metara, okružen planinama Anda, udaljen 305 km istočno od glavnog grada Lime.

Historija
---------

Centralni trg
Mjesto je osnovao španjolski konkvistador Jerónimo de Silva 1572. i nazvao *Santísima Trinidad de Huancayo*. Sveto trojstvo dao mu je po tadašnjem španjolskom 
običaju, a Huancayo po domorodačkom toponimu, koji na kečuanskom znači *klan [[Huanca*, a odnosi se na moćno 
indijansko pleme.

Za vrijeme Borbe za nezavisnost Latinske Amerike kod grada se 1820. odvila bitka između ustanika i rojalista, u kojoj su ustanici poraženi. Ali je ta žrtva nagrađena 1822. titulom - nepokorenog grada.

Huancayo je dobio status grada 1823. nakon tog je u januaru 1931. administrativni centar Departmana Junín preseljen iz Cerro de Pasca u Huancayo.
Katedrala je sagrađena 1831. na zemljištu koje su darovale bogate mecene.

Za mandata Ramón Castilla Huancayo je bio sjedište njegove vlade, on je iz tog grada 1854. izdao dekret kojim je ukinuto ropstvo.

Današnji Huancayo je sjedište nadbiskupije i univerzitetski grad od 1962. ekonomski centar centralnih Anda. 
Sa drugim gradovima u Andama povezan je željeznicom i autoputem.

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5 6  „*Huancayo, Conglomeration in Huancayo*" (engleski). City population. Pristupljeno 16.06.2023.
2. 1 2  „*Huancayo in Huancayo (Junín Region)*" (engleski). City population. Pristupljeno 16.06.2023.
3. 1 2 3 4 5  „*Huancayo, Peru*" (engleski). Encyclopaedia Britannica. Pristupljeno 16.06.2023.
4. 1 2 3 4 5  „*Historia de Huancayo*" (španjolski). Municipalidad Provincial de Huancayo. Pristupljeno 16.06.2023.

Vanjske veze
------------

***Huancayo*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Municipalidad Provincial de Huancayo* (službene stranice) ()
**Gvardejsk** (ruski: *Гвардейск*, njemački: **Tapiau**) je grad od 13,353 stanovnika u ruskoj Kalinjingradskoj oblasti. .

Geografske karakteristike
-------------------------

Gvardejsk se nalazi na mjestu, na kom se rukavac Dejma odvaja od rijeke Pregolje, udaljen 37 km istočno od Kalinjingrada.

Historija
---------

Kad su u 13. vijeku Teutonski vitezovi zauzimali taj kraj, na terenu današnjeg grada postojalo je naselje Starih Prusa *Surgubi*. Njihov vladar *Sapelle* pristao je postati podanik Reda pod uvjetom da zadrži privilegije.
Mjesto je prvi put dokumentirano 1254. kao- *Tapiov* ili *Tapiom* - što je značilo "Toplo mjesto".
Teutonski vitezi su 1265. podigli zamak - *Tapiau*, i taj se datum uzima za godinu osnivanja grada, iako je izrastao znatno kasnije kao naselje uz zamak.

Centar grada
Krajem 13. vijeka zamak je premješten na poluotok, kog su svorili Teutonci promijenivši tok rijeke Dajme.
Zamak je sredinom 14. vijeka potpuno rekonstruiran u kamenu i raskošno dekoriran, tako da je mogao ugostiti viteze koji su pomagali Teutonskom redu.
U njemu je oko 1386. kršten litvanski knez Vitold.

Pruski kralj Friedrich Wilhelm I dodjelio je naselju Tapiau - 1722. status grada.

Za Sedmogodišnjeg rata 1758. Kraljevinu Prusku pa tako i Tapiau okupirale su ruske trupe.
Grad je proživio okupaciju i za Napoleonskih ratova 1807. i 1812.

U gradu je 1858. rođen Lovis Corinth, poznati njemački ekspresionistički slikar.

Za Prvog svjetskog rata na prilazima grada od augusta do septembra 1914. vodile su se velike borbe između ruske i njemačke carske vojske.

Na kraju Drugog svjetskog rata od 21. do 26. 26. januara 1945. vodile su se velike borbe za grad, između Wehrmachta i Crvene armije, koja je zauzela grad.

Već 7. aprila 1946. formiran je *Rajon Tapiau* kao dio Kalinjingradske oblasti, a 7. septembra je grad prezvan u Gvardejsk u čast gardijskih jedinica koje su ga zauzele.

Pobratimski gradovi
-------------------

Gvardejsk ima ugovore o pobratmstvu sa slijedećim gradovima;

* Belorusija Slonim, Belorusija
* Litvanija Kretinga, Litvanija

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5 6 7 8 9  „История" (ruski). Гвардейский городской округ. Arhivirano iz originala na datum 2022-01-16. Pristupljeno 16.01. 2022.
2. 1 2 3 4 5 6  „*Kaliningrad Oblast*" (engleski). City population. Pristupljeno 16.01. 2022.
3. ↑  „Международные отношения" (ruski). Гвардейский городской округ. Arhivirano iz originala na datum 2022-01-18. Pristupljeno 16.01. 2022.

Vanjske veze
------------

***Gvardejsk*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Гвардейский городской округ* (službene stranice) Arhivirano 2022-01-16 na Wayback Machine-u ()
Jonsko more
**Jonsko more** (grčki: *Ιόνιο Πέλαγος*, latinski: *Mare Ionium*, talijanski: *Mare Ionio*, albanski: *Deti Jon*), dio Sredozemnog mora koji se nalazi između Albanije i Grčke na istoku, Sicilije na jugozapadu i Italije na zapadu i sjeverozapadu. Iako su ga stariji autori smatrali dijelom Jadranskog mora, Jonsko more se sada smatra posebnom morskom površinom. U Jonskom moru, južno od Grčke, izmjerena je najveća dubina u Sredozemlju (5267 m).

Jonsko more je povezano s Tirenskim morem Mesinskim vratima, a s Jadranskim morem Otrantskim vratima. Najveći otoci u ovom moru su Krf, Zakintos, Kefalonija, Itaka, i Lefkas, tj. Jonski otoci.

Najvažnije trajektne veze su između Patrasa u Grčkoj i Brindisija i Ancone u Italiji.

Povezano
--------

* Sredozemno more

Vanjske veze
------------

* Egejsko i Jonsko more – naziv *www.grcki.com*

Ostali projekti

|  |  |
| --- | --- |
|  | U Wikimedijinoj ostavi nalazi se članak na temu: **Jonsko more** |
|  | U Wikimedijinoj ostavi ima još materijala vezanih za: **Jonsko more** |

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 238399187
* LCCN: sh91005570
* GND: 4109228-4
* NKC: ge1128354

 |
**Hermopolis** (starogrčki: Ἑρμοῦ πόλις) ili *Hermopolis Magna* (Ἑρμοῦ πόλις μεγάλη, staroegipatski: *Khmunu* = Grad osmorice) bio je važan grad u Antičkom Egiptu, prijestolnica 15 *Nome Hare* u Gornjem Egiptu.

U tom Hermesovom gradu njegovali su kult Tota boga učenja i zaštitnika književnika.

Historija i karakteristike
--------------------------

Arheološki lokalitet Hermopolis (arapski: El-Ašmunejn), leži na Nilu, na periferiji današnjeg grada Malavija u Muhafazi Minja. 

Grobnica Petosirisa
Njemački tim prvi je istraživao taj veliki lokalitet između 1929.-39. oni su iskopali dio Totovog hrama i značajne ostatke iz helenističkih i rimskih vremena.

U nekropoli na zapadnoj obali na lokalitetu Tunah al-Jabal, iskapanja je vršila ekipa egipatskih arheologa između 1930.-39. 
Oni su iskopali labirint podzemnih hodnika i katakombi povezanih sa kultom boga Tota.

U nekropoli je pronađena i grobnica Petosirisa, visokog Totovog svećenika koji je živio u vrijeme Aleksandra Velikog.

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5  „*Hermopolis Magna, ancient city Egypt*" (engleski). Encyclopaedia Britannica. Pristupljeno 20.09.2020.

Vanjske veze
------------

***Hermopolis*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Hermopolis Magna, ancient city Egypt* ()
**Hasi Mesaud** (arapski: حاسي مسعود) je grad od 44,478 stanovnika na istoku Alžira u Pokrajini Vargla.

Geografske karakteristike
-------------------------

Hasi Mesaud se nalazi udaljen 80 km jugoistočno od svog administrativnog centra Vargle u saharskoj pustinji na mjestu *Velikog istočnog erga* (pojasa pješčanih dina).

Historija
---------

Bušenje nafte
Hasi Mesaud je bilo ime drevnog bunara, mjesto na kom bi se zbog vode zaustavljale karavane na putu kroz Saharu.
Nedaleko od njega je su izbušene prve količine nafte u alžirskoj Sahari.
Kasnije se pokazalo da se bunar nalazi otprilike u geografskom centru ogromnog jezera nafte iz paleozoika na kom danas ima oko 800 eksploatacijskih bušotina.

Već sljedeće 1957. godine, dvije velike naftne kompanije (CFPA i SN Repal) podigle su u blizini dva kampa za smještaj svojih radnika.

Nakon tog je ažirska vlada - 1959. odlučila izgraditi naselje
Ono je 1966. imalo samo 614 stanovnika, ali na skokoviti rast stanovništva nije dugo trebalo čekati jer su osiromašeni nomadski stočari iz okolice pohrlili u taj obećani grad. Nakon tog je izgrađena rafinerija nafte koja je 1979. proširena pa može proizvesti 9,500,000 barela godišnje.
Početkom 1980-ih naftno polje - Hasi Mesaud proizvodilo je oko polovice ukupne količine nafte u Alžiru.

Do danas su podignuti naftovodi kojima se nafta transportira do luka i rafinerija u Alžiru, Arzevu, Bedžaji i Skikdi.

Izvori
------

1. 1 2 3 4  „*Algeria, People's Democratic Republic of Algeria*" (engleski). City population. Pristupljeno 3.2. 2020.
2. 1 2 3 4 5 6  Allaoua Seghiri. „*Hassi-Messaoud est-elle une ville* "(francuski). Université de Constantine. Pristupljeno 3.2. 2020.
3. 1 2 3 4  „*Hassi Messaoud, oil field, Algeria*" (engleski). Encyclopaedia Britannica. Pristupljeno 3.2.2020.

Vanjske veze
------------

***Hasi Mesaud*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Hassi-Messaoud est-elle une ville* ()
***Tijesna koža*** (srpski: *Tesna koža*) srbijanska/jugoslavenska je komedija iz 1982. To je prvi film iz serijala filmova *Tesna koža*. Scenarij je napisao Siniša Pavić, a režirao ga je Mića Milošević. Glavne uloge (referent Dimitrije Mita Pantić i njegov direktor Srećko Šojić) povjerene su Nikoli Simiću i Milanu Gutoviću. Film je postigao veliku popularnost i gledanost širom SFRJ.

Radnja
------

Iako je već prešao 50-tu, Mita Pantić je i dalje mlađi referent te se svakodnevno suočava sa gužvom u kući i na poslu. U pretrpanom stanu svatko traži svoje mjesto pod Suncem. Iskrice sijevaju sa svih strana, a njegova mala plaća je nedovoljna za sve obiteljske potrebe i zahtjeve. Najmlađeg sina mu muči škola i snovi o rabljenoj "Hondi", dok mu je stariji sin vječni apsolvent astronomije, a kći diplomirana pravnica koji bezuspješno traga za poslom. Miti je na poslu sve gore, pa mu je sportska prognoza posljednja slamka za koju se hvata u nadi kako bi mu mogla pomoći izvući se iz vlastite kože koja mu postaje sve tjesnija. Nakon što mu šef Šojić na više radno mjesto primi jednog tipa, Olivera Nedjeljkovića, koji je prije Pantiću nudio mito za istu stvar a ovaj odbio, Pantić poludi te se pobuni jer shvati zašto nikako ne može napredovati te konfrontira Šojića. Jedan profesor, zvan "Japanac", upita Pantića može li zaprositi njegovu podstanarku Suzanu, a ovaj prihvaća jer misli da će se ona napokon odseliti u drugi stan. Međutim, nakon prosidbe, profesor se useli kod njih te ga obavijesti da nema svoj stan jer ga sa svojom plaćom ne može priuštiti. Pantić poludi i razbije vrata na WC-u u kojem se zaključao profesor.

Glavne uloge
------------

* **Nikola Simić** kao Dimitrije Mita Pantić
* **Ružica Sokić** kao Persida Pantić
* **Milan Gutović** kao Srećko Šojić
* **Irfan Mensur** kao Profesor Japanac
* **Rahela Ferari** kao Mitina majka
* **Lepa Brena** kao Lepa Brena
* **Jelica Sretenović**
* **Danica Maksimović**
* **Gojko Baletić**

Vanjske poveznice
-----------------

* *Tesna koža* na IMDb-u ()
* nesto malo o filmu
* New York Times o filmu Arhivirano 2003-10-12 na Wayback Machine-u
* MSN Entertainment o filmu[*mrtav link*]

| * p
* r
* u
*Tesna koža* |
| --- |
| Filmovi | 
* *Tesna koža* (1982)
* *Tesna koža 2* (1987)
* *Tesna koža 3* (1988)
* *Tesna koža 4* (1991)
* *Tesna koža: Novogodišnji specijal* (1992)
* *Tesna koža 5* (otkazan)
* *Tesna koža 6* (otkazan)

 |
| Likovi | 
* Dimitrije Pantić
* Srećko Šojić
* Persida Pantić

 |
| Produkcija | 
* Siniša Pavić
* Ljiljana Pavić

 |
| Povezano | 
* *Bela lađa*
* *Srećni ljudi*
* *Porodično blago*

 |
| Category **Kategorija** |
**Hiperalgezija** je povećana senzitivnost na bol, koja može da bude uzrokovanja nociceptorima ili perifernim nervima. Privremeno povećana senzitivnost na bol se javlja kao deo bolesničkog stanja, responsa na infekcije razvijenog tokom evolucije.

Tipovi
------

Hiperalgezija se može doživeti kao fokalna, diskretna oblast, ili kao forma koja je difuzna, raširena po celom telu. Poznato je da je moguće doživeti *naučenu* hiperalgeziju difuzne forme. Fokalna forma je tipično vezana za povrede, i deli se u dva podtipa:

* *Primarna hiperalgezija* opisuje senzitivnost bola koja se javlja direktno u oštećenim tkivima.
* *Sekundarna hiperalgezija* opisuje senzitivnost bola koja se javlja u okolnim tkivima.

Opioidom indukovana hiperalgesija se može razviti kao posledica dugotrajne upotrebe opioida u tretmanu hroničnog bola. Razna ispitivanja na ljudima i životinjama su pokazala da se primarna ili sekundarna hiperalgezija mogu razviti u responsu na hronično i akutno izlaganje opioidima. Ova nuspojava može da bude dovoljno ozbiljna da postane neophodno da se prekidane sa opioidnim tretmanom.
**Kalež** (od venecijanskog: *calese*=čaša, koji pak potječe od starogrčko-latinskog *κύλιξ* - *calix*) ili **Putir** (grčki: ποτήρ) je čaša specifične forme koja se koristi u ceremoniji kršćanske euharistije.

Historija
---------

Još je Sveti Pavle rekao za kalež da je to *blaženstvo kog blagosiljamo* (1. Poslanica Korinćanima 10:16), a to navode i prva tri evanđelja kad govore o euharistiji, što znači da ima posebno mjesto od samih početaka kršćanstva.

U prvim vijekovima kršćanstva umjesto kaleža, koriste se obične kućne čaše. Već od 4. vijeka zabranjuje se korištenje drvenih, staklenih i koštanih čaša. Negdje oko 600. papa Grgur Veliki odredio je da se kaleži moraju izrađivati od plemenitih metala. Od tad 
počinje njihovo dekoriranje, koje je zavisilo o materijalnom položaju pojedine crkve i njezinih donatora, kao i o umjetničkom periodu.

U srednjem vijeku legenda o Svetom gralu dala je kaležu dodatnu mističnu aurelu.

Kaleži su često bili remek djela zlatarske i cizelirske umjetnosti, naročito za gotike i rane renesanse. Od tad se redovito rade od plemenitih metala, a unutrašnjost čaše uvijek je pozlaćena.

Tassilov kalež, oko 780
Za predromanike i romanike kalež dobija formu polukugle, masivan čvor i niski široki stalak, redovito je dekoriran gravurama i inkrustacijama od emajla, dragulja i koralja. Od 12. vijeka između stalka i čaše umetao se držak sa nizom prstenova. Od gotike kalež postaje sve viši i uži, a stalak i držak razdvojeniji. Dekoriraju se najčešće sitno graviranim ili skulpturalnim (apstarktnim, geometrijskim, floralnim, figuralnim i arhitektonskim) ornamentima od istoga materijala od kojega je i kalež (zlato, srebro, pozlaćena bronza).

Za renesanse kaleži dobijaju jednostavnije, mirnije forme, u baroku postaju veći i glomazniji, a dekoracija bogatija, naročito na dršku (bareljefi; anđela, svetaca).

Za rokokoa sav kalež je prekriven bogatom ornamentikom, dok se za klasicizma koriste jednostavniji motivi. U 19. vijek izrađivali su se kaleži u svim historicističkim stilovima, najčešće u neogotici.

Karakteristike
--------------

Kalež se sastoji se od tri glavna dijela: čaše (lat.: *cuppa*), čvora (lat. *nodus*) i stalka.

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5 6 7  „*kalež*" (hrvatski). Leksikografski zavod Miroslav Krleža. Pristupljeno 17. 11. 2017.
2. ↑  „*chalice*" (engleski). Merriam Webster. Pristupljeno 17. 11. 2017.
3. 1 2 3  „*Chalice*" (engleski). Encyclopedia Britannica. Pristupljeno 17. 11. 2017.

Vanjske veze
------------

***Kalež*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Chalice* na portalu Encyclopedia Britannica ()
* *Kalež* na portalu Leksikografskog zavoda Miroslav Krleža ()
**Woking** (izgovor: [Joking]) je grad i borough (distrikt) od 106,034 stanovnika na jugoistoku Engleske.

Geografske karakteristike
-------------------------

Woking leži u Grofoviji Surrey, udaljen 40 km km sjeverozapadno od centra Londona.

Historija
---------

Woking je prvi put dokumentiran pod imenom Wochingas, u Domesday Booku kao mjesto sa samostanom iz 8. vijeka

Džamija Šaha Jahana
Sve do dolaska željeznice iz Londona - 1838. bio je selo, tad se počeo pretvarati u rezidencijalnu zonu Londona.

U Engleskoj je poznat po džamiji Šah Jahan, iz 1889. koja je sjedište britanske islamske zajednice i po krematoriju, koji je u vrijeme kad je podignut 1885. bio prvi u zemlji.

Privreda
--------

Grad ima nešto pogona lake industrije i puno trgovačkih centara.

Pobratimski gradovi
-------------------

* Njemačka Rastatt, Njemačka
* Francuska Le Plessis-Robinson, Francuska
* Nizozemska Amstelveen, Nizozemska

Izvori
------

1. 1 2 3 4  „United Kingdom: South East England" (engleski). City population. Pristupljeno 10. 12. 2016.
2. 1 2 3 4 5  „*Woking*" (engleski). Encyclopædia Britannica. Pristupljeno 10. 12. 2016.

Vanjske veze
------------

***Woking*** na Wikimedijinoj ostavi

* About Woking[*mrtav link*] ()
**Węgrów** je grad od 12,452 stanovnika na istoku Poljske u Mazovjeckom vojvodstvu.

Geografske karakteristike
-------------------------

Węgrów se prostire duž desne obale rijeke Liwiec, udaljen osamdesetak km istočno od Varšave. 
On je značajno cestovno raskršće.

Historija
---------

Barokna crkva
Węgrów je prvi put dokumentiran 1414. ali se predpostavlja da je nikao ranije kao trgovište na raskršću važnih puteva.
Zna se da je status grada dobio 1441.

U periodu između 1444.-1569. bio je domena Velike Kneževine Litvanije, nakon tog je zajedno sa Podlasijom postao domena Kraljevine Poljske.

Počeo je ekonomski prosperirati tokom 16. vijeka na trgovini žitom sa na trgovačkoj Gdanjskom, a još više od 17. vijeka kad su se doselili škotski tkalci koji su razvili manufakturnu proizvodnju tkanina.

U periodu od 16 do 18. vijeka bio je jedan od najvažnijih gradova reformacije u Poljskoj. U njemu su održavani evangelički sinodi sve do 1788. štampane važne knjige i djelovale teološke škole.

Nakon Treća Podjele Poljske - Węgrów je 1795. podpao pod Austrijsku Monarhiju.
Nakon tog je od 1809. bio dio kratkotrajnog napoleonskog Varšavskog vojvodstva, a od 1815. je dio proruske Kongresne Poljske.

Kod Węgrówa se 3. februara 1863. za poljskog ustanka odigrala bitka u kojoj su ruske trupe porazile ustanike Władysława Jabłonowskog i Jana Matlińskog.

Węgrów je još od 1867. pa sve do 1975. bio administrativni centar, a od 1999. je centar vlastitog povjata.

Za Njemačke okupacije Poljske od 1941. do 42. u gradu je djelovao geto u kom je živjelo oko 8.300 Židova, od kojih je oko 1000 odveženo u Logor Treblinka i pobijeno.

U završnim danima Drugog svjetskog rata oko 60% grada je razoreno, pa je nakon rata obnovljeno.

Znamenitosti
------------

Najveće znamenitosti grada su barokna crkva podignuta početkom 18. vijeka i vijećnica (Dom Gdański) podignuta polovicom 18. vijeka.

Privreda
--------

Węgrów je značajno cestovno raskršće i grad prehrambene (velika mljekara Hochland Polska) i tekstilne industrije. 
On je i mjesto u kom djeluju tvornice elektromotora, namještaja i plastičnih proizvoda.

Poznat je po rukotvorinama (tkanine) sa folklornim motivima.

Pobratimski gradovi
-------------------

Węgrów ima ugovore o prijateljstvu sa sljedećim gradovima:

|  |  |
| --- | --- |
| * Ukrajina Žovkva, Ukrajina
* Ukrajina Skole, Ukrajina
* Ukrajina Rokitno, Ukrajina
 | * Belorusija Valožin, Belorusija
* Italija Valsolda, Italija
* Litvanija Švenčionis, Litvanija
 |

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14  „Węgrów" (poljski). Encyklopedia PWN. Pristupljeno 20.08. 2021.
2. 1 2 3 4 5  „*Poland, Mazowieckie*" (engleski). City population. Pristupljeno 20.08. 2021.
3. ↑  „*Miasta partnerskie*" (poljski). Miasto Węgrów. Pristupljeno 20. 8. 2021.

Vanjske veze
------------

***Węgrów*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Miasto Węgrów* (službene stranice) ()
**Zakopane** je grad 27,010 stanovnika na jugu Poljske u Malopoljskom vojvodstvu.

Geografske karakteristike
-------------------------

Zakopane je poljska skijaška prijestolnica, koja se nalazi u planinama Tatra, nedaleko od slovačke granice, udaljen 90 km od Krakova.

Historija
---------

Skijaška skakaonica
Prvi doseljenici u taj kraj pojavili su se u 15. vijeku, to su bili ratari (par familija) koji su dali ime mjestu - kopano, što znači iskrčeno.
Povelju su navodno dobili od kralja Stefana Batorya 1578. To naselje je - 1615. prvi put dokumentirano pod imenom *Zakopane*.

Krajem 19. i početkom 20. vijeka Zakopane je postao rudarski grad sa željezarom, jer se iskapala željezna ruda.

Još krajem 19. vijeka, njegova nadmorska visina (833 m) iskorištena je za lječenje tuberkoloze, pa je počelo nicati sve više specijaliziranih sanatorija.

Pravi razvoj grada počeo je nakon izgradnje željezničke pruge do Krakova 1899. pa je dobio status grada 1933.
Nakon izgradnje žičare 1933. u roku od godine dana postao je jedno od najpopularnijih skijališta u Evropi.

Danas ga godišnje posjeti oko 1,5 miliona turista.

Pobratimski gradovi
-------------------

Zakopane ima ugovore o partnerskom odnosu sa slijedećim gradovima;

|  |  |
| --- | --- |
| * Turska Polonezköy, Turska
* Slovačka Poprad, Slovačka
* Francuska Saint-Dié-des-Vosges, Francuska
* Njemačka Siegen, Njemačka
* Poljska Sopot, Poljska
 | * Slovačka Wysokie Tatry, Slovačka
* Ukrajina Strij, Ukrajina
* Bugarska Bansko, Bugarska
* Hrvatska Opatija, Hrvatska
 |

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5 6  „*Poland: Małopolskie*" (engleski). City population. Pristupljeno 21.01. 2021.
2. 1 2 3 4 5  „Historia" (poljski). Urząd Miasta Zakopane. Pristupljeno 21.01. 2021.
3. ↑  „Miasta Partnerskie" (poljski). Urząd Miasta Zakopane. Pristupljeno 20.01. 2021.

Vanjske veze
------------

***Zakopane*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Urząd Miasta Zakopane* (službene stranice) ()
**Kasarna nadvojvode Rudolfa** (njemački: *Kronprinz Rudolfs Kaserne*) ili **Rudolfova vojarna** kako su je zagrepčani neslužbeno zvali, bio je veliki kompleks vojničkih zgrada pored Zapadnog kolodvora u Črnomercu.

Historija
---------

Ta velika kasarna od 13 zgrada, podignuta je zbog naraslih tenzija nakon Austro-ugarska okupacije Bosne i Hercegovine 1878. i reorganizacije vojske za smještaj **53. pješačke pukovnije Zagreb** (K.u.K. Infanterieregiment Nr. 53 Agram) odnosno *Regimente Edler von Latour*, kako se službeno zvala do 1904. Ta regimenta (zapravo divizija po veličini) bila je pod direktnom komandom bečkog dvora kao dio carske i kraljevske armije (kaiserlich und königlich, k.u.k. Armee) a ne domobranstva.

Glavna zgrada nekadašnje kasarne u kojoj je danas smješteno Ministartvo graditeljstva
Pripreme za njenu gradnju počele su 1873. kad je ministarstvo rata k.u.k. naručilo projekte kod specijalista za izgradnju kasarni bečkih
arhitekata Franza Grubera i Carla Völcknera.

Po prvobitnom planu kasarna je trebala biti podignuta na ledini ispod Sajmišnog trga (današnji Rooseveltov trg), veliki zajam od 4 milijuna forinti odobren je 1881. Kako je zagrebački magistrat imao sasvim druge planove za prostor oko tadašnjeg jedinog kolodvora, a vojsci se prostor daleko od željeznice nije dopadao, sve je to presječeno 1887. kad je odlučeno da je prostor kod kolovora najbolji.

Za realizaciju gradnje određeni su Rupert Malkus iz Gradskog građevnog ureda i budimpeštanski građevinski 
poduzetnik Anton Schönmann. U junu 1888. za svog kratkog posjeta Zagrebu kamen temeljac položio je Nadvojvoda Rudolf u to vrijeme glavni armijski 
inspektor.

Nakon tog je roku od 15 mjeseci od 1888. do 1889. izgrađena kasarna na zapadnoj strani ondašnje Kolodvorske ulice (današnja Ulica Republike Austrije).

Nakon napuštanja kasarne krajem 1970-ih gotovo sve zgrade, osim njih četiri su porušene. Prostor je 1990-ih dobio ime **Trg dr. Franje Tuđmana**, a u zgrade su se uselili Ministarstvo graditeljstva RH i 
Institut za hrvatski jezik i jezikoslovlje.

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5  „*Rudolfova vojarna*" (hrvatski). Zagrebacki Info. Arhivirano iz originala na datum 2015-09-10. Pristupljeno 24. 10. 2015.
2. 1 2  „*Rudolfove vojarne*" (hrvatski). Galerija nepokretnih kulturnih dobara Grada Zagreba. Arhivirano iz originala na datum 2015-04-02. Pristupljeno 27. 08. 2015.
3. 1 2  „*53. zagrebačka pješačka pukovnija*" (hrvatski). Kristian Strukić. Pristupljeno 24. 10. 2015. [*mrtav link*]
4. 1 2  „*Rudolfova vojarna i Trg Francuske Republike*" (hrvatski). Brujanje Grada. Pristupljeno 24. 10. 2015.
5. ↑  „*Kronprinz Rudolf*" (njemački). Jean-Paul Bled. Pristupljeno 24. 10. 2015.

Vanjske veze
------------

***Kasarna nadvojvode Rudolfa*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Rudolfova vojarna* Arhivirano 2015-09-10 na Wayback Machine-u