recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Adžine njive** (Brajkovo 2) su arheološki lokalitet otkriven 2021, prilikom radova na na trasi budućeg autoputa Loznica – Ruma. Lokalitet se nalazi u ataru sela Klenak, opština Ruma, Srbija.

Pod vođstvom Arheološkog Instituta u Beogradu i u saradnji „Koridora Srbije", kompanije „Azvirt" Srbija, Zavoda za zaštitu spomenika kulture iz Sremske Mitrovice i Zavičajnog muzeja Ruma na lokalitetu su 2021 - 2022 obavljeni zaštitni arheološkii radovi. Dosad su obavljena istraživanja na površini od 56.000 kvadratnih metara, što predstavlja jedno od najvećih iskopavanja u istoriji arheologije u Srbiji. Istraživanjima su obavljena pod vodstvom Dragana Milanovića i Miroslava Kočića.

Adžine Njive su lokalitet gde se primjenjuju najsavremenije metode arheološkog istraživanja: od neinvazivnih metoda snimanja koje je Arheološki Institut godinama razvijao na lokalitetu Viminacijum, preko najmodernijih tehnologija upotrebe 3D skeniranja dronovima, fotogrametrijskom dokumentacijom, i digitalnom bazom podataka, čime sve iskopano ostaje sačuvano i dostupno za buduća istraživanja.

Opština Ruma je jedino područje u Srbiji koje na svojoj teritoriji ima tri Uz arheološke lokalitete Gomolavu u Hrtkovcima i Basijanu u Donjim Petrovcima, Adžine njive ‒ Brajkovo 2 u ataru sela Klenak su treći značajni arheološki lokalitet na području Rume. Najveći dio pronađenih artefakata biće uskladišten u Zavičajnom muzeju u Rumi i činiće dio nove stalne postavke,

Nalazi
------

Na samom lokalitetu su potvrđeni nalazi iz skoro svih epoha ljudskog života na prostoru Balkana u trajanju više od osam hiljada godina. Istražene su cjeline iz mlađeg kamenog doba, bakarnog i željeznog doba, keltske i rimske civilizacije, slavenskih plemena, srednjevekovnih država, sve do današnjih dana.

### Starčevačka kultura

Među najatraktivnijim iskopinama na ovom lokalitetu su dijelovi košnica, kao potvrda razvijenog pčelarstva tokom Starčevačke kulture (6300-5350. godina p.n.e).

### Vinčanska kultura

Za samo osam mjeseci došlo se do jedinstvenih otkrića iz doba vinčanske kulture. Iskopani su različiti lični predmeti, grobnice, ostaci kuća sa rešetkama za pečenje, a od umjetničkih predmeta figurice ukrašene mineralnim pigmentima i lampe izrađene u obliku ljudskih figura.

Ostaci kuća opasanih širokim bedemima ukazuju na život u turbulentnom dobu. Ono što ovaj lokalitet čini izuzetno značajnim su i fizički ostaci ljudi – 5 neolitskih sahrana vinčanske kulture, koji su još uvijek nedovoljno objašnjeni.

### Eneolit

Istraženo područje plodne savske terase, kao kuriozitet, iznedrilo je i odsečene ljudske glave iz bakarnog doba.

### Rimski period

Iz rimskog perioda se izdvaja cio potvrđeni ekonomski kompleks za preradu i utovar žita, koji je nažalost uhvaćen samo u temeljnim zonama, gde su zub vremena i aktivnost svih ljudi koji su nastavili da žive i privređuju na tom prostoru izbrisala bilo kakve nadzemne ostatke kompleksa. 

### Doba Kelta

Iz doba keltske kulture su njihove jedinstvene peći za keramiku.
**Alonso de Ojeda** (Cuenca, oko 1466.- Santo Domingo, 1516.), bio je španjolski konkvistador i istraživač.

Na svojim putovanjima oplovio je obale Gvajane, Venecuele, Trinidada, Tobaga, Curaçaa, Arube i Kolumbije.

Biografija
----------

Još kao mladić prijavio se u vojsku koja se borila da zauzme Emirat Granada. Nakon tog je zahvaljujući prijateljstvu sa utjecajnim biskupom Juanom Rodríguezom Fonsecom, dobio priliku da krene na Kolumbovo drugo putovanje u Novi svijet 1493.

Kad su stigli do Hispaniole, admiral ga je zadužio da istraži otok i naročito regiju Cibao, za koju je čuo da tamošnji Indijanci imaju puno zlata. 
Ojeda se proslavio u toj misiji kad je zarobio na prevaru njihovog caciqua i donio bogat plijen.

Po povratku u Španjolsku 1497. zaželio je da krene u Novi Svijet za svoj račun, sa vlastitom ekspedicijom, da tako razbije tako monopol porodice Kolumbo.
Zahvaljujući vezama svog moćnog pokrovitelja, skupio je novac i dozvole od dvora i organizirao ekspediciju zajedno sa kartografom Juanom de la Cosom i pomorcem Amérigom Vespucciem.

Njihova flota krenula je iz El Puerta de Santa María 18. marta 1498. istražiti nepoznate obale Novog svijeta. 
Na tom su putovanju oplovili obale Venecuele, sve do Gvajane, Trinidada, Tobaga, Curaçaa, Arube i Kolumbije.
Usput su tragali za zlatom, gdje je Ojeda ponovno pokazao lukavost koristići (mučeći) Indijance da mu otkriju gdje kriju svoje blago.

Radi uspjeha misije i donešenog blaga - 1501. dobio je čast da bude prvi guverner nove kolonije Parie. Tu priliku nije uspio iskoristiti zbog tužbi drugih konkvistadora da se kretao po teritorijima koje su dodjeljene njima, i najteže da nije donio svu petinu koja pripada kralju, već je dio zadržao za sebe.
Za to je suđen 1503. ali se dvor pokazao vrlo popustljiv, zadovoljan donešenom petinom, pa je sljedeće godine oslobođen svih optužbi.

Nakon tog je 1507. postavljen za guvernera Nove Andaluzije, kolonije između Zaljeva Urabá do rta Vela na Poluotoku Guajira, na sjeveru današnje Kolumbije. Ojeda se brzo spremio za novu ekspediciju, da zauzme svoju koloniju. Kad je doplovio shvatio je da život u toj novoj koloniji neće biti lak, jer je nastanjena vrlo ratobornim Karibima. Ojeda je zbog tog 1509. podigao utvrdu - **San Sebastián** (kod današnjeg Necoclía). 
Ni ona mu nije pomogla jer su u borbama sa Karibima deseci njegovih drugova pobijeni, a i on sam je ranjen u nogu otrovnom strijelom. 
Nakon brojnih nevolja i napustio je svoje drugove i sa Franciscom Pizarrom se uspio dokopati Santo Dominga.

Njegova utvrda San Sebastián prva na južnoameričkom kontinentu, napuštena je 1510. i kasnije spaljena.

On se više nije nikad vratio u svoju koloniju, već je ostao živjeti u samostanu u Santo Domingu, kao pokajnik i siromah u kom je i umro.

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5 6 7 8  „*Alonso de Ojeda*" (španjolski). Real Academia de la Historia. Pristupljeno 14.1.2023.

Vanjske veze
------------

***Alonso de Ojeda*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Alonso de Ojeda* (na portalu Real Academia de la Historia) ()
**Vlado Štefančić** (Vukovar, 12. siječnja 1931. - 29. listopada 2017.), bio je hrvatski redatelj, radijski i televizijski voditelj, dramski glumac te u operatama i mjuziklima, pjevač i plesač, kazališni direktor.

Životopis
---------

Vlado Štefančić, glumac i redatelj, autor gotovo 200 kazališnih predstava, 10.000 radio emisija i 2.000 TV emisija rođen je u Vukovaru 1931. godine. Štefančićeva obitelj seli se u Zagreb kada je Vlado bio star šest mjeseci ali se kasnije s obitelji često vraća u rodni grad na Dunavu.

Karijeru je započeo kao član dramskog studija Radio Zagreba 1949. godine, potom je od 1950. godine dramski i operetni glumac u Kazalištu "Komedija" u Zagrebu. Od 1965. do 1969. godine djeluje u zagrebačkom HNK-u gdje je do sedamdesetih godina prošloga stoljeća odigrao više od sedamdeset uloga. Od 1969. do 1978. godine direktor je Kazališta "Komedija" a isto tako jedan je od utemeljitelja "Zagrebačke škole mjuzikla". 

Osnivač je i voditelj "Zagrebačkih ljetnih večeri" na Šalati. Inicijator je prvih dočeka Nove godine na Trgu Bana Jelačića, koje režira i nastupa kao voditelj. Autor, redatelj i voditelj je večernjih revija na Zrinjevcu pod nazivom: "Elegantni šarmantni Zagreb" a također autor je i redatelj događanja "Advent u srcu Zagreba". 

### Kazalište

Štefančić u svojstvu direktora "Komedije" potiče i realizira prve hrvatske mjuzikle:

* "Jalta, Jalta",
* "Dundo Maroje 72",
* "O’ Kaj",
* prve domaće rock opere "Gubec-beg", "Grička vještica" kao i strane, "Čovjek iz Manche", "Jadnici" i "Guslač na krovu".

Idejni je autor Kazališta na vodi "Jarun fest". Redatelj je prvih predstava na jezeru "Noć u Veneciji", "Isus Krist Superstar" i "Kosa".

### Radio i TV

### Književni rad

* *Zabavljač: popabirčena zrnca i skice za životopisni slikopis glumca, pjevača, plesača, redatelja, direktora, audio glasa, TV lica s tisuća špica*, Prometej d.o.o. Zagreb, 2007.

Nagrade i priznanja
-------------------

Dobitnik je velikog broja odličja i nagrada, između kojih su i dvije Nagrade grada Zagreba (1973. i 1994.) i Nagradu za životno djelo Hrvatskog glumišta (2000.).

Izvori
------

* Kazalište Komedija: Portret umjetnika: Vlado Štefančić Arhivirano 2013-11-04 na Wayback Machine-u
* Kazalište Komedija:Vlado Štefančić – naslovi ostvareni u kazalištu "Komedija" Arhivirano 2013-11-04 na Wayback Machine-u
**Marko Veselica** (Glavice kraj Sinja, 9. siječnja 1936. – Zagreb, 17. veljače 2017.), jugoslavenski i hrvatski političar i ekonomist. God. 1959. diplomirao je na Ekonomskom fakultetu u Zagrebu, gdje je od 1962. radio kao asistent, a 1967. doktorirao disertacijom *Društveno-ekonomska priroda odnosa između privrednog i obrazovnog sistema u Jugoslaviji* (1966). U zvanje docenta izabran je 1967.

Prvi put je postao poznat za vrijeme MASPOK-a, kada je iznosio radikalne političke i ekonomske stavove zbog kojih je, zajedno sa Šimom Đodanom, 1971. izbačen iz SKH nekoliko mjeseci prije sjednice u Karađorđevu. Zbog svojih aktivnosti je postao predmetom kaznenog progona jugoslavenskih vlasti, te je u zatvoru proveo 11 godina. Zbog toga je uživao reputaciju »hrvatskog Mandele«.

God. 1989. bio je jedan od osnivača Hrvatske demokratske zajednice (HDZ), no već je 1990. zajedno s bratom Vladimirom i Ivanom Gabelicom osnovao Hrvatsku demokratsku stranku (HDS). Ujedinjenjem HDS-a i Hrvatske kršćanske demokratske stranke (HKDS) stvorena je Hrvatska kršćanska demokratska unija (HKDU), a Veselica je bio njezin prvi predsjednik (1992–2001). Na listi HKDU-a bio je izabran za zastupnika u Hrvatskom saboru (1995–2000).

Umro je 17. veljače 2017. u Klinici za infektivne bolesti »Dr. Fran Mihaljević« u Zagrebu.

Djela
-----

* *Razgovor s dr. Markom Veselicom: Zašto smo protiv*. London 1980.
* *Interview with Dr Marko Veselica: The Croatian national question - Yugoslavia’s Achiless’ heel*. London 1980.
* *Zov savjesti iz hrvatskog Sibira*. Zagreb 1990.
* *Die Todkrankheit Jugoslawiens - die kroatische Frage*. Hamburg 1992.
* *S vjerom u Hrvatsku*. Zagreb 1994.
* *Moja hrvatska sudbina: uznički dnevnik i razmišljanja o temeljnim problemima hrvatskog naroda i hrvatske države u hrvatskom Sibiru*. Zagreb 2003.
* *Uskrsnuće Republike Hrvatske od 1990. do Bljeska i Oluje 1995. godine*. Zagreb 2005.

Izvori
------

1. ↑  „Umro istaknuti ekonomist i političar Marko Veselica". Hrvatska radiotelevizija. 17. veljače 2017. Arhivirano iz originala na datum 2017-02-17. Pristupljeno 18. veljače 2017.
**Dr. mons. Josip Marija Carević** (Metković, 16. veljače 1883. - Strmec, 10. svibnja 1945.), hrvatski svećenik, biskup i mučenik.

Kao pitomac splitskog sjemeništa završio je gimnaziju na državnoj klasičnoj gimnaziji u Splitu, a kao pitomac rimskog zavoda Germanicum-Hungaricum studirao je filozofiju i teologiju na Papinskom sveučilištu Gregoriana, gdje je doktorirao.

U Rimu je 28. listopada 1908. zaređen je za svećenika Splitsko-makarske nadbiskupije. Dubrovačkim je biskupom imenovan 13. travnja 1929. biskupski red je primio u Zagrebu 4. kolovoza, a upravu biskupije je preuzeo 8. rujna 1929.. Za vrijeme svog mandata u Dobrovniku, 1935. godine dao je podići poznati dubrovački simbol Križ na Srđu kao spomen na 1900 godina od Kristovog raspeća.

Dana 9. veljače 1940. godine odstupio je s dužnosti, te je umirovljen u Hrvatskom zagorju, gdje se stavio se na raspolaganje nadbiskupu blaženom Alojziju Stepincu za pomoć u pastoralnim potrebama. U to vrijeme imenovan je naslovnim biskupom turskog Aristiuma.

Okrutno je mučen i ubijen nakon Drugog svjetskog rata, do danas nerazjašnjenom odlukom partizanskih vlasti, a ne zna mu se ni za grob. Josip Marija Carević jedini je hrvatski biskup koji je otvoreno smaknut odmah po dolasku partizana na vlast.

Literatura
----------

* Stjepan Kožul: *"Martirologij Crkve zagrebačke"*, Zagreb, 1998. str. 34.-39.
* Želimir Puljić, Mile Vidović: *"Josip Marija Carević, biskup dubrovački, 1883.-1945."*, Matica hrvatska Ogranak Metković, Dubrovnik-Metković, 2002.

Izvori
------

1. ↑  Catholic Hierarchy: Josip Marija Carević
2. ↑  gcatholic.org
3. ↑  Dubrovnik: Predstavljena knjiga o biskupu Careviću

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Prethodnik: | **Dubrovačka biskupija** | Nasljednik: |
| **Josip Marčelić** | **Pavao Butorac** |

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 256450455
* ISNI: 0000 0003 7838 836X

 |
**Sir Nicholas Alexander Brathwaite** (8. 7. 1925 – 28.10. 2016) je grenadski političar koji se u dva navrata - od 1983. do 1984. te od 1990. do 1995. nalazio na mjestu premijera. 

Premijerom je prvi put postao u decembru 1983. godine, dva mjeseca nakon američke invazije kojom je tada svrgnut marksistički režim. Generalni guverner Paul Scoon ga je imenovao predsjednikom privremene vlade koja je Grenadu trebala voditi do novih demokratskih izbora 1984. Na njima su Brathwaite i njegove pristaše izgubile od Nove nacionalne partije Herberta Blaizea koji je postao novi premijer. Godine 1990. je Brathwaite pobijedio na izborima kao vođa stranke Narodni demokratski kongres (NDC) te ponovno formirao vladu. Godine 1995. je izgubio izbore te nedugo nakon toga podnio ostavku na mjesto vođe stranke. Iste je godine dobio plemićku titulu.

| * p
* r
* u
Premijer Grenade |
| --- |
| 
Gairy\* •
Blaize\* •
Clyne\* •
Gairy\* •
Blaize\* •
Gairy\* •
Gairy •
Bishop\*\* •
Austin\*\* •
Brathwaite\*\* •
Blaize •
Jones •
Brathwaite •
Brizan •
Mitchell •
Thomas
\* služio kao *glavni ministar* Grenade.

\*\* De facto premijer Grenade.
 |
**Leyla Hazal Kaya** (srpskohrvatski: ), poznatija kao Hazal Kaya, je jedna od najuspješnijih turskih glumica. Hazal je rođena 1.listopada 1990. u Gaziantepu, Turska. Još kao mala se povezala sa umjetnošću iako su joj oba roditelja političari. Kao mala se nije bavila glumom već glazbom. Profesionalno zna svirati klavir i violinu. Zbog napornog vježbanja sviranja violine i klavira kao mala se često osjećala usamljeno kada bi čula kako se djeca ispred igraju dok ona naporno vježba. Ali ako što je i sama rekla u jednom intervjuju,nikad nije prestala vježbat unatoč svemu. Roditelji su joj se rastali kad joj je bilo tek 7 godina. Sa 16 godina se okrenula glumi. 2006. godine dobiva svoju prvu ulogu u filmu Tajna kamena, u kojem je tumačila Bengü.

Vanjske veze
------------

***Hazal Leyla Kaya*** na Wikimedijinoj ostavi

* Hazal Leyla Kaya na sajtu IMDb
* Hazal Leyla Kaya na Twitteru
* Hazal Leyla Kaya na Instagramu
* Hazal Leyla Kaya na Facebooku

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 5791156919259754970005
* LCCN: no2019135624

 |
**Josip Pazelt** (Lang-End-Zerstorf, Donja Austrija, ? - Zagreb ?), zagrebački graditelj.

Djelovao je u drugoj polovici 18. stoljeća. Godine 1774. zaposlio se u Celju, a između 1776. i 1778. radio je u Brežicama, gdje je obnavljao crkve i dvorce. Spominje se kod radova na dvorcu Kozje, portalu crkve u Artičama te Carinarnici u Dobovi. Kada je 1778. podnio molbu za primanje u zagrebački graditeljski ceh, priložio je čitav niz dokumenata i preporuka ljudi za koje je dotada radio, no usprkos tome u ceh nije primljen. U Zagrebu je, međutim, živio i radio do kraja života.

Od dokumentiranih Pazeltovih radova, spominje se crkva sv. Trojstva u Kapelama kod Brežica, na kojoj je izgradio zvonik i portal, te kuća Ivana Lackovića u Vlaškoj 5 u Zagrebu. Njegova arhitektura ima obilježja kasnobaroknog klasicizma.

Literatura
----------

* Đurđica Cvitanović, „Majstorski rad graditelja Josipa Pazelta", u: *Radovi Instituta za povijest umjetnosti* br. 1/2, 1972.
* Metoda Kemperl, „Radovi Josipa Pazelta u slovenskom dijelu Štajerske"[*mrtav link*], *Radovi Instituta za povijest umjetnosti* br. 31, 2007. ISSN 0350-3437
**Pampa** (kannada: , 902 -975 ), poznat i po tituli **Ādikavi** ( "Originalni pjesnik") je bio indijski kannada pjesnik koji se smatra jednim od najvećih kannada pjesnika. Poznat je i po svojim filozofskim učenjima. Služio je kao dvorski pjesnik Chalukya kralja Arikesarija II, Rashtrakuta vazala, a najpoznatija djela su mu epovi *Vikramārjuna Vijaya* ili *Pampa Bharata* te *Adipurana*, oba napisana u *Champu* stilu koji je sam razvio i koja su korištena od strane kasnijih kannada pisaca.

Djela džainističkih pisaca kao što su Ādikavi Pampa, Sri Ponna i Ranna su zajedno poznata kao "tri dragulja Kannada književnosti", odnosno najvrijednija u srednjovjekovnoj kannada književnosti.

Izvori i literatura
-------------------

1. ↑   *Merriam-Webster's encyclopedia of literature*. Merriam-Webster. 1995. str. 853. ISBN 0877790426.
2. ↑   *Students' Britannica India, Volumes 1-5*. Popular Prakashan. str. 78. ISBN 0852297602.

* Dr. Suryanath U. Kamat, A Concise history of Karnataka from pre-historic times to the present, Jupiter books, MCC, Bangalore, 2001 (Reprinted 2002)
* Prof K.A. Nilakanta Sastri, History of South India, From Prehistoric times to fall of Vijayanagar, 1955, OUP, New Delhi (Reprinted 2002).
* Adikavi Pampa, Shivakumar, Mysore Arhivirano 2012-07-16 na Wayback Machine-u
* Kannada literature under Rashtrakutas, Dr. Jyotsna Kamat
**Josip Vandot** (15. januar 1884 — 11. jun 1944) je bio slovenački pesnik i pisac za decu i omladinu.

Biografija
----------

Josip Vandot je rođen 15. januar 1884, u planinskom selu Borovška Vas, u Kranjskoj Gori, tada u Austrougarskoj monarhiji, danas u Sloveniji. 

U porodici njegovog oca, upravnika male železničke stanice, bilo je dvanaestoro dece. Kao dečak, Josip je pomagao pastirima da napasu stoku po okolnim pašnjacima. Po sopstvenim rečima, još od malena bio je opčinjen planinama, voleo je pesme, a kod kuće je od majke slušao o smelom Kekecu, zlom Bedancu i druge priče.

Nakon osnovne škole završio je gimnaziju u Novom Mestu. Lepota planinskog okruženja u kojem je odrastao podstakla ga je da u sedamnaestoj godini počne da piše pesme. Nakon gimnazije, želeo je da studira medicinu, ali kako ga roditelji nisu mogli izdržavati, zaposlio se na železnici. Službujući na železnici, često se selio po tadašnjim Austro-Ugarskim pokrajinama – Koruškoj, Štajerskoj, Primorskoj – slovenačkom primorju i Hrvatskoj. Nikada se nije mogao pomiriti sa tim da mu naporni radni dan ne ostavlja nimalo vremena za stvaranje pa je tražio da ga prevremeno penzionišu, nakon kojeg je od 1922. godine živeo u Ljubljani i posvetio se pisanju.

Josip Vandot je sarađivao sa tadašnjim listovima i časopisima za decu i omladinu gde su, između ostalog, u nastavcima izašle tri njegove priče koje su ga proslavile: 

* Kekec na zlom putu (Kekec na hudi poti, 1918)
* Kekec na vučjem tragu (Kekec na volčji sledi, 1922) i
* Kekec iznad usamljenog ponora (Kekec nad samotnim breznom, 1924).

Kekec je veseli pastir, vešt i neustrašiv koji se u svojim avanturama suočava sa brojnim opasnostima. Pored pojedinih Kekečevih neverovatnih i bajkovitih avantura i junaštva, Vandot se trudio da opiše stvarni život jednog pastira, tako da Kekec postaje pravi simbol snalažljivosti, smelosti i poštenja. U pričama o Kekecu jasno se prepoznaje Vandotov prelepi rodni kraj - Kranjska Gora, dolina Tamar i rečica Pišnica sa svojom surovom klisurom.

Tokom Drugog svetskog rata, 1941. godine nemačke okupacione trupe su mnoge slovenačke rodoljube deportovali u Srbiju i [[Nezavisna 
Država Hrvatska|NDH]]. Tada je i Vandot sa porodicom deportovan u okolinu Slavonskog Broda gde je i poginuo tokom „savezničkog" bombardovanja 1944. godine.

Vandotove knjige su doživele brojna izdanja, ali tek posle piščeve smrti. Tome su najviše doprineli filmovi o Kekecu koje je snimio Jože Gale. Snimljena su tri filma:

* Kekec (1951)
* Srećno, Kekec (Srečno, Kekec, 1963) - prvi slovenački film u boji i
* Kekečeve smicalice (Kekčeve ukane, 1968)

Izvori
------

1. ↑  
	* *Kekec* na sajtu IMDb
2. ↑  
	* *Srečno, Kekec* na sajtu IMDb
3. ↑  
	* *Kekčeve ukane* na sajtu IMDb

***Josip Vandot*** na Wikimedijinoj ostavi


|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 75874720
* LCCN: no90010200
* ISNI: 0000 0000 3957 4379
* GND: 1191310531
* BNF: cb17034409x (podaci)
* CONOR.SI: 1215075

 |
**Adolfo Veber Tkalčević** (Bakar, 11. svibnja 1825. - 
Zagreb, 6. kolovoza 1889.), hrvatski filolog, književnik, književni kritičar i estetičar.

Filozofiju je završio u Zagrebu, bogosloviju u Pešti, a slavistiku u Beču. Nastavio je zasade Gajeva ilirizma, Vjekoslava Babukića i Antuna Mažuranića, ali se udaljio od Gajeva nastojanja vezivanja uz V. Karadžića. Važan je kao jedan od pripovjedača koji sredinom 19. stoljeća prekida praksu *turske novele* i romantične proze uvodeći realističke značajke u hrvatskoj književnosti. Njegovi estetički nazori s klasicističkom pozadinom utjecali su na njegove filološke radove i mnoga rješenja u normizaciji hrvatskog književnog jezika.

Autor je prve sintakse književnoga jezika u Hrvata *"Skladanja ilirskog jezika"* izdane 1859. u Beču. Priredio je nekoliko školskih čitanki i pisao gramatike hrvatskoga i latinskoga jezika za srednje škole. Njegova *"Slovnica hrvatska"* iz 1871. služila je kao srednjoškolski udžbenik, te kao norma i kodifikacija tadašnjega književnog jezika. Obranu ilirskoga shvaćanja o književnom jeziku objavio je u *"Viencu"* 1884. pod naslovom *"Brus jezika ili zagrebačka škola".* Nakon Babukića i Antuna Mažuranića, postaje predvodnikom zagrebačke filološke škole.

Vanjske veze
------------

* Adolfo Veber: Književna obznana

***Adolfo Veber Tkalčević*** na Wikimedijinoj ostavi


|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 50032261
* LCCN: no96006881
* ISNI: 0000 0001 0970 036X
* GND: 119280701
* SUDOC: 059195592
* NKC: jx20080104007

 |
**Astronomske opservatorije Kazanskog univerziteta** izgrađena je 1837. godine u gradu Kazanj, Tatarstan, Rusija. Sastoji se od dva dijela.

Astronomska opservatorija Kazanskog univerziteta izgrađena je 1837. godine, i nalazi se u istorijskom centru Kazana, na univerzitetskom kampusu. Karakteriše je polukružna fasada i tri kule sa kupolama izgrađene za smeštaj astronomskih instrumenata. Nedaleko od opservatorije otvoren je moderan obrazovno-zabavni kompleks, uključujući planetarijum i astropark.

Astronomska opservatorija Engelhardtova se nalazi 20 km zapadno od Kazanja u selu Oktjabrski, u Zelenodolskom regionu Tatarstana na nadmorskoj visini od 92 metra. Od 1903. zove se Engelhardtova opservatorija. Osnovao ju je D. I. Dubjago, nakon što mu je uvažena molba D. I. Dubyaga za dobijanje sredstava i dodjeljeno zemljište za izgradnju opservatorije. Kamen temeljac za zgrade opservatorije postavljen je 7. marta 1899. godine. Sredsta je oberbijedio Vasilij Pavlovič Engelhardt (ruski - Василий Павлович Энгельгардт (1828—1915)), ruski astronom i javni radnik. Opservatorija je opremljena opremom koju je Engelhardt prenio na Univerzitet u Kazanu 1897. godine. Razlog osnivanja bilo je otežano posmatranja u centru grada (jaka izloženost svjetlu).

Engelhardtova astronomska opservatorija
Dizajn meridijanske sale omogućio je brzo izjednačavanje spoljašnje i unutrašnje temperature, što je dvoranu učinilo jedinstvenom. Pored glavne zgrade opservatorije izgrađene su i dvije drvene kućice sa kliznim krovovima za posmatranje malim prijenosnim instrumentima. Godine 1908. izgrađena je kamena kula sa rotirajućom kupolom za heliometar i druga drvena stambena zgrada. Godine 1914. izgrađena je treća stambena zgrada, zatim paviljon za astrograf. Godine 1934. počela je izgradnja seizmičkog podruma.

Kompleks sadrži naučne odsjeke za: meteorologiju, astrometriju, fotografsku astrometriju i dizajnersku grupu. Očuvana je u kompletu sa astronomskim instrumentima i danas obavlja uglavnom obrazovne funkcije. 

Astronomske opservatorije Kazanjskog univerziteta su 2023. god. uvrštene na listu UNESCO-ove svjetske baštine.

Izvori
------

1. ↑  Kod Kazana otvoren novi planetarijum - pristupljeno 6.1.2024.()
2. ↑  Naučno-metodološki opis nastavnog i opservacijskog kompleksa Astronomske opservatorije nazvane po V.P. Engelhardtu - Kazanski univerzitet - pristupljeno, 6.1.2024.
3. ↑  „Rusija, spomenici upisani na listu svjetske baštine". *UNESCO: Svjetska baština*. Pristupljeno 19. 5. 2021.
4. ↑  Astromonska opservatorija Kazanskog univerziteta na UNESCO-vom spiski Svjetske baštine()
5. ↑  „Astronomska opservatorija Kazanskog univerziteta". *UNESCO: Svjetska baština*. Pristupljeno 5. 1. 2024.

***Astromonske opservatorije Kazanjskog univerziteta*** na Wikimedijinoj ostavi
**Jovan Filopon** (oko 490–570), poznat i kao **Jovan Gramatik**, bio je vizantijski pisac i filolog te hrišćanski neoplatonski filozof i teolog. Njegovi spisi predstavljaju hrišćansku sintezu helenističke filozofske misli, a njihovi prevodi uticali su na razvoj sirijske i arpaske kulture, kao i na zapadnoevropsku misao. Kao teolog Filopon je predložio izvesna ezoterična tumačenja hrišćanske doktrine Svetog trojstva i Isusove prirode.

Filopon, koji je rođen u egipatskoj Aleksandriji i bio učenik Amonija Hermije, slavnog komentatora Aristotelovih spisa, tumačio je Arisitotela kritički u svetlosti neoplatonskog idealizma i hrišćanske teologije, pa je stoga Aristotelov koncept prvog uzroka poistovetio s hrišćanskim shvatanjem boga. Zalažući se za hrišćansku doktrinu stvaranja, sastavio je jedan traktat, koji je danas izgubljen, *O večnosti sveta*, u kome je polemisao sa Proklom, neoplatonskim filozofom iz 5. veka.

Moguće je da je upravo Filoponovo hrišćansko tumačenje Aristotelove misli omogućilo aleksandrijskoj akademiji da nastavi s delovanjem uprkos kritikama koje su dolazile iz crkve. Među njegovim značajnijim spisima su filozofski komentari uz Aristotelovu *Metafiziku*, *Kategorije*, *Fiziku*, spis *O duši*, *O nebu*, *Meteorologiju*, *O poreklu životinja*. Među mnogobrojnim, samo delimično sačuvanim teološkim spisima posebno se izdvaja delo *Sudija ili o jedinstvu*, i kojem obrađuje Sveto trojstvo i hristološka pitanja. Pošto je smatrao da je svaka priroda nužno individualizovana, zaključio je da je u Hristu moguća samo jedna priroda, ona božanska. Premda se takav teološki stav činio identičan jeretičkom monofizitizmu, Filopon se ortodoksnom učenju približio time što je objašnjavao da, premda Hrist ne može biti osoba po ljudskoj prirodi, ta se ljudska priroda ipak ne poništava njenim fundamentalnim jedinstvom sa božanskom. Tvrdeći da je njegova hristologija tradicionalna, kritikovao je doktrinarne tvrdnje pape Lava I (440-461) i Halkedonskog sabora (451), a 681. godine šesti vaseljenski sabor osudio je neke delove njegovih spisa zbog navodnog monofizitizma.

Da bi odbranio hrišćansku dogmu o besmrtnosti, Filopon se razišao s uobičajenim aristotelovskim i stoičkim tumačenjem jednog opšteg uma koji deluje u svim ljudima, i umesto toga smatrao da svaka osoba poseduje poseban um. Među njegovim drugim originalnim doprinosima zapadnoj misli jeste njegov razvitak Aristotelove kinetičke teorije kretanja (tj. načelo da se ništa ne kreće osim ukoliko ga ne pokrene neka spoljna sila) tako što je tvrdio da je brzina direktno proporcionalna snazi sile otpora.

Filoponova dva gramatička traktata kasnije su u revidiranom obliku postala veoma rasprostranjena kao udžbenici u srednjem veku.

Eksterni linkovi
----------------

* Biography in the Stanford Encyclopedia of Philosophy

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 98118283
* LCCN: n83164845
* ISNI: 0000 0001 2144 8064
* GND: 118712586
* SELIBR: 264340
* SUDOC: 028890752
* BNF: cb11908857z (podaci)
* BIBSYS: 90608919
* NLA: 35135017
* NKC: jn20000720072
* BNE: XX834285
* CiNii: DA08565294
* CONOR.SI: 148244835
* NSK: 000234415

 |
**Refik Bešlagić** (sin Agana) (Doboj, 1919 - Ponjerka, 1942) je bio partizanski komandant, kasnije proglašen za narodnog heroja Jugoslavije.

Prije rata je bio podoficir u vojsci Kraljevine Jugoslavije. Postao je članom KPJ. Nakon aprilskog rata je nakratko ušao u Hrvatsko domobranstvo, ali je demobilisan, te se u ljeto 1941. priključio partizanima. Zajedno sa bratom Adem je postao pripadnik Dobojskog partizanskog odreda te stupio u Lipačku četu. I on i brat su se istakli u borbi protiv domobranske posade iznad Doboja.

Refik je pokazao veliku hrabrost u borbi sa ustašama na Pridjelu, gde su ustaše palile kuće, zatim decembra 1941 godine protiv ustaša i domobrana u Gavranovićima, na Ozrenu januara 1942 godine, u borbi sa njemačkim skijašima u Brijesnici i u mnogim drugim borbama.

Učestvovao je u svim borbama oko Doboja i u mnogim diverzantskim akcijama na pruzi Doboj - Tuzla. Kao veoma pouzdan i hrabar borac prebačen je na teren Trebave, gdje je zajedno sa narodnim herojem Ismetom Kapetanovićem radio na okupljanju boraca. Po povlačenju jedinica sa Ozrena stupio je u Šestu istočnobosansku proletersku brigadu, u kojoj je postao komandir čete.

Početkom septembra 1942. godine oko dvadeset hiljada Njemaca i ustaša napalo je Šestu istočnobosansku brigadu kod Šekovica. Neprijatelj je stezao obruč sa trideset topova. Bosanci su odmah u toku noći navalili na prugu Han Pijesak - Zavidovići - Olovo u dužini od 30 kilometara. Prvi romanijski bataljon napao je i spalio železničku stanicu Pjenovac. Drugi bataljon, u kome je bio Refik, dočekao je kod Ponjerke transport ustaša koji je išao iz Zavidovića za Han Pijesak. Tada je Refik napravio svoj poslednji podvig. Kada je voz naišao na porušenu prugu, lokomotiva se prevrnula. Refik je tada iz neposredne blizine pokosio mitraljezom mnogo ustaša. Njihov otpor je bio vrlo jak. Da bi ohrabrio svoje borce, Refik je izašao iz zaklona i, ne zaklanjajući se, stoječi tukao neprijatelja. U tom trenutku neprijateijski mitraljeski rafat presijekao ga je preko grudi.

Za narodnog heroja je proglašen 1953. godine.
**Velimir Bujanec** (Varaždin, 1974.), kontroverzni je hrvatski televizijski voditelj.

Biografija
----------

Velimir Bujanec rođen je u Varaždinu 1974. godine. 

Trenutačno je urednik i voditelj televizijske emisije *Bujica*. U *Bujici* ugostio je brojne poznate osobe, najviše iz svijeta politike, s kojima je raspravljao o raznim temama. *Bujica* se emitira na mnogim lokalnim hrvatskim televizijama, a emitira se i u Sydneyu, u Australiji.

Već dugo godina živi i radi u Zagrebu.

Presude i kontroverze
---------------------

U studenom 2013. godine na zagrebačkom Črnomercu uhićen je s gramom kokaina. Priznavši njegovu uporabu, prekršajno je kažnjen na Prekršajnom sudu s 1400 kuna kazne. Nedugo potom uhićen je zajedno s dvojicom dilera i pritvoren zbog optužbe za dilanje kokaina. Prema optužnici, od lipnja do listopada 2013. godine u više navrata je preprodavao drogu te ju je davao prostitutkama u zamjenu za seksualne usluge. Nakon što je proveo mjesec dana u pritvoru, na sudu je priznao kaznena djela, nagodio se s tužiteljstvom te je u veljači 2014. godine pravomoćno osuđen na deset mjeseci zatvora i na tri godine uvjetno, u što mu je bilo uračunato vrijeme provedeno u Remetincu.

U lipnju 2017. godine u građanskoj parnici na osječkom Županijskom sudu nepravomoćno je osuđen za klevetu i uvrede bivšeg ministra unutarnjih poslova Ranka Ostojića u svojoj emisiji te je kažnjen novčano s 45 dnevnih dohodaka, odnosno 22.500 kuna, kao i na plaćanje sudskih troškova. Sud je utvrdio da je "nedvojbeno riječ o kleveti, jer je svjesno iznio neistinu."

Izvori
------

1. ↑  *Ekskluzivni razgovor s Velimirom Bujancem!*, glasbrotnja.net, 16. siječnja 2014. pristupljeno 7. svibnja 2016.
2. ↑  Marin Dešković. "TV VODITELJ VELIMIR BUJANEC UHVAĆEN S GRAMOM KOKAINA Sam je policiji predao vrećicu s drogom", *Jutarnji list*, 09.11.2013.
3. ↑  "Bujanec pritvoren na 30 dana: Kokainom plaćao prostituke?", 12. studenog 2013. 24sata.hr
4. ↑  Željko Petrušić, Marin Dešković: "TV VODITELJ VELIMIR BUJANEC PRIZNAO: 'Istina je, kokainom sam joj plaćao seks", Jutarnji list, OBJAVLJENO: 31.05.2014.
5. 1 2  Lacić, S. "Bujanec kriv zbog klevetanja Ostojića", *Glas Slavonije*, objavljeno 5. lipnja 2017.
**Tomaž Pandur** (Maribor, 19. februar 1963 - Skopje, 12. april 2016) bio je slovenski teatarski režiser.

Teatrom se počeo baviti kao učenik Prve gimnazije u rodnom Mariboru, gdje je osnovao amatersku grupu "Tespisov voz – Novo slovensko gledališče". Potom je studirao na ljubljanskom AGFT-u gdje je diplomirao 1989. godine. Još 1988. je režirao predstavu *Šeherezada* koja je izazvala senzaciju. Nakon nje je slijedio niz predstava kako u rodnom Mariboru, gdje je neko vrijeme bio direktor lokalnog teatra, tako u inozmestvu.

Umro je od srčanog udara prilikom izvođenja probe za predstavu *Kralja Leara* u Skopju.

Vanjske veze
------------

* Domača stran
* Tomaž Pandur - Geslo
* Oder, oddaja o sočasnem gledališču, 29. julij 2011
* Tomaž Pandur: Umetnik s podjetniško žilico ali podjetnik z umetniško, 5. april 2014
* Tomaž Pandur Intervju, 28. december 2014

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 305865130
* ISNI: 0000 0000 7704 2664
* GND: 120739828
* SUDOC: 161300537
* NKC: xx0306449
* BNE: XX4424486
* CONOR.SI: 14114403

 |
**Karamel** (od francuskog *caramel*, španjolskog *caramelo*, vjerojatno od latinskog *calamellus*= mala trska) je slatkiš od rastopljenog šećera.

Karakteristike
--------------

Karamel se dobiva zagrijavanjem šećera na 115 °C, pri čemu šećer prelazi iz kristalnog u amorfno stanje te poprima žućkastu boju i ugodan miris. Na kraju procesa se izljeva u kalupe i hladi i speman je za jelo kao slatkiš ili kao bazni aditiv za gazirana cola pića ili neke druge slatkiše u konditorskoj industriji.

Mliječni, bomboni od karamela
Karamel se može razlikovati po konzistenciji na tvrdi i mek, što zavisi od tog što mu je dodano prilikom kuhanja. Ukoliko se dodaje škrob i maslac bit će tvrđi.
Uz šećer se može dodati mlijeko, tako se prave meki, laki za žvakanje bomboni- *karamele*.

Prelivanje karamelom zove se *karamelizacija*, na taj način se prave brojni slatkiši, od voća, jabuka, smokava.
Kad se usitni u zrnca, njime se preljevaju sladoledi, torte, keksi i tako im se dodaje specifična aroma.

Izvori
------

1. ↑  „*Caramel*" (engleski). Merriam Webster. Pristupljeno 11.01.2024.
2. 1 2 3 4  „*Caramel, candy*" (engleski). Encyclopædia Britannica. Pristupljeno 11.01.2024.

Vanjske veze
------------

***Karamel*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Caramel, candy* (na portalu Encyclopædia Britannica ()
**Jovanka Nikolić** (Novi Sad, 16. decembra 1952 — Novi Sad, 8. januara 2017) je srpska autorka proze, poezije i poezije za decu.

Diplomirala je na Višoj pedagoškoj školi (fizičko vaspitanje) na Univerzitetu u Novom Sadu i Fakultetu dramskih umetnosti u Beogradu (organizacija scenskih i kulturno-umetničkih delatnosti). Bila je zaposlena u ustanovama koje su se bavile organizacijom sporta. Duže vreme bavila se sportskom koreografijom za svečanosti posvećene velikim sportskim i društvenim događajima.

Piše poeziju, prozu i knjige za decu. U njenoj prozi kojoj je najviše posvećena, kako kaže V. Gvozden, „Predmeti date realnosti se razaraju da bi se stvorila samostalna slika obeležena problemom identiteta, zaljubljenosti i samozaljubljenosti, nemoći, usamljenosti, privrženosti – kategorija koje su podložne, na ovaj način posmatrane, brojnim iskrivljavanjima i ironijskim obrtima."

Jovanka Nikolić živi i radi u Novom Sadu.

Dela
----

Jovanka Nikolić do sada je objavila sledeće knjige:

* „Lepet" (pesme), Matica srpska, Novi Sad 1980;
* „O raznim stvarima" (pesme za decu), Draganić, Beograd 1999;
* "Menu" (kratke priče), KOV, Vršac 1985;
* „Od predvečerja do praskozorja" (kratke priče), KOV, Vršac 1994;
* „Izvesni periodi u sto fragmenata" (roman), RAD, Beograd 1997;
* „Tako sam te voleo" (knjiga proze) Draganić, Beograd 1999;
* „Priče iz starine" (roman), Svetovi, Novi Sad 2006. godine

Izvori
------

1. ↑  Priče iz starine



|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 21514645
* LCCN: n2003035016
* ISNI: 0000 0000 3774 0193

 |
**As-salts**, također poznat kao Salt, je stari trgovački grad i administrativni centar u zapadnom središnjem Jordanu. Naziv potiče od latinske riječi *saltus*, što znači "šuma". 

Nalazi se na starom glavnom putu koji vodi od Amana do Jerusalima, na visoravni Balqa, oko 790-1.100 metara nadmorske visine, na prevoju tri brda, blizu doline Jordana. Jedno od tri brda, Jabal al-Qal'a, mjesto je srušene tvrđave iz 13. vijeka. Glavni je grad Jordanske pokrajine Balqa.

Predpostavlja se da ga je podigla makedonska armija za vrijeme Aleksandra Velikog. U vizantijsko doba bio je poznat kao Saltus i bio je sjedište biskupije. Naselje su uništili Mongoli, a zatim je obnovljeno za vrijeme vladavine mamelučkog sultana Baibarsa (1260.–1277.).

Svjetska baština
----------------

U gradu se nalaze velike javne zgrade i privatne rezidencije koje su izgrađene od žutog krečnjaka. Arhitektura građevina predstavlja mješavinu narodnih i modernih arhitektonskih utjecaja, te vještu izradu. Urbanizam je prilagođen strmoj naboranoj topografiji, sa mrežom međusobno povezanih stepeništa, javnih trgova, ulica i slobodnih prostora .

As-Salts proglašen je Svjetskom baštinom UNESCO-a na sjednici komiteta UNESCO-a 2021. godine.

Izvori
------

1. ↑  „Jordan, spomenici upisani na listu svjetske baštine". *UNESCO: Svjetska baština*. Pristupljeno 10. 1. 2024.
2. ↑  „As-salt". *UNESCO: Svjetska baština*. Pristupljeno 8. 1. 2024.

***As-salt*** na Wikimedijinoj ostavi
**Tat tvam asi** (sanskrt: तत् त्वम् असि ili तत्त्वमसि *tat tvam asi* - **to ti jesi**) je jedna od „velikih izreka" (maha-vakja) vedantske filozofije, koja izražava identitet individualnog bivstva (atman) sa univerzalnim bitkom (braman). 

Izreka potiče iz Ćhandgoja-upanišade (VI, 8—16), gde se na različitim primerima iz prirode (čovek, životinja, biljka, mineral) ilustruje pouka: „Ono što je sićušno jezgro, to je svojstvo svega ovoga. To je bivstvo, to je atman, to si ti, Švetaketo".

Budina kritika
--------------

Odbacujući središnju koncepciju bráhmanskog monizma iz upanišadi, izraženu u formuli identifikacije cjelokupnog bitka, "*tat tvam asi*", Buddho odgovara: "To nije moje, to nisam ja, to nije moje svojstvo".

Savremena tumačenja
-------------------

Šopenhauer naziva ovu spoznaju „plodom najviše nauke i najviše ljudske mudrosti".

Izvori
------

1. ↑  Tat tvam asi, Filozofijski rečnik, Matica Hrvatska, Zagreb 1984.
2. ↑  Čedomil Veljačić, NEKOLIKO SPORNIH TEMA U BUDDHINU STAVU PREMA RELIGIJI
3. ↑  Tat tvam asi, Filozofijski rečnik, Matica Hrvatska, Zagreb 1984.

Vidi još
--------

* Braman
* Atman
**Alfred Albini** (Graz, Austro-Ugarska, 15. 7. 1896 - Zagreb, 4. 11. 1978), nagrađivani jugoslavenski arhitekt.

Biografija
----------

Inž. Alfred Albini je rođen 15. 7. 1896 godine u Grazu u židovskoj porodici Srećka Albinija i Josefine (Malli) Albini. Alfredov otac je bio poznati kompozitor i dirigent. Alfred je studij arhitekture započeo na Visokoj tehničkoj školi u Beču, a diplomirao na Tehničkoj visokoj školu u Zagrebu koju je završio kao njezin prvi diplomant 1923 godine. 1924 zaposlio se kao asistent profesora Viktora Kovačića na Arhitektonskom odjelu Tehničkoga fakulteta Sveučilišta u Zagrebu, gdje je djelovao sve do 1962 godine. Prije Drugog svjetskoga rata izveo je više stambenih i obiteljskih kuća u Zagrebu (vila Maixner 1933 i kuća Arko 1938), projektirao Hrvatski dom 1927 i Gradsku štedionicu 1930 u Osijeku, te Hrvatski kulturni dom na Sušaku 1935 i više stambenih i javnih zgrada. Na Arhitektonskom odjelu Tehničkoga fakulteta Sveučilišta u Zagrebu predavao kolegije "Arhitektonske kompozicije" i "Arhitektura najnovijeg doba". Alfred Albini je dobitnik nagrada za životno djelo Viktor Kovačić (1966) i Vladimir Nazor (1968). Prof. Alfred Albini je umro u Zagrebu 4. 11. 1978 godine. Pokopan je na Mirogoju.

Literatura
----------

* Goldstein, Ivo (2005). *Židovi u Zagrebu 1918 - 1941.*, Zagreb: Novi Liber. ISBN 953-6045-23-0
**Jožef Pustaj**, originalno ime **Jožef Pozderec** (mađ.: *Pusztai József*) (Beltinci, 26. siječnja, 1864. – Beltinci, 13. veljače, 1934.) slovenski je pisac, pjesnik, učitelj, kantor i novinar u Mađarskoj.

Rođen je u Prekmurju. Njegov otac je bio Janoš Pozderec, a majka Franciška Nemec. Školu je pohađao u Beltincima, zatim učio u Međimurju u Čakovcu i u Pečuhu. 1883. godine dobio učiteljsku diplomu. Šest godina je radio u mjestu Szőceu. 1889. radio u Martjancima, kod Murske Sobote. Dobro je govorio hrvatski i njemački jezik. Neki vjeruju da je mađarski jezik znao bolje nego prekomurski ili hrvatski.

1919. godine je živio u Beltincima i ondje je umro.

Djela
-----

* Krcsánszko katholicsanszko pesmi z iz potrejbnimi molitvami i vnógimi vogrszkimi peszmami/Kersztény katholikus egyházi énekek a legszükségesebb imákkal és több magyar énekkel, 1893.
* Dober pajdás (1899, 1900, 1901)
* Mála molitvena kniga z potrejbnimi molitvani i vnó gimi peszmami za katholicsanszko mladézen/Kis imakönyv a legszükségesebb imákkal és énekekkel a kath. ifjúság számára 1900

Vanjske poveznice
-----------------

* Muravidéki Életrajzi Lexikon Arhivirano 2011-10-04 na Wayback Machine-u
* Szinnyei József: Magyar írók élete és munkái

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 5409161938130839870001
* CONOR.SI: 254325347

 |
**Paolo Učelo** (rođen kao Paolo di Dono, ital. *Paolo di Dono di Paolo, Paolo Uccello*, Firenca 1397—1475) italijanski slikar koji je bio pionir vizuelne perspektive u umetnosti. Učelo je bio obuzet proučavanjem perspektive. Koristio ju je da bi dobio osećaj dubine u svojim slikama.

Najznačajniji su mu radovi na tri slike koje predstavljaju bitku kod San Romana. Radio je u kasnoj gotičkoj tradiciji i naglašavao je boju, za razliku od klasičnog realizma koji su sledili ostali slikari te epohe.

Život
-----

Izvori o životu Paola Učela su relativno oskudni. Đorđo Vazari je o njemu napisao biografiju 75 godina posle Učelove smrti. Nadimak Učelo (ptičar) je uzeo jer je voleo da slika ptice. Od 1407. sa deset godina je šegrtovao kod čuvenog firentinskog vajara Lorenca Gibertija. Tu je započeo prijateljstvo sa Donatelom. Giberti je uticao na njegov kasnogotički, narativni stil i strukturnu kompoziciju. Primljen je u slikarski ceh 1415. godine. Do 1424. sam je zarađivao kao slikar. Te godine je slikao „Stvaranje i izgon" u crkvi Santa Marija Novela u Firenci. Time je dokazao svoju zrelost. U to doba naučio je geometriju od Manetija.

U Veneciju je otputovao 1425. da bi radio na mozaicima fasade crkve Svetog Marka. Postoje neki zapisi da je posetio Rim pre povratka u Firencu 1431. Radio je i na freskama u Pratu i Bolonji. Učelo je ostao u Firenci veći deo svog života radeći za različite crkve i patrone. Monohromatsku fresku *Ser Džon Haukvud* napravio je 1436. Tu je pokazao svoj interes za perspektivu. Konjanik i njegov konj su prikazani kao da se radi o skulpturi. 

Nikolo Mauruci da Tolentino u bici kod San Romana
Tokom 1443. slikao je figure na satu crkve Santa Marija dela Fjore. Iste godine radio je i na vitražima za istu crkvu. Tokom 1444. i 1445. radio je i u Padovi. U Firenci je od 1447. do 1454. slikao *Scene monaškog života* za crkvu Santa Minijato al Monte.

Oko 1450 -1456. slikao je tri čuvene slike *Bitka kod San Romana*. Slike prikazuju pobedu firentinske vojske nad sijenskom vojskom u bici 1432. Slike je radio za palatu Mediči u Firenci. Posebnim perspektivnim oblikom dobio je dubinu scene bojnog polja. 

U Urbinu je bio od 1465. do 1469. i radio je za kongregaciju Svetog Sakramenta. 
Poslednje delo mu je bilo *Lov* iz 1470. Umro je 1475. u 78 godini .

Svoj precizni analitički um pokušao je da upotrebi kako bi naučnim metodama slikeo trodimenzionalne objekte. Perspektiva sa njegovih slika imala je uticaj na čuvene slikare kao što su Pjero dela Frančeska, Albreht Direr i Leonardo da Vinči.

Spoljašnje veze
---------------

* Excerpts from Vasari's Life of Paolo Uccello
* Web Gallery of Art: Paolo Uccello
* Florence Art Guide: Paolo Uccello
* Paolo Uccello Homepage Arhivirano 2005-11-07 na Wayback Machine-u (na italijanskom)
* Paolo Uccello's Polyhedra
* Ron Schuler's Parlour Tricks: Getting Some Perspective

***Paolo Učelo*** na Wikimedijinoj ostavi
**Imaruí** (portugalski: *Lagoa de Imaruí*) je laguna Atlantskog oceana na jugoistoku Brazila u Saveznoj državi Santa Catarina.

Laguna Imaruí je udaljena oko 110 km od Florianópolisa.

Karakteristike
--------------

Laguna ima površinu od 184 km², duga je oko 32 i maksimalno široka do 8 km.

Imaruí je zapravo kompleks od tri kanalima povezana jezera, od gornjeg (sjevernog) *Mirim*, srednjeg *Imaruí* i donjeg (južnog) *Santo Antônio*, koji je kanalom *Barra da Laguna* povezan sa oceanom. Od oceana ga razdvaja dugi uski poluotok na čijem se južnom kraju nalazi grad Laguna.

U lagunu uvire više nekoliko potoka i rijeka, a najveće su *Tubarão* i *Una*, Tubarão uvire u Santo Antônio na jugu, a Una u Mirim na sjeveru.
Dubina varira od 2 do 14,9 metara na ulazu u ocean.

Od 2000. laguna je mjesto najvećeg kaveznog uzgoja rakova (Litopenaeus vannamei) u južnom Brazilu.

Izvori
------

1. 1 2 3 4   Márcia Berreta. „*Qualidade das águas da Lagoa do Imaruí*". Universidade Federal do Rio Grande do Sul. Pristupljeno 05.02.2024.
2. ↑   „*Island with 42.000 m², in Lagoa de Imaruí*" (engleski). Real estate Brazil. Pristupljeno 05.02.2024.

Vanjske veze
------------

***Imarui (laguna)*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Lagoa de Imaruí* (na portalu Mapcarta) ()
**Martim Afonso de Sousa** (Vila Viçosa, oko 1500. - Lisabon, 21. jul 1564.) bio je portugalski hidalgo i admiral koji je zapovijedao prvom kolonizatorskom ekspedicijom u Brazil (1530.-33.).

Nakon što je uništio koloniju francuskih trgovaca na terenu današnjeg Pernambuca, Sousa je 1532. osnovao prva dva stalna portugalska naselja u Brazilu. Prvo São Vicente, pored današnje luke Santos, a nakon njega Piratiningu, današnji São Paulo. 
Organizirao im je pravni i ekonomski sistem vlasti, i na taj način formirao model za organizaciju budućih kolonija. 

Sa lokalnim indijancima održavao je miroljubive odnose, pa je od njih i od brodolomaca španjolskih mornara načuo priče o nalazištima [[zlato|zlata i srebra u unutrašnjosti zemlje. To je postao snažan motiv za daljnju kolonizaciju Brazila.

Nakon te misije Sousa je kasnije radio kao guverner portugalske kolonije u Goi u Indiji.

Izvori
------

1. 1 2 3   „*Martim Afonso de Sousa, Portuguese admiral*" (engleski). Encyclopædia Britannica. Pristupljeno 01.02.2024.

Vanjske veze
------------

***Martim Afonso de Sousa*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Martim Afonso de Sousa, Portuguese admiral* ()
**Andrew J. Breitbart** (fonetski: Brajtbart; 1. februar 1969 - 1. mart 2012) je bio američki webmaster, kolumnist, bloger i konzervativni aktivist. Nakon što je sa Mattom Drudgeom surađivao na novinskom portalu The Drudge Report, a potom sa Ariannom Huffington na stvaranju Huffington Posta, pokrenuo je vlastiti portal za agregaciju on-line vijesti poznat kao breitbart.com, a potom i četiri kolaborativna bloga - Big Hollywood (posvećen američkoj filmskoj industriji), Big Government (posvećen američkoj unutrašnjoj politici), Big Journalism (posvećen američkim medijima) i Big Peace (posvećen vanjskoj politici) - u kojima sudjeluju desno orijentirani blogeri. Breitbart je poznat kao jedan od najvatrenijih pristaša i aktivista Pokreta čajanki (*Tea Party*). Godine 2011. je na blogu BigJournalism objavio kompromitirajuće fotografije koje su dovele do ostavke demokratskog kongresnika Anthonyja Weinera.

Njegova iznenadna smrt od navodnog srčanog udara 1.3.2012. na dan za koji je najavio objavu podataka koji će politički "pokopati" američkog predsednika Baracka Obamu je dovela do stvaranja teorije zavjere koja je dodatno pojačana kada je 20.4.2012. na smrt otrovan Michael Cormier koji je bio izvršio obdukciju Breitbarta

Vanjske veze
------------

***Andrew Breitbart*** na Wikimedijinoj ostavi

**Breitbart's websiteovi:**

* Breitbart.com – news site
* Breitbart.tv Arhivirano 2010-10-15 na Wayback Machine-u – video news site
* Big Hollywood Arhivirano 2015-01-08 na Wayback Machine-u – group blog about Hollywood, movies and TV
* Big Government Arhivirano 2011-06-08 na Wayback Machine-u – group blog about politics and government
* Big Journalism Arhivirano 2010-10-17 na Wayback Machine-u – group blog about journalism

**Ostali linkovi:**

* Interview Arhivirano 2011-11-05 na Wayback Machine-u by Peter Robinson on Uncommon Knowledge
* Andrew Breitbart na sajtu IMDb
* Nastupi na kanalu *C-SPAN*
* Djela čiji je autor ili tema Andrew Breitbart u bibliotekama (WorldCat katalog)