recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Ovo je članak o gesti. Za anatomski dio udova vidi srednji prst.
Ispruženi srednji prst.
**Srednji prst** ili **cajper** je ručna gesta u kojoj je srednji prst uzdignut, drugi prsti obično stisnuti u šaku, a nadlanica okrenuta od gestikulatora. U mnogim kulturama, napose zapadnjačkima, isticanje ili pokazivanje srednjeg prsta smatra se opscenim, njime se izražava umjeren do krajnji prezir i u neverbalnoj komunikaciji označava isto što i vulgarizmi »odjebi«, »jebi se« itd. Osim za izražavanje prezira, gesta se katkad također koristi iz zabave ili humora.

Srednji prst datira iz antičke Grčke, a koristio se također u antičkom Rimu. Historijski, gesta je predstavljala falus. U nekim modernim kulturama stekla je sve veću prepoznatljivost kao znak nepoštovanja, a često je koriste muzičari (napose u hardcore punk bendovima i reperi), glumci, celebriteti, sportaši i političari. Većina gestu i dalje smatra opscenom. Kažiprst i prstenjak polusavijeni uz srednji prst u suvremeno se doba povezuju s prikazom testisa.

Cinički filozof Diogen, prikazan na slici J.-L. Gérômea, s velikom zemljanom posudom u kojoj je živio; kada su stranci u krčmi izrazili želju da makar nakratko vide velikog oratora Demostena, Diogen je navodno ispružio srednji prst i uzviknuo »ovo je, za vas, demagog Atenjana«.

Vidi još
--------

* artikulatorne geste
* drkadžija
* figa ili šipak (gesta)
* lista gesta
* lista znakovnih jezika
* manualna komunikacija
* neverbalna komunikacija
* šoker (gesta)
* V (gesta)

Izvori
------

1. ↑  Skok, M. i Babić, V. (2012). *Ruke u komunikaciji*. Pristupljeno 27. siječnja 2017.
2. ↑  Rosewarne, Lauren (2013). *American Taboo: The Forbidden Words, Unspoken Rules, and Secret Morality of Popular culture*. str. 51.
3. ↑  Diogen Laertije. „Lives of Eminent Philosophers VI.2.34" (starogrčki). Perseus Project. Pristupljeno 11. srpnja 2012.

Eksterni linkovi
----------------

***Srednji prst (gesta)*** na Wikimedijinoj ostavi

* Robbins, Ira P. (2008). „*Digitus Impudicus*: The Middle Finger and the Law" (pdf). *UC Davis Law Review* **41**. [*mrtav link*]
* „Finger Gesture Guide". *Simply Body Language*. SteNet Services B.V. [*mrtav link*]
* „Pluck Yew". *Snopes.com*. 9. srpnja 2007.
**Džin Heršolt** (dan. *Jean Hersholt*) je bio danski glumac, rođen 12. jula 1886. godine u Kopenhagenu (Danska), a umro 2. juna 1956. godine u Holivudu (Kalifornija).

Biografija
----------

Rođen je u Kopenhagenu u poznatoj danskoj glumačkoj porodici. Kao mlad dečak putovao je sa porodicom po Evropi. Kasnije je maturirao na Školi umetnosti u Kopenhagenu. Svoja prva dva filma je snimio u Nemačkoj tokom 1906. godine. Godine 1913. emigrira u u SAD i tu snima ukupno 140 filmova (75 nemih i 65 sa zvukom) od kojih je četiri i režirao. Ujak je kanadskom bivšem zameniku premijera Eriku Nilsenu, kao i poznatom glumcu Lesliju Nilsenu.
Najpoznatije uloge je ostvario kao Markus Šuler u filmu *Greed* i kao deda Širli Templ u filmu Hajdi (1937). Njegova zadnja uloga je bila u filmu *Run for Cover* 1955. godine.

Filmografija
------------

|  |
| --- |
| **Filmografija glumca Džin Heršolt** |
| God. | Srpskohrvatski naziv | Originalni naziv | Uloga |
| 1932. | Grand hotel |  |  |  |

Vidi još
--------

* Humanitarna nagrada Džin Heršolt

Spoljašnje veze
---------------

* Jean Hersholt na sajtu IMDb

Izvori
------

1. ↑  According to the State of California. *California Death Index, 1940-1997*. Center for Health Statistics, California Department of Health Services, Sacramento, California. Searchable at
2. ↑  Golden Silents: Jean Hersholt



***Jean Hersholt*** na Wikimedijinoj ostavi

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 19883493
* LCCN: n80017914
* ISNI: 0000 0001 0958 782X
* GND: 1037762207
* SUDOC: 133281914
* BNF: cb14052891k (podaci)
* NKC: xx0159520
* BNE: XX1304958
* CONOR.SI: 50046819

 |
*Za ostale upotrebe, v. [[Sveta Katarina (razvrstavanje)]].*
**Sveta Katarina Đenovska** (Genova, 1447. - Genova, 15. rujna 1510.), talijanska mističarka i svetica.

Životopis
---------

Rodila se u Genovi 1447. kao posljednje od petero djece. Udala se sa šesnaest godina za Giuliana Adorna. Pošto je on bio trgovac, rijetko kada je bio doma. Sa 25 godina počinje Katarinino obraćenje. Sa mužem se ubrzo počinje brinuti o bolesnicima. Muž joj je umro 1489. godine. Za vrijeme velike epidemije kuge godine 1493. i 1501. boravila je sa bolesnicima u Genovi. 1507. godine se jako razboljela te je umrla 15. rujna 1510. 

Papa Klement X. proglasio ju je 1675. blaženom, a 1737. papa Klement XII. proglasio ju je svetom. Blagdan joj se slavi 15. rujna. Tijelo joj je ostalo da danas neraspadnuto.

Izvori
------

1. ↑  Pope Benedict XVI. "On Catherine of Genoa", General Audience January 12, 2011
2. ↑  neraspadnuto tijelo Katarina Đenovska, pristupljeno 1. travnja 2015.

Poveznice
---------

* Neraspadnuta tijela svetaca
**Jean de La Fontaine** (Château-Thierry, 8. srpnja 1621. - Pariz, 13. travnja 1695.), francuski književnik iz XVII. stoljeća

Ogledao se u svim književnim rodovima, a glavna su mu djela "Basne i bajke", "Pripovijesti u stihu". Od antičkih pisaca preuzeo je okosnicu, a basnu osvježuje elementima drame, satire i poezije. Životinje njegovih basni kriju pod svojom kožom sve ljudske slabosti. Njegove basne vrlo su poznate i smatraju se remek djelima svjetske književnosti. Inspirirane su Ezopom, Horacijem i staroindijskom književnosti kao Pančantantra.

Prvo djelo od 124 basne izašlo je 31. ožujka 1668. godine pod nazivom "Ezopove basne", a bile su posvećene Luju, Velikom Dauphinu, sinu Luja XIV.. Basne su bile jako dobar izbor za čitanje: imale su ritam, pisane su u rimi, prirodne i lake za čitanje, tipično francuske. Njegove basne nisu samo štivo za djecu već i za odrasle. U njegovim basnama često stradaju dobri (jer nisu dovoljno lukavi), a pobjeđuju pametni i spretni (makar bili i zli). Obrazovaniji ljudi su uspjeli i citirati stotine La Fontaineovih rečenica. Poštanske marke s njegovom slikom i njegovim basnama izdane su 1995. godine u Francuskoj.

U intervalima tijekom života izašle su ostale edicije njegovih basni. Posljednja je izašla 1693. godine. Član *Académie française* (Francuske akademije) postao je 1683. godine. 


***Jean de La Fontaine*** na Wikimedijinoj ostavi
*Za ostale upotrebe, v. Kolovrat (razvrstavanje).*

**Kolovrat** (sintagma od *kolo* + *vrat*  = vrtiti) ili **čekrk**, **vitlić**, je stara drvena mašina za predenje (pretvaranje vlakana
vune, lana, kudelje i [[pamu

Karakteristike
--------------

Najstarija verzija kolovrata bila je vrlo jednostavna, to je u suštini bilo fiksirano drveno kolo, koje se polako okretalo desnom 
rukom, dok se lijevom odmatalo niti vlakna sa preslice, koja je također vertikalno bila fiksirana na istu podlogu. Niti sa kola su na kraju namatane na vreteno.

Iako nije bio savršen, on je omogućio mehaničko ubrzanje procesa predenja, jer se pomoću kola dobijala ravnomjernija pređa.

Crtež vrlo stare verzije kolovrata

Historija
---------

Kolovrat je najvjerojatnije razvijen u Indiji, iako se nezna točno - gdje, jer su mu korijeni mutni. Do Evrope je dospio preko Bliskog istoka tokom srednjeg vijeka.

Prvi kolovrat dokumentiran je u Veneciji - 1224. u Bologni 1256. a nakon tog u Parizu 1268. i njemačkom
Speyeru 1280.

Početkom 16. vijeka kolovrat je u Evropi unapređen, kad mu je dodano *sasko kolo* sa pedalom, pa se kolo odtad moglo nogom brže okretati, a ne rukom koja je oslobođena za druge radnje. Druga inovacija u saskom kolu bio je kalem umjesto vretena na koji su se niti pređe kontinuirano namatale.

Značajno poboljšanje razboja, koje se dogodilo u Velikoj Britaniji tokom 18. vijeka, izazvalo je i potražnju za bržim mehaničkim predenjem, pa je nakon tog napravljen čitav niz izuma koji su pretvorili kolovrat u jednu od prvih mašina industrijske revolucije.

I pored toga što se kolovrat brzo širio Evropom, on nije posve istisnuo ručno predenje, u Hrvatskoj se počeo primjenjivati u posljednjim dekadama 19. vijeka.

Izvori
------

1. ↑  „*Kolovrat*" (hrvatski). Hrvatski jezični portal. Pristupljeno 4. 09. 2016.
2. 1 2 3 4  „*Spinning wheel*" (engleski). Encyclopædia Britannica. Pristupljeno 04. 09. 2016.
3. ↑  John Munro. „*Wool and Wool-Based Textiles...*" (engleski). University of Toronto. Pristupljeno 04. 09. 2016.
4. ↑  „*kolovrat*" (hrvatski). Hrvatska enciklopedija. Pristupljeno 04. 09. 2016.

Vanjske veze
------------

***Kolovrat*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Spinning wheel* na portalu Encyclopædia Britannica ()
**Palazzo Barberini** je barokna palača iz 17. vijeka u historijskom centru Rima na Piazzi Barberini. U njoj je danas smješten dio muzeja Galleria Nazionale d'Arte Antica s finom kolekcijom renesansnih i baroknih slika.

Historija
---------

Sve je počelo 1623. kada je Maffeo Barberini izabran za papu pod imenom Urban VIII.. Dvije godine kasnije kupio je vilu na brdu Kvirinal, koja je nekad pripadala porodici Sforza, za svoje ambiciozne nećake. Za uređenje i adaptaciju vile angažirao je arhitekta Carla Maderna, koji je palaču počeo graditi 1627. uz pomoć nećaka Borrominija. Maderno je ingeniozno odlučio da ne sruši staru vilu, već mu je ona poslužila kao veza između dva nova krila koja je počeo podizati. Taj novi tlocrt u obliku slova H, bio je velik doprinos baroknoj arhitekturi, jer je omogućio da se između krila podižu vrtovi s egzotičnim biljem i tajnim labirintima.

Vrt i fasada palače danas
Borrominijeve spiralne stepenice
Danas se u palaču i muzej ulazi iz ulice Via delle Quattro Fontane kroz portik kog je vjerojatno projektirao Bernini, jer je on 1629. preuzeo gradilište , kad je Maderno umro. Srce palače je veliki salon kog je oslikao veličanstvenom stropnom freskom Pietro da Cortona. Do te monumentalne prostorije može se doći preko Berninijeva kvadratnog stepeništa i izvanrednih spiralnih stepenica, koje je najvjerojatnije projektirao i izveo Borromini. Počevši od oko 1620. pa sve do sredine 18. vijeka brojni umjetnici i zanatlije neprekidno su radili na ukrašavanju enterijera. Tokom 18. vijeka Cornelia Costanza, posljednji direktni nasljednik porodice Barberini, podigla je još jedan kat u stilu rokokoa sa stanom, u kom su njeni nasljednici živjeli sve do 1955. godine.

Izvori
------

1. 1 2 3  „*Piazza Barberini*" (engleski). Aviewon cities. Arhivirano iz originala na datum 2016-06-10. Pristupljeno 8. 3. 2018.
2. 1 2 3 4 5 6  „*Palazzi*" (talijanski). Barberini Corsini. Pristupljeno 8. 3. 2018.

Vanjske veze
------------

***Palazzo Barberini*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Službene stranice Galerije Barberini* ()

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 172645747
* GND: 4028161-9

 |
Kapi rose prianjaju na paukovu mrežu zbog adhezije.
Nitrocelulozno ljepilo izvan pakovanja.
**Adhezija** (lat. *adhaesio*: prianjanje, lijepljenje), u fizici, je pojava međusobnog privlačenja površina dvaju tijela načinjenih od različitih tvari, ili tijela i tekućine, zbog djelovanja elektromagnetskih sila među molekulama. Privlačne sile kratka su dosega, a vrijednost im ovisi o vrsti tvari u dodiru. Prianjanje je izraženije ako je jedna od tvari tekućina. Može biti vrlo jako. 

Na svojstvu adhezije osniva se, na primjer, metalizacija prskanjem (štrcanjem, šopiranjem), koja se sastoji se u prskanju kapljica rastaljenoga metala ili slitine na površinu predmeta s pomoću zračnoga mlaza. Metaliziranje se vrši pomoću posebnog alata u obliku pištolja u koji automatski ulazi žica od nekog metala. Ta se žica plamenikom ili električnim lukom rastali, a onda se pod zračnim tlakom (pneumatika) izbacuje u mlazu na predmet koji želimo metalizirati. Na takav način možemo i drvo metalizirati.

Ljepilo
-------

*Glavni članak: Ljepilo*
**Ljepilo** ili **adheziv** je tvar koja služi za lijepljenje (sljepljivanje) materijala, to jest za njihovo spajanje stvaranjem veznoga filma među slijepljenim površinama. Djelovanje ljepilâ temelji se na njihovu prianjanju uz površinu predmeta (adhezija) i njihovoj unutrašnjoj čvrstoći, koja potječe od privlačnih međuatomskih ili međumolekularnih sila (kohezija). Osnova je lijepljenja kvašenje površina ljepilom te naknadno očvršćivanje slijepljenoga spoja. Kvašenje površine ovisi o napetosti površine i ravnotežnom kontaktnom kutu koji se uspostavlja između čvrste površine materijala, tekućega ljepila i zraka. Teorija lijepljenja vrlo je složena, jer pritom sudjeluje niz čimbenika koji se odnose na svojstva površina koje se lijepe (kemijska aktivnost, hidrofilnost ili hidrofobnost, čistoća, hrapavost površine, homogenost), na svojstva ljepila (površinska napetost, viskoznost, polarnost, kiselost ili bazičnost, brzina sušenja) te fizikalna i mehanička svojstva stvorenoga veznoga filma. Ljepila se u obliku viskozne tekućine nanose u tankom sloju na jednu ili na obje površine koje se sljepljuju, katkad uz povišeni pritisak. Sušenjem ljepila stvara se nakon nekog vremena adhezijska veza i postiže maksimalna čvrstoća slijepljenoga spoja, zbog hlapljenja medija u kojem se ljepilo primjenjuje (voda ili organsko otapalo) ili pak kemijskom reakcijom tvari sadržanih u ljepilu.

Izvori
------

1. ↑   **adhezija**,  "Hrvatska enciklopedija", Leksikografski zavod Miroslav Krleža, www.enciklopedija.hr, 2015.
2. ↑   Velimir Kruz: "Tehnička fizika za tehničke škole", "Školska knjiga" Zagreb, 1969.
3. ↑   **ljepila (adhezivi)**,  "Hrvatska enciklopedija", Leksikografski zavod Miroslav Krleža, www.enciklopedija.hr, 2015.
**Jean-Baptiste de Monet Lamarck**, punim imenom i naslovom **Jean-Baptiste Pierre Antoine de Monet, chevalier Lamarck** (Bazentin-le-Petit, 1. kolovoza 1744. - Pariz, 18. prosinca 1829.), francuski prirodoslovac.

Rodio se u plemenitaškoj obitelji u Bazentinu. Obitelj mu je dala brojne ugledne vojnike.
Studirao je na isusovačkom učilištu u Amiensu od 1755. do 1759. godine. U vojničku se karijeru dao 1761. stekavši naslov *Chevalier de Saint-Martin*. Ratovao je u Sedmogodišnjem ratu s Pruskom, u fazi poznatoj kao Pomeranijski rat, gdje je Pruska ratovala protiv Švedske. Odlikovan je za hrabrost na ratištu. Na svojoj postaji u Monaku, zainteresirao se za prirodoslovlje te je odlučio studirati medicinu. Nakon što je ranjen u vojsci 1766. povukao se iz vojske te se vratio tudiju medicine.

Posebice se zanimao za botaniku. Kasnije je objavio trosveščano djelo *Flora française*. Postao je članom Francuske akademije znanosti 1779. godine. Vremenom se uključio i u rad pariškog botaničkog vrta te je postao čelnikom odjela za botaniku 1788. godine. Kad je utemeljen pariški Prirodoslovni muzej 1793. godine, ondje je dobio mjesto profesora zoologije.

Bio je kustos botaničke zbirke, a poslije profesor zoologije u Jardin du Roi. U "Zoološkoj filozofiji" sustavno je razradio prvu cjelovitu teoriju o evoluciji organskog svijeta, poznatu pod imenom *lamarkizam*, po kojoj organizmi stečena svojstva nasljeđuju. Temeljno značenje ima njegovo posljednje djelo "Prirodopis beskralježnjaka".

Njegovo djelo je bilo ispred vremena u kojem je živio, pa za života nije bio dovoljno shvaćen. Potkraj života je oslijepio te je umro u bijedi.

U biologiji se rabi kratica **Lam.** kad se citira botaničko ime.

Izvori
------

1. ↑  Damkaer, David M. (2002.). *The Copepodologist's Cabinet: A biographical and bibliographical bistory*. Philadelphia: American Philosophical Society. str. 117. ISBN 0-87169-240-6.
2. 1 2  Packard, Alpheus Spring (1901.). *Lamarck, the founder of Evolution: his life and work with translations of his writing on organic evolution*. New York: Longmans, Green..
3. ↑  Tražilica Međunarodni indeks biljnih imena



***Jean-Baptiste Lamarck*** na Wikimedijinoj ostavi

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 41849820
* LCCN: n79066729
* ISNI: 0000 0001 2129 6742
* GND: 118726048
* SELIBR: 69717
* SUDOC: 028105869
* BNF: cb120006510 (podaci)
* BIBSYS: 90622972
* NLA: 35288534
* NDL: 00470042
* NKC: nlk20010100974
* Botanist: Lam.
* BNE: XX946763
* CiNii: DA02409616
* CONOR.SI: 158577507
* NSK: 000107749

 |
**Shangguan Wan'er** (tradicionalni kineski: 上官婉兒; pojednostavljeni kineski: 上官婉儿) (664?–21. jul 710), carska supruga sa satusom  ***Zhaorong***  (昭容), posthumno ime Huiwen (惠文), bila je kineska plemkinja i velikodostojnica u službi dinastije Tang koja je postala konkubinom cara Zhonzonga. Poznata je i kao nadarena pjesnikinja, zbog čega se smatra jednom od najpoznatijih žena kineske historije. 

Bila je unuka Shangguan Yija, kancelara u službi cara Gaozonga. Shangguan Yi je kao pristaša bivše carice Wang došao u nemilost carice Wu Zetian te je početkom 659. zajedno sa svojim sinom Shangguan Tizhijem optužen za izdaju i pogubljen. Shangguan Wan'er je tako ostala siroče, a njena majka Gospa Zheng je bačena u ropstvo; oboje su radili kao sluškinje u carskoj palači. Međutim, Shangguan Wan'er je naučila pisati, i kada je imala 13 godina, carica Wu Zetian je slučajno nabasala na neke njegove radove u sobi krunskog princa. Duboko impresionirana kvalitetom teksta, učinila ju je svojom sekretaricom. Bila je osoba od njenog najvećeg povjerenja, a jedini incident je bio slučaj neposluha nakon koga joj je carica za kaznu dala tetovirati lice.

Nakon što je godine 705. izvršen puč kojim je svrgnuta Wu Zetian, Shangguan Wan'er je postala jednom od supruga njenog sina - cara Zhongzonga. Istovremeno je započela ljubavnu vezu sa Wu Sansijem, nećakom bivše carice koji je preko nje postao uticajna ličnost na dvoru nove carice Wei. Kasnije je imala i ljubavnu vezu sa kancelarom Cui Shijem.

Nakon smrti muža 710. je prijestolje pod uticajem carice Wei preuzeo car Shang, ali je ubrzo nakon toga izveden puč u kome je pogubljena carica Wei. Među žrtvama je bila i Shangguan Wan'er. Novopostavljeni Xuanzong joj je, pak, dao sahraniti sa svim počastima te objavio 20-tomno izdanje njene poezije.

Napomene i reference
--------------------

1. ↑  Historijski izvori navode kako je Shangguan Wan'er bila beba kada su njen djed Shangguan Yi i otac Shangguan Tingzhi pogubljeni krajem zime 664, što implicira, ali ne potvrđuje da je rođena 664. V. *Knjiga Tanga*, vol. 51  Arhivirano 2007-10-11 na Wayback Machine-u i *Nova knjiga Tanga*, vol. 76. Arhivirano 2008-02-19 na Wayback Machine-u

* *Knjiga Tanga*, vol. 51. Arhivirano 2007-10-11 na Wayback Machine-u
* *Nova knjiga Tanga*, vol. 76. Arhivirano 2008-02-19 na Wayback Machine-u
* *Zizhi Tongjian*, vols. 208, 209, 210.

Vanjske veze
------------
**Santa Maria in Montesanto** je barokna crkva u strogom historijskom centru Rima, na Piazza del Popolo.

Crkva je poznata kao blizanac crkve Santa Maria dei Miracoli koja leži s druge strane ulice Via del Corso.

Historija
---------

Papa Aleksandar VII. želio je uljepšati trg, pa je zbog tog 1658. angažirao arhitekta Carla Rainaldia da mu napravi projekte za dvije crkve.

Od 1662. do 1667. Carlo Rainaldi je radio na gradnji te crkve. Kad je papa umro 1667. posao na daljnjoj gradnji tih dviju crkava povjeren je Berniniju i Carlu Fontani, koji su poprilično izmjenili Carlove ideje ali ne i osnovnu zamisao.

Pogled na crkve blizanke
Kako je papa Aleksandar VII. želio napraviti trijumfalni ulazak u grad, Rainaldi je trebao napraviti da crkve izgledaju simetrično, iako to nije bilo moguće jer je parcela na kojoj se gradila Santa Maria in Montesanto - bila manja. On se ingeniozno dosjetio kako da rješi taj problem pa je njoj projektirao eliptoidnu kupolu, fizički manju, ali vizualno istu, dok je na projektu za blizanku Santa Maria dei Miracoli predvidio klasičnu kružnu kupolu.

Tako te dvije crkve na prvi pogled izgledaju potpuno isto, iako zapravo to nisu, jer je parcela na kojoj je podignuta Santa Maria in Montesanto manja.

Izvori
------

1. 1 2  „*Santa Maria in Montesanto*" (engleski). Info Roma. Pristupljeno 3. 3. 2018.
2. 1 2 3 4  „*Piazza del Popolo*" (engleski). Aviewon cities. Arhivirano iz originala na datum 2016-06-29. Pristupljeno 3. 3. 2018.
3. ↑  „*Rainaldi, Carlo*" (talijanski). Treccani. Pristupljeno 3. 03. 2018.

Vanjske veze
------------

***Santa Maria in Montesanto*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Santa Maria in Montesanto* ()

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 148135767
* LCCN: no2008073560
* GND: 4679497-9
* SUDOC: 068773986

 |
**Rudi André Kamperveen** (Paramaribo, 27. rujna 1924. – Paramaribo, 8. prosinca 1982.), surinamski sportaš, sportski djelatnik, novinar, poslovni čovjek i političar. Kamperveen je bio iznimno utjecajna ličnost u historiji surinamskog sporta. Iako je najviše uspjeha ostvario kao profesionalni nogometaš, igrao je košarku (igrao je tijekom služenja vojske i bio nacionalni reprezentativac) te se natjecao u džudu (bio je prvi nositelj crnog pojasa u historiji Surinama te je osnovao prvu džudo školo u zemlji). Osim u Surinamu, profesionalno je igrao i u Brazilu i u Nizozemskoj, postavši tako prvi surinamski nogometaš koji je profesionalno zaigrao u Nizozemskoj. Također, tijekom 1940-ih godina bio je kapetan reprezentacije Surinama. Nakon umirovljenja, bio je izbornik Surinama i vodio je S.V. Transvaal, s kojim je 1962. godine postao nacionalni prvak.

Iako je imao bogatu sportsku karijeru, Kamperveen je ostavio značajan trag u sportu i nakon aktivne karijere. Još 1950. godine utemeljio je sportski časopis *Sport Ontspannings Kroniek*, a jedno je vrijeme bio i komentator nogometnih utakmica na radiju. Godine 1966. nakon što je u Surinamu pokrenuta prva televizijska postava, Kamperveen je za stanicu producirao prvu sportsku televizijsku emisiju u historiji Surinama, koja je nosila naslov *Sportrevue*. Godine 1975. utemeljio je i vlastitu radijsku stanicu, Ampie's Broadcasting Corporation, koja je aktivna i danas. Nakon što se školovao u Nizozemskoj i Zapadnoj Njemačkoj, Kamperveen je dao značajan doprinos sportu u Surinamu kao sportski djelatnik. Nakon funkcija u Surinamskom nogometnom savezu i CONCACAF-u, Kamperveen je bio jedan od utemeljitelja i prvi predsjednik CFU-a, a kasnije je bio i potpredsjednik FIFA-e.

Nakon državnog udara 1980. godine, imenovani predsjednik Henk Chin A Sen postavio ga je za Ministra kulture, mladih i sporta. Ubrzo je došao u sukob s Nacionalnim vojnim savjetom oko njihove politike te je odstupio s ministarske pozicije i postao javni kritičar Désija Boutersea i njegove politike. Svoje nezadovoljstvo iznosio je u tisku i preko radija, na vlastitoj stanici. U 02:00, 7. prosinca 1982. godine, Bouterseovi vojnici upali su u Kamperveenom dom, ubili njegove pse i odveli ga, ispred šokirane supruge, u Fort Zeelandiju, gdje je bilo Bouterseovo sjedište. Tamo je bio zajedno s još 14 kritičara Bouterseove vlasti, mahom javnih intelektualaca i bivših pučista, gdje su ih Boutersove trupe mučile i ubile. Bouterse je naknadno objavio da su sve žrtve stradale prilikom pokušaja bijega, što je bila laž, jer su tzv. Decembarska ubojstva bila njegov obračun s političkim oponentima. Kamperveen je pokopan 13. prosinca u Paramaribu.

Ženio se dva puta, a iz prvog je braka imao troje djece – sinove Johnnyja i Henka te kći Lilian. Sa svojom drugom suprugom, Lein van Leuvenum, vjenčao se 1980. godine u New Yorku; nisu imali zajedničke djece.
**São João da Barra** je grad od 28,820 i općina od 36,731 stanovnika na jugoistoku Brazila u Saveznoj državi Rio de Janeiro.

Geografske karakteristike
-------------------------

São João da Barra se nalazi pored ušća rijeke Paraíba do Sul u Atlantik, udaljen 318 km sjeveroistočno od svog administrativnog centra Rio de Janeira.

Historija
---------

Selo *São Pedro da Praia* je još 1676. dobilo status vile, kad mu se privreda bazirala na ribarstvu, stočarstvu i ratarstvu.
Tokom 18. vijeka promet na rijeci se povećao zbog premještanja proizvodnje šećerne trske u Salvador i Bahiju. 
Rast luke doveo je demografskog rasta, tad su podignuti vijećnica i zatvor a crkva je proširena.

Za Brazilskog Carstva - 1850. dobio je status grada od cara Pedra II i novo ime *São João da Barra*.
Krajem 19. vijeka proradile su prve tvornice.

Početkom 20. vijeka zapao je u krizu jer je mulj zatrpao luku. Iz krize je izašao krajem 1970-ih kad su otkrivena nalazišta nafte.
Pored nafte velike nade se polažu u izgradnju nove luke *Porto do Açu*.

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5 6  „São João da Barra" (engleski). City Population. Pristupljeno 07.02.2024.
2. 1 2 3  „São João da Barra Municipality in Rio de Janeiro" (engleski). City Population. Pristupljeno 07.02.2024.
3. 1 2 3 4  „Histórico" (engleski). Prefeitura Municipal de São João da Barra. Pristupljeno 07.02.2024.

Vanjske veze
------------

***São João da Barra*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Prefeitura Municipal de São João da Barra* (službene stranice) ()
U grčkoj mitologiji, kralj **Atrej** (grčki: Ατρεύς, **Atreús**) (neustrašivi) je bio kralj Mikene. Njegovi potomci se nazivaju Atreidi.

Atrejev život
-------------

Atrej i njegov brat blizanac Tijest su bili prognani od svog oca zbog ubojstva polubrata Krizipa, počinjenog u želji da se dočepaju prijestolja Olimpije. Sklonili su se u Mikenu, gdje su zasjeli na prijestolje u odsutstvu kralja Euristeja koji se u to vrijeme borio protiv Herakla. Euristej je mislio da njihovo gospodstvo bude privremeno; međutim, postalo je stalno kada je poginuo u boju.

Ulazak u grobnicu Atreja sagrađenu oko 1250. pr. n. e. u Mikeni, grob s blagom Atreja
Atrej se potom zarekao da će svoje najbolje janje žrtvovati božici Artemidi. Kada je u svom krdu pronašao zlatno janje, odlučio ga je sakriti, odnosno predati svojoj ženi Aeropi. Ona je, pak, zlatno janje predala svom ljubavniku Tijestu. Potom je Tijest nagovorio Atreja da će onaj brat koji bude imao zlatno janje postati jedini kralj; nakon pogodbe je Tijest pokazao janje. Tražeći pomoć za povratak prijestolja, Atrej se obratio za pomoć Hermesu. On mu je savjetovao da Tijesta nagovori da mu vrati prijestolje kada se Sunce pokrene unatrag na nebu. Vrhovni bog Zeus je potom to učinio, a Atrej je postao kralj i prognao Tijesta. Potom je Atrej doznao za Aeropinu nevjeru. Da se osveti bratu dao mu je ubiti dva sina, a zatim Tijesta pogostiti njegovim mesom. Tijest se nastojao osvetiti i otišao je u proročište po savjet. Tamo mu je rečeno da će Atreja ubiti jedino sin kojeg bude imao s vlastitom kćeri. Tijest je nakon toga obljubio kći Pelopiju koja je rodila sina po imenu Egist. Zgađena incestom, ona je dijete ostavila, ali su ga pronašli pastiri i odveli Atreju koji ga je odgojio kao vlastitog sina. Tek kada je Egist odrastao, Tijest mu je odao istinu, nakon čega je Egist ispunio proročanstvo ubio Atreja. Sudbina Atreja i njegovih potomaka bila je čest predmet djela grčkih književnika.

Hetitski izvori
---------------

Attarsiya, i neki naučnici vjeruju da bi Attarsiya (ili Attarissiya) mogao biti hetitski izgovor imena Atrej.

Izvori
------

1. ↑  Bryce, Trevor R. 'The Trojan War: Is There Truth behind the Legend?', *Near Eastern Archaeology*, Vol. 65, No. 3. (Sep. 2002), p. 193

* Apolodor, Epitom II, 10-16;
* Euripid, *Electra*.

Povezano
--------

* Blago Atreja
* Kuća Atreida, fiktivna Velika kuća u univerzumu Herbertove Dine čiji članovi tvrde da potječu od Atreja.

Vanjske veze
------------

* The House of Atreus: A Note on the Mythological Background to the Oresteia
**Željko Džaja**  ( Koprivnica, Kupres, 9. IX. 1904. – Banja Luka 17. VI. 1973) bio je hrvatski i bosanskohercegovački pisac i skupljač narodnoga blaga.

Životopis
---------

Osnovnu školu završio je u Jajcu i Kupresu, gimnaziju u Visokom, novicijat u Fojnici, filozofsko-teološki studij u Sarajevu. Uz redovite duhovničke obveze (vikar i kapelan u Jajcu, župnik u više mjesta, kapelan, konmenzal) nalazio je vrijeme i za pisanje. Svoje prozne i poetske sastavke objavljivao je uglavnom u časopisima i prigodničarskim publikacijama. Tokom Drugog svjetskog rata bio je prisiljen spaliti opširni, rukom pisani, dnevnik. Nositelj je odličja Orden bratstva i jedinstva, a u Dobretićima župljani su njegovo poprsje podigli ispred novoizgrađene crkve.

Djela
-----

* Pjesme i priče - u periodici.

Literatura
----------

* Livanjska književna čitanka, Matica hrvatska, Ogranak u Livnu, Livno, 1994.

Izvori
------

1. ↑  Mirko Marjanović, Leksikon hrvatskih književnika Bosne i Hercegovine od najstarijih vremena do danas, Matica hrvatska Sarajevo, HKD Napredak, Sarajevo, 2001.

Vanjske poveznice
-----------------

* Fra Željko i krava Arhivirano 2009-05-14 na Wayback Machine-u
*Za ostale upotrebe, v. Slobodan Marković.*

**Slobodan Marković** (Skoplje, 26. oktobar 1928 — Beograd, 30. januar 1990) je bio srpski pesnik. Poznat je i pod nadimkom „Libero" ili „Libero Markoni".

Biografija
----------

Rođen je 1928. u Skoplju gde mu je otac Dimitrije bio na službi kao oficir vojske. Detinjstvo je proveo u Peći i u Beogradu, gde je maturirao u Drugoj beogradskoj gimnaziji. 1943. je bio zatočen u logoru u Smederevskoj Palanci.

Neke od njegovih knjiga pesama su „Sedam ponoćnih kazivanja kroz ključaonicu", „Jednom u gradu ko zna kom" (1980). Objavio je 62 knjige a još dve su štampane posle njegove smrti: „Južni bulevar" i „Zapiši to, Libero" koje je priredila njegova supruga Ksenija Šukuljević-Marković. Bavio se i prevođenjem, bio je novinar u „Borbi", slikar i boem.

Za knjigu „Luka" dobio je 1975. Zmajevu nagradu. Napisao je scenario za film Bokseri idu u raj.

Umro je 30. januara 1990. i sahranjen u Aleji zaslužnih građana na Novom groblju u Beogradu.

Književni rad i zbirke pesama
-----------------------------

Od velikog broja objavljenih knjiga Libera Markonija, trideset i dve su zbirke pesama. Pisao je i prepeve, putopise, reportaže, kraću prozu, drame, scenarija, priređivao antologije... Slobodan je posebno uživao u poeziji Jesenjina, a o tome svedoče njegovi prepevi pesama velikog ruskog pesnika u knjigama *Ko je ljubio taj ne ljubi više* i *Rastaćemo se uz smešak nas dvoje*. Evo nekih naslova Liberovih knjiga poezije:

* *Posle snegova*
* *Svirač u lišću*
* *Mornar na konju*
* *Pijanci idu dijagonalno*
* *Sedam ponoćnih kazivanja u ključaonicu*
* *Vedri utopljenik*
* *Tri čokota stihova*
* *Crni cvet*
* *Ikra*
* *Umiljati apostol*
* *Posetilac tamnog čela*
* *Tamni banket*
* *Ukleta pesnikova noćna knjiga*
* *Eleonora žena Kilimandžaro*
* *Jednom u gradu ko zna kom* (štampana povodom 50 godina od pesnikovog rođenja i 35 godina književnog rada)
* *Čubura među golubovima* (Liberova poezija i crteži)
* *Južni bulevar* (objavljena posle pesnikove smrti, priredila ju je Liberova supruga i verni pratilac Ksenija).

Libero o sebi
-------------

Slobodan Marković je sâm napisao uvod u knjigu izabrane poezije "Jednom u gradu ko zna kom", u kojem se ovako izjasnio: *"Umetnost je moj život. Nisam se trudio da u svemiru nađem sličnost sa sobom. Znam da sam unikat i da nemam dvojnika. Po svoj prilici, neću ni imati potrebe da ga angažujem."*

Isticao je da je prošao putem od internacionaliste i kosmopolite ka bezgraničnom univerzalizmu: *"Regionalne klovnove naduvane nacionalizmom, žalim. Moja sestra zaista spava na Polarnom Krugu u spavaćici od fokine kože. Noge perem u Njujorškoj luci. U Azerbejdžanu imam unuka... U Istanbulu dedu koji nosi crkvicu na dlanu. Izvor kisele vode u Carskoj Lavri Visokim Dečanima, moja je klinika, i moje oporavilište."*

Spoljašnje veze
---------------

* Slobodan Marković na sajtu IMDb
* „Živeti s Liberom", intervju sa Ksenijom Šukuljević-Marković
* „Bard malih stvari", Politika, 2008.
* „Život Libera Markonija u knjizi", Večernje novosti, 2011.
**Pulakesin II** (kannada: ) je bio vladar južnoindijske dinastije Čalukja koji je vladao od oko 610. do oko 642. i za čije je vladavine država Čalukja stekla nadzor nad najvećim dijelom centralne Indije, odnosno Dekana. Tradicionalno se smatra najvećim vladarem Čalukja.

Njegovo pravo ime je bilo Ereya. Bio je sin kralja Kirtivamana I. Kada mu je otac umro 597. godine, bio je malodoban, i prijestolje je preuzeo Kirtivamanov brat Mangalesa. Kada je odrastao, Ereya je došao u sukob sa stricem; prvo je izbjegao u teritoriju Bana, tamo sakupio vojsku i sa njom napao strica i ubio ga u bitci. Potom je preuzeo prijestolje i ime Pulakesin.

Nakon stupanja na prijestolje je poduzeo niz pohoda na zapad, gdje je zauzeo područje današnjeg Gudžarata; istok, gdje je zauzeo Kalingu i za guvernera imenovao svog brata Kubju Vishnuvardanu, koji će osnovati dinastiju Istočnih Čalukja; te na jug, gdje je porazio Palave i njihovog vladara Mahendravarmana I. Veliki je uspjeh imao i protiv sjevernoindijskog cara Harše, koga je prisilio da prihvati Narmadu kao granicu dviju država. Međutim, pred kraj vladavine su se Palave oporavile i nanijele mu poraze. Nakon smrti je država Čalukja značajno oslabljena unutrašnjim sukobima.

Glavni izvor podataka o Pulakesinovoj vladavini je natpis u Aiholeu, koji je kralj dao postaviti 634. Njegova vladavina je atestirana i u zapisima perzijskog kralja Hozroja II koji je primio njegovo izaslanstvo, kao i putopisu znamenitog kineskog hodočasnika Xuanzanga.

Literatura
----------

* Nilakanta Sastri, K.A. (1955). A History of South India, OUP, New Delhi (Reprinted 2002).
* Dr. Suryanath U. Kamat (2001). Concise History of Karnataka, MCC, Bangalore (Reprinted 2002).
* South Indian Inscriptions
* History of Karnataka, Mr.Arthikaje Arhivirano 2006-11-04 na Wayback Machine-u

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Prethodi: **Mangalesa**  |  **Čalukje** 610–642 | Slijedi: **Vikramaditya I**  |
**Plzeň** (poznat i kao **Pilsen** na njemačkom i engleskom) je grad u Češkoj, koji se nalazi u zapadnoj Bohemiji. Udaljen je 90 km zapadno od Praga. Broji oko 169.000 stanovnika prema procjeni iz 2015. što ga čini četvrtim najvećim gradom Češke. 

Prvi put se spominje 976. kao dvorac, kao dio bitke koju su vodili Boleslav II Pobožni i Oton II. Postao je grad 1295. kada mu je kralj Vaclav II dao gradske povlastice. Tijekom Husitskih ratova bio je središte katoličkog otpora protiv Husita. 1468. grad je dobio tiskaru, te je *Kronika trojánská*, prva knjiga tiskana u Bohemiji, tiskana upravo tu. 

Rudolf II je grad učinio svojim sjedištem 1599. Tijekom Tridesetogodišnjeg rata, 1618. započela je opsada Pilsena te je zauzet od imperijalnih snaga 1621. Neuspješno su opsadu vršili i Šveđani 1637. i 1648. Grad i regija su ostali čvrsto katolički usprkos husitskih ratova. Dok je trajao drugi svjetski rat, grad i regija su bili anketirani od njemačkih snaga, razni Jevreji su deportirani u logore te su građani prisiljeni proizvoditi naoružanje za *Wehrmacht*. Grad je 1945. od nacista oslobodio američki general George S. Patton svojom 16. oklopnom divizijom u sklopu 3. armije. Nakon što su sovjetski komunisti preuzeli vlast nad Čehoslovačkom u puču 1948. pokrenuli su sustavnu kampanju suzbijanja i brisanja bilo kakvog spomena i znanja o američkoj ulozi u oslobađanju grada i zapadne Bohemije. To je trajalo sve do 1989. kada su komunisti maknuti s vlasti kada se odigrala baršunasta revolucija. Komunistička vlada je pokrenula reformu valute 1953. što je izazvalo val nezadovoljstva koji je kulminirao pobunom u gradu u kojoj su radnici Škode upali u gradsko vijeće i bacali komunističke simbole kroz prozor. Suzbijeni su nasilnom intervencijom vlasti. Gradski centar je od 1989. uključen u svjetsku baštinu.

od 17. stoljeća, arhitektura grada je bila pod utjecajem baroka.

Poznat je po pivu Pilsner, koje je pokrenuo Bavarac Josef Groll 1842. te po poduzeću Škoda koja je osnovana 1859. te bila poznata u 20. vijeku po automobilima.

Galerija
--------

* Fontana u središtu PlzeňaFontana u središtu Plzeňa
* KnjižnicaKnjižnica
* Pilsen iz ptičje perspektivePilsen iz ptičje perspektive
* Gradska vijećnicaGradska vijećnica
* Spomenik američkim osloboditeljima grada iz svjetskog rataSpomenik američkim osloboditeljima grada iz svjetskog rata

Eksterni linkovi
----------------

***Plzeň*** na Wikimedijinoj ostavi

 Pilsen - informacije na stranici Wikivoyage

* Plzeň - turističke informacije
* Zvanični website za kandidaturu grada za kulturno sjedište Europe Arhivirano 2012-02-22 na Wayback Machine-u
* Opis Plzeňa

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 137836473
* LCCN: n50055265
* GND: 4076145-9
* NKC: ge130439
* BNE: XX458934
* NSK: 000438794

 |
**Vilim Galjer** s nadimkom **Šišo** (selo Prugovac kod Bjelovara, 11. januar 1911 – selo Šturlić kod Slunja 15. maj 1942.) bio je poštanski službenik, predratni hrvatski komunist, zagrebački ilegalac, partizan i narodni heroj Jugoslavije.

Biografija
----------

Vilim Galjer postao je skojevac još kao bjelovarski gimnazijalac. Nakon završene srednje škole radi u poštanskim uredima u Slavonskom Brodu, Osijeku i Zagrebu. Galjer je bio i jako društveno angažiran u Udruženju poštanskih radnika Hrvatske. Organizirao je brojne ilegalne skojevske grupe po svim važnijim poštanskim centrima, od 1940 postao je član Komunističke partije. Osnovao je i partijsku organizaciju na pošti i postao njen sekretar.

Neposredno pred sam rat, radi na prihvatu španjolskih boraca, i na prebacivanju ilegalnog partijskog materijala na relaciji Zagreb-Beograd, Zagreb-Split, Zagreb-Rijeka.

### Diverzija na Glavnoj pošti 1941

*Glavni članak: Diverzija na Glavnoj pošti 1941*
Njegova partijska ćelija je u augustu 1941. godine, dobila zadatak od sekretara CK KPH Rade Končara da izvedu diverziju na telefonske uređaje u Glavnoj pošti u Zagrebu. Vilim Galjer prihvatio se uz svoje kolege sa pošte; Josipa Čuljata, Slavka Markona i Nadu Galjer da neposredno izvrši zadatak. Tako je 14. septembra 1941. izvršena ta velika divezija na telefonske uređaje u Glavnoj pošti u Jurišićevoj. Nakon tog prekinute su telefonske veze njemačke Vrhovne komande sa svojim štabovima u SSSR-u, Rumunjskoj, Bugarskoj, Grčkoj i Beogradu. Popravak uređaja za međugradske veze i gradske telefonske centrale trajao je sedam mjeseci. 

### Odlazak u partizane i pogibija

Nakon izvršene diverzije, Vilim Galjer je zajedno sa svojim drugovima; Josipom Čuljatom, Stavkom Markonom i Nadom Galjer otišao u partizane na Kordun. Odmah po dolasku postavljen je za komandira 2. čete 3. bataljona 2. kordunaškog partizanskog odreda, koji se kretao po Kordunu (okolica Slunja).

Vilim Galjer poginuo je 4. marta 1942 u borbi s ustaškim jedinicama kod sela Šturlić (Slunj) - prije same pogibije teško je ranjen, ali se nastavio boriti sve do smrti.

* Za narodmog heroja Jugoslavije proglašen je 27. novembra 1953

Bilješke
--------

1. 1 2  „Oružane akcije i diverzije, sa portala Zagreb se bori (pristupljeno 28. septembra 2010.)". Arhivirano iz originala na datum 2014-05-16. Pristupljeno 2010-09-30.
2. ↑  Biografija Galjera Franje Vilima Šiše na portalu Narodni heroji Jugoslavije (pristupljeno 29. septembra 2010.)

Literatura
----------

* Narodni heroji Jugoslavije. „Mladost", Beograd 1975.

Vanjski linkovi
---------------

* Biografija Galjera Franje Vilima Šiše na portalu Narodni heroji Jugoslavije
**Ao Tanaka** (japanski: 田中碧; Kawasaki, 10. rujna 1998.), japanski nogometaš i reprezentativac koji igra kao vezni igrač. Ngomtom se počeo baviti još 2007. godine u omladinskim pogonima Kawasaki Frontalea, s kojim je 2017. godine potisao svoj prvi profesionalni ugovor. Debitirao je u rujnu 2018. godine kao zamjena u utakmici protiv Consadole Sappora te je postigao svoj prvi seniorski gol nakon samo šet minuta od zamjene. Njegova je karijera u Japanu bila prilično uspješna; osvojio je tri naslova prvaka s Kawasakijem, dva puta i dva superkupa, a 2019. godine postao je prvi igrač Kawasakija koji je proglašen novakom godine u japanskoj ligi. Fortuna Düsseldorf gs je 2021. dovela na posudbu uz mogućnsot otkupa ugovora, koju je 2022. godine i iskoristila, tako da Tanaka trenutno igra za tog njemačkog drugoligaša. 

Za reprezentaciju Japana debitirao je 2019. godine te je sudjelovao na nekolicini međunarodnih natjecanja. Na Svjetskom prvenszvu 2022. godine u Kataru postigao je pobjednički gol za Japan (2:1) protiv Španjolske koji je Japanu osigurao prvo mjesto u grupi i prolazak u osminu finala. 

| * p
* r
* u
Sastav Japana  na  FIFA Svjetskom prvenstvu 2022. |
| --- |
| 1 Kawashima • 2 Yamane • 3 Taniguchi • 4 Itakura • 5 Nagatomo • 6 Endō • 7 Shibasaki • 8 Dōan • 9 Mitoma • 10 Minamino • 11 Kubo • 12 Gonda • 13 Morita • 14 J. Itō • 15 Kamada • 16 Tomiyasu • 17 Tanaka • 18 Asano • 19 Sakai • 20 Machino • 21 Ueda • 22 Yoshida (c) • 23 Schmidt • 24 Sōma • 25 Maeda • 26 H. Itō • Izbornik: Moriyasu | Japan |
Karbon - slikarski tuš u staklenoj bočici s plastičnim čepom koji ima gumenu pumpicu i plastično pero, 1980-te godine
**Tvornica "Karbon"** utemeljena je u Zagrebu 1932. godine. Tada naime s radom počinje tvrtka Günther Wagner k. d./ Pelikan (proizvodnja uredskih i školskih potrepština). Tvrtka Lederer Mavro utemeljena je 1933. (proizvodnja krede i pečatnog voska), a tvrtka Kores d. d. utemeljena je 1934. (proizvodnja kemijskih prepariranih papira i papirnate robe). 

Sve te tvrtke spojene su u jednu nakon Drugog svjetskog rata. Tvrtka tada proizvodi pribor za urede i škole: karbon i indigo kopirni papir, matrice, vrpce za pisanje, kabofix ljepila, tinte, tuševe i školske krede za pisanje.

Oko 1950. program je proširen slikarskim priborom: vodenim bojama, temperama, uljanim bojama, voštanim i uljanim pastelama, oplemenjenim tj. parafiniranim papirima, kaširanom aluminijskom folijom i dr.

Godine 1951. dotadašnja tvornica "Pelikan" preimenovana je u "Karbon". 

Proizvodnja tvornice "Karbon" preseljena je 1967. god. iz Vlaške 67 u Zagrebu u Zaprešić. Otvoren je i pogon u Blatu na Korčuli.

Tijekom sedamdesetih godina obim Karbonove proizvodnje dosiže vrhunac: tada se, među ostalim, počinju proizvoditi boje "Polikolor" i ljepila "Drvofix".

U lipnju 2001. godine, tvrtka nastavlja s radom pod novim imenom "Karbon - Nova d.o.o."

Literatura
----------

Petrić, Kuzma: Karbon, kemijska industrija Zagreb, ljudi i događaji (1932. - 2000.), Zagreb, 2016.

Vanjske poveznice
-----------------

* Karbon - mrežne stranice Arhivirano 2019-12-28 na Wayback Machine-u
**Josef Čapek** (češki izgovor: ; 23.3. 1887. – april 1945.) bio je češki umjetnik koji je najbolje znan kao slikar, ali je isto bio i spisatelj i pjesnik. Izumio je riječ robot, koju je kasnije u popularnoj literaturi proširio njegov brat Karel Čapek.

Josef Čapek se rodio u Hronovu, Bohemija, Austro-Ugarska, 1887. Isprva je slikao u kubizmu, ali je kasnije razvio svoj vlastiti razigrani stil. Surađivao je sa bratom Karelom na nekoliko kazališnih predstava i kratkih priča; napisao je utopijski kazališni komad *Zemlja s puno imena* kao i nekoliko romana, i eseja u kojima se zalagao za umjetnost podsvjesnog i dječjeg. Izumio je danas općepoznati termin *robot*. Crtao je i stripove i karikature za novine *Lidové Noviny* u Pragu.

Zbog svoje kritičnosti prema nacističkoj diktaturi Adolfa Hitlera, uhićen je ubrzo nakon što je otpočela Njemačka okupacija Čehoslovačke 1939. Pisao je *Pjesme iz koncentracijskog logora* iz logora Bergen-Belsena, gdje je i umro 1945.

Njegove ilustrirane priče 'Povídání o Pejskovi a Kočičce' ('Sve o psima i mačkama') se smatra klasikom češke dječje literature.

Izvori
------

1. ↑   (cs) *Slovník českých spisovatelů*. Prag: Libri. 2005. str. 111–113. ISBN 80-7277-179-5.
2. ↑  Karel Capek – Who did actually invent the word "robot" and what does it mean? at capek.misto.cz
3. ↑  Robotics and automation handbook

***Josef Čapek*** na Wikimedijinoj ostavi


|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 29531402
* LCCN: n50032568
* ISNI: 0000 0001 0882 9954
* GND: 118518941
* SUDOC: 026765748
* BNF: cb11895068c (podaci)
* BIBSYS: 90139527
* ULAN: 500115342
* NLA: 35772057
* NDL: 00435229
* NKC: jk01021020
* BNE: XX1010839
* CiNii: DA08458691
* RKD: 15189
* CONOR.SI: 21455715

 |
**Država Guanabara** (portugalski: *Estado do Guanabara*) bila je jedna od Saveznih država Brazila, koja se prostirala na jugoistoku zemlje, u Istoimenom zaljevu Atlanskog oceana oko grada Rio de Janeira. 
Država je egzistirala je od 1860. do 1975. sa sličnim statusom kao i Federalni distrikt Brazila.

Karakteristike i historija
--------------------------

Guanabara je 1975. imala površinu od 1,356 km² i 4,251,918 stanovnika.

Nakon bijega portugalskog dvora u Brazil 1808. za Brazilskog Carstva 1834. grad Rio de Janeiro i nadalje je ostao prijestonica carstva, ali je dobio status *neutralne općine*, koja ne pripada nijednoj provinciji. Zbog tog je grad Niterói postao administrativni centar Provincije Rio de Janeiro.

I nakon proglašenja Republike - 1889. Rio je ostao glavni grad Brazila, ali je Neutralna općina postala je federalni distrikt, a Provincija Rio de Janeiro Savezna država Rio de Janeiro. Tad su nastale ideje o potrebi za novim glavnim gradom - Brasiliom što je i realizirano za mandata Juscelina Kubitscheka.

Kad je državna administracija 21. april 1960. preseljena u novi glavni grada Brasíliu, grad Rio de Janeiro postao je Država Guanabara, a ostatak Država Rio de Janeiro.
Guanabara je bilo staro indijansko ime za zaljev u kom leži Rio de Janeiro

Za vojne diktature generala Ernesta Geisela 1974. odlučeno je da se te dvije države spoje. To je realizirano u martu 1975. tako je nastala današnja Država Rio de Janeiro, sa administrativnim centrom u Riu.

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5  „*A Breve história do estado da Guanabara*" (portugalski). Diário do Rio. Pristupljeno 07.02.2024.
2. ↑  „*States of Brazil*" (portugalski). Statoids. Pristupljeno 07.02.2024.

Vanjske veze
------------

* *A Breve história do estado da Guanabara* ()
**Borovnica** (lat. *Vaccinium myrtillus*) je biljka iz porodice *Vaccinium*.

Borovnica je maleni višegodišnji grm. Neki primjerci mogu opstati i do 15 godina. Naraste od 10-60 cm, rijetko do 90 cm. Ima zeleni korijen, koji izbija iz rizoma. Listovi su joj od 1–3 cm dugi, ovalni ili eliptični. Listopadna je biljka, novi listovi izbijaju krajem travnja i početkom svibnja, a opadaju krajem rujna do listopada. Plod je sjajna bobica plavocrne boje i blago nakiselog ukusa. U njoj se nalazi veliki broj sjemenki, izvora vlakana.

Stanište
--------

Pogodno tlo za rast borovnice je kiselo i umjereno vlažno zemljište, a na višim nadmorskim visinama je planinska crnica. Raste u zoni listopadnih, bukovih šuma i iznad nje na svježim zemljištima. Značajna je njena uloga na planinskim čistinama i subalpskim acidofilnim zajednicama gdje obrasta velike površine. Čest je stanovnik mnogih planinskih masiva.

Sastojci
--------

Kao droga se koristi zreo plod (Myrtilli fructus) i list (M. folium). Kemijski sastav plodova je:

* organske kiseline, posebno limunska i jabučna;
* šećer (do 30%);
* vitamin C (oko 6 mg%);
* pirokatehinski tanini;
* kompleks B vitamina;
* karotin (oko 1 mg %);
* masna ulja (30%) (u sjemenkama);
* proteini (oko 18%) u sjemenkama.

Listovi borovnice su izvor minerala (kalij, natrij, mangan, krom, željezo, bakar i dr.), vitamina C, organskih kiselina, a sadrže i saponine, šećer (do 18%), tanine i dr.

Korištenje
----------

Plodovi borovnice imaju primjenu kako u narodnoj tako i u službenoj medicini. Blagotvorno su sredstvo kao preventiva ili terapija kod avitaminoze ili hipovitaminoze, kao i za liječenje neinfektivnog proljeva kod djece. Važno je i njihovo dijetetsko djelovanje. Plodove je najbolje koristiti u svježem stanju ili kao sok. Borovnica se može pripremati na nekoliko načima. Osim soka od njih se mogu praviti ukusni i kvalitetni sirupi, džemovi, kompoti i dr. samo što se kuhanjem gubi vitamin C.

Upotreba u narodnoj medicini
----------------------------

Čaj od mladih listova borvinice pomaže protiv proljeva, katara, grčeva u stomaku, kašlja i šećerne bolesti. Plod se može koristiti protiv hemoroida, neuredne stolice, nadimanja, lošeg apetita i nametnika u crijevnom traktu. 
Zrele i svježe borovnice su odlično pomoćno i dijetalno sredstvo kod problema sa jetrom, te problema sa žuči i žučnih puteva. Borvnicu narodni ljekari preporucuju kao pomoć kod akutnih i hroničnih oboljenja probavnog trakta. Zbog lijepog okusa lako se daje djeci za navedene zdravstvene probleme. Odlično je sredstvo za hronične dijarje. 
Čaj od mladih listovi se koriste za regulaciju [Dijabetes|šećera u krvi]. Ova osobina lista borovnice da reguliše šećer u krvi pripisuje se sadržaju antocijanin glikozida.

Pri dugotrajnoj upotrebi listova borovnice ili kod predoziranja javlja se kronično trovanje.

***Borovnica*** na Wikimedijinoj ostavi

Izvori
------

1. ↑  Priprema borvnice, domaćica.com
2. ↑  Borovnica za bolesti jetre, jetra.org
3. ↑  Čaj od borovnice Arhivirano 2015-06-18 na Wayback Machine-u, e-ljekarna.net

Vanjske poveznice
-----------------

* PFAF database Vaccinium myrtillus Arhivirano 2016-03-04 na Wayback Machine-u