recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Gumirabika** ili **Guma arabika** - **Arapska guma**(latinski: Gummi arabica) je izlučevina koja se dobija iz stabala
subsaharskih akacija (Senegalska akacija, Crvena akacija) kojima je kora oštećena (zarezana).

Karakteristike
--------------

To je bezbojna ili žućkasta materija koja pomješana sa toplom vodom stvara ljepljivu otopinu.

Sastoji se od kalcija, kalija, magnezijevih soli, arabinske kiseline, derivat šećera arabinoze.

Pravljenje akvarelnih boja
Cijeđenje gumirabike sa oštećene akacije
Gumirabika je prirodni emulgator, što znači da može spojiti materije koje se inače dobro ne spajaju (mješaju). 
Farmaceutska industrija ga koristi da spriječi da se lijekovi razdvoje na njihove različite supstance, a štampari da bi im boje bile kohezivnije i trajnije.

Gumiarabika je kompleksan polisaharid velike molekularne težine, vrlo efikasan kod stabilizacije koloida, pa se koristi u prehrambenoj i konditorskoj industriji.
Ona se koristi i za proizvodnju bezalkoholnih pića. Coca-Cola koristi gumirabiku da se šećer ne taloži na dnu boce. 
A vinari za koloidnu stabilizaciju vina.

Senegalske akacije rastu po čitavoj Africi, pa čak i na Indijskom potkontinentu. Međutim najveći dio gumirabike dolazi iz Sudana, gdje gusti pojas stabala Senegalske akacije raste od jednog do drugog kraja Sudana.

Historija korištenja
--------------------

Gumirabika se koristi još od doba egipatskih faraona, kad je bila ključna za mumificiranje, a od 
biblijskih vremena se koristi za održavanje kompaktnosti boja.

Izvori
------

1. 1 2 3  „*Guma*" (hrvatski). Hrvatska enciklopedija, LZMK. Pristupljeno 28.8. 2020.
2. 1 2 3 4  „*Gum Arabic: Sudan's Miracle Commodity*" (engleski). npr. Pristupljeno 28.08.2020.
3. 1 2  „*Enološka sredstva / Antioksidansi Vason*" (hrvatski). Kokot Agro. Pristupljeno 28.8. 2020.

Vanjske veze
------------

***Gumirabika*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Guma* ()
*Tabula Peutingeriana* (sekcija), od vrha prema dnu: dalmatinska obala, Jadransko more, južna Italija, Sicilija, afrička sredozemna obala.
***Tabula Peutingeriana*** [ˈtabula poitingeriˈana], karta s ucrtanim rimskim cestama, naslikana u 4. vijeku, a precrtana u 13. vijeku.

O cestovnoj mreži rimske države, koju su Rimljani izveli s velikim oprezom i ponekad (npr. u Alpama) nakon velikih poteškoća, upućeni smo dosta potpuno po cestovnoj karti u bečkoj dvorskoj biblioteci. Ova se karta oslanja na službena vrela (na kartu M. Vipsanija Mesale), a riječ je o tzv. *Tabuli Peutingeriani* (naslikanoj u 13. vijeku, koja ima 11 pergamentnih komada 0,33 m visokih, a 6,75 m dugih; dvanaesti je, najzapadniji dio izgubljen) i tzv. *Itinerarium Antonini*. To je popis stacija na cestama i njihovih udaljenja, također službenoga podrijetla iz 4. vijeka. Amo se prislanjaju neslužbene cestovne knjige, mnogobrojni sačuvani miljokazi, ostaci starinskih cesta samih i prikazivanja, koja se u ovoj ili onoj prigodi nalaze u raznih pisaca.

Karta
-----

*Tabula Peutingeriana*, od rekonstruirane britanske i iberske ploče na zapadu do Indije na istoku.

Vidi još
--------

* historija kartografije

Eksterni linkovi
----------------

***Tabula Peutingeriana*** na Wikimedijinoj ostavi
**Hesbaye** - francuski (nizozemski: *Haspengouw*) je tradicionalna kulturna i geofizička regija na istoku
Belgije.

Ona je bila jedna od glavnih ratarskih regija današnje Belgije još prije rimskih vremena, poznata za srednjeg vijeka pod 
latinskum imenu *Hasbania*.

Karakteristike
--------------

Pejzaž Hesbaye
Preko regije protiču rijeke Dender, Zenne, Dijle i druge manje pritoke rijeke Scheldte.

Hesbaye je niska blago valovita visoravan, prekrivena velikim površinama oranica.

Regija Hesbaye se nalazi sjeverno od dolina rijeka Meuse i njene pritoke Sambre i Meuse. 
Zahvaljujući debelom i dobro dreniranom muljevitom tlu, Hesbaye je vrlo plodan ratarski kraj.

Prostire se na površini od nekih 1789 km², što predstavlja gotovo 11% ukupne površine Valonije.

Hesbaye se proteže po pet Belgijskih provincija, od južne polovice Limburga, do dijelova Lièga sjeverno od rijeke Meuse, duž istočnih dijelova Valonskog i Flamanskog Brabanta i po sjeveru Namura.

Izvori
------

1. 1 2 3  „Hesbaye" (francuski). Stringfixer. Arhivirano iz originala na datum 2022-03-28. Pristupljeno 26.03.2022.
2. ↑  „Hesbaye" (engleski). Encyclopaedia Britannica. Pristupljeno 26.03.2022.
3. 1 2 3  „Region Hesbaye" (francuski). Maison du Tourisme Hesbaye Brabançonne. Pristupljeno 26.03.2022.
4. ↑  „Les Plateaux brabançon et hesbignon" (francuski). Atlas des Paysages de Wallonie. Pristupljeno 26.03.2022.

Vanjske veze
------------

***Hesbaye*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Hesbaye* Arhivirano 2022-03-28 na Wayback Machine-u ()
* *Region Hesbaye* ()
Partizanska mornarica 1944.
**Operacija Grubijan** (njem. *Rabauke*) je bila vojna operacija Vermahta protiv partizana na jadranskim otocima. Operaciju je vodila 264. pešadijska divizija Vermahta od 10. do 13. jula 1944. godine.

Nakon ove operacije je vođena operacija Pestbeule u cilju razbijanja i ometanja dotura na kanalu.

Tok operacije
-------------

10. 7. 1944: Izvršeno je iskrcavanje i čišćenje severnog dela ostrva Ugljan bez dodira sa snagama NOVJ.

11. juli 1944: Završeno je čišćenje severnog dela ostrva Ugljan bez dodira sa snagama NOVJ. Kod akcija čišćenja u prostoru Primoštena slab dodir sa neprijateljem.

12. 7. 1944: čišćenje ostrva Iž je završeno, potopljena su 42 čamca, partizanski motorni čamac se udaljio posle vatrenog duela. Akcija čišćenja u prostoru Primoštena se i dalje sprovodi.

13. 7. 1944: Operacija »Rabauke« je okončana, ukupno potopljeno 112 malih čamaca. Prilikom operacije u prostoru Primoštena, snage NOVJ su se ogorčeno borile. Prema nemačkom izveštaju, bilo je 14 mrtvih i 2 zarobljena partizana.

Izvori
------

1. ↑  IZVOD IZ RATNOG DNEVNIKA KOMANDE GRUPE ARMIJA »F« ZA PERIOD OD 1. JULA DO 31. DECEMBRA 1944. GODINE

Vidi još
--------

* Spisak antipartizanskih operacija u NDH
* Spisak osovinskih operacija u Jugoslaviji

Vanjske veze
------------

* Operation "Pestbeule"
***Sie sind frei, Dr. Korczak*** (sh. *Slobodni ste, dr. Korczak*) je zapadnonjemačko-izraelski biografski film snimljen u režiji Aleksandera Forda i premijerno prikazan 1975. godine. Naslovni protagonist, koga u svojem posljednjem filmskom nastupu tumači britanski glumac Leo Genn, je znameniti jevrejsko-poljski ljekar, književnik i pedagog Janusz Korczak. Radnja opisuje posljednje mjesece njegovog života, provedene u Varšavskom getu pod nacističkom okupacijom 1942. godine, a tokom kojih se do kraja nastojao brinuti o svojim dječjim štićenicima, te ih je pratio u smrt u logoru Majdanek. Iako je Ford, tada u emigraciji, bio uživao ugled kao jedan od najvažnijih ličnosti poljske kinematografije, film nije doživio naročiti uspjeh. Ford je nakon njega izvršio samoubistvo.

Korczaku je godine 1990. u Poljskoj posvećen biografski film *Korczak* u režiji Andrzeja Wajde.

Vanjske veze
------------

* *Sie sind frei, Doktor Korczak* na IMDb-u (`en`)
* Šablon:Filmportal (mit Fotogalerie)

| * p
* r
* u
Filmovi koje je režirao Aleksander Ford |
| --- |
| 
* *Granny Had No Worries*
* *Youth of Chopin*
* *Five Boys from Barska Street*
* *Knights of the Teutonic Order*
* *The First Day of Freedom*
* *The First Circle*

 |
**Svetislav Stjepan Krnjak** (Dekanovec, Međimurje, 3. rujna 1940.) - hrvatski katolički svećenik, franjevac, povjesničar

Rođen je 3. rujna 1940. godine u Dekanovcu u Međimurju kao dvanaesto dijete u obitelji. Dobio je ime Stjepan po ocu, a Svetislav je njegovo kasnije redovničko ime. Prva četiri razreda osnovne škole pohađao je u rodnom Dekanovcu, peti razred u Zagrebu, a ostala tri razreda osnovne u Subotici. Pohađao je klasičnu gimnaziju u Franjevačkom sjemeništu u Zagrebu. Vojni rok služio je u Štipu u Makedoniji 1960. godine. Studirao je filozofiju na Franjevačkom učilištu na Trsatu od 1964. do 1966. godine te teologiju na Katoličko-bogoslovnom fakultetu u Zagrebu od 1966. do 1969. godine. 

Zaređen je za svećenika u zagrebačkoj katedrali 29. lipnja 1969. godine. Zaredio ga je zagrebački kardinal Franjo Kuharić. Mladu misu služio je u župnoj crkvi sv. Nikole u  Čakovcu. Studirao je još jednu godinu teologije u Grazu i bio kapelan u Hrvatskoj katoličkoj misiji u istome gradu. Nakon završetka studija, bio je kapelan u Osijeku. Kasnije je bio je kapelan i u Beču od 1972. do 1974. godine. Kratko vrijeme boravio je u samostanu u Münchenu pa je službovao na mjestu vikara i profesora vjeronauka u mjestu Ebersbach/Fils kod Stuttgarta do 1978. godine. 

Vratio se u Hrvatsku i obavljao posao magistra studenata bogoslovije u Zagrebu do 1981. godine. Nakon toga postao je kapelan u Bjelovaru u župi sv. Antuna Padovanskoga, gdje ostaje sve do 2005. godine. Bio je gvardijan bjelovarskoga samostana od 1991. do 1999. godine, a župnik od 1996. do 1999. godine. Predavao je vjeronauk u gimnaziji i osnovnoj školi, vodio je Franjevački svjetovni red, bio je samostanski knjižničar. Kao župnik dao je sagraditi crkvu sv. Josipa u Čurlovcu i crkvu sv. Jurja u Kupinovcu te je dao podići toranj uz crkvu sv. Leopolda Mandića u Trojstvenom Markovcu. 

Bavio se proučavanjem povijesti i pisanjem knjiga. Objavio je više knjiga o rodoslovlju i porijeklu obitelji Krnjak i Andrašec. Napasao je knjigu "Hrvatski zavjetni križ", koja je do sada izašla u 12 izdanja. Objavljivao je radove u Hrvatskom kajkavskom kalendaru u izdanju Ogranka Matice hrvatske Čakovec. Napisao je životopise nekoliko hrvatskih franjevaca, među kojima i fra Stanka Banića, s kojim je surađivao dugi niz godina u bjelovarskom samostanu. Bavi se i izdavanjem knjiga. U sklopu zbornika "Krnjak" izdao je 24 knjige. 

Od 2005. godine kapelan je u franjevačkom samostanu u Hrvatskoj Kostajnici.

Izvori
------

1. ↑  Svetislav Stjepan Krnjak:Hrvatski zavjetni križ, Zagreb - Hrvatska Kostajnica 2006.

Unutarnje veze
--------------

* Hrvatski zavjetni križ
***Silloi*** (grčka množina od σίλλος u značenju "razrok") izraz je za oblik starogrčkog *spoudaiogeloiona*, tj. stilske mješavine ozbiljnih i komičnih elemenata u pisanom djelu. Preciznije, taj se termin odnosi na filozofske satire ili parodije napisane u obliku poezije. *Silloi* su pjesme napisane u heksametru. Njih je u ovom obliku izumio pironovski filozof Timon iz Flijunta, oko 250. g. pne. koji je sastavio tri knjige "silosa" (od kojih su sačuvani samo fragmenti, oko 135 stihova). Ksenofan iz Kolofona ranije je napisao jednu filozofsku satiru, ali Timonu se pripisuje zasluga za oblik "silosa". Općenito, iako su postojali elementi osobne satire, Timonovi su stihovi uglavnom satirizirali filozofije drugih filozofa, a ne same filozofe.

Kako se čini, u 2. vijeku pne. Sotion je napisao jedno djelo pod naslovom *O Timonovim silosima* (Περὶ τῶν Τίμωνος σιλλῶν).

Literatura
----------

* Amir, Lydia B. (2013). „Kierkegaard and the Traditions of the Comic in Philosophy". *Kierkegaard Studies Yearbook* **2013** (1). DOI:10.1515/kier.2013.2013.1.377. Pristupljeno 28 January 2018.
* Brogan, T.V.F. "Silloi" in Alex Preminger and T.V.F. Brogan, eds. *The New Princeton Encyclopedia of Poetry and Poetics.* Princeton, NJ: Princeton University Press, 1993. 1148.
* Smith, William (1873). *A Dictionary of Greek and Roman biography and mythology*. London.
**Operacija Ulrich** (Ulrih) je bila zajednička operacija Vermahta i snaga NDH protiv partizana u oblasti Kozare. Vođena je od 8. do 12. maja 1943. godine.

Tok operacije
-------------

Za uništenje partizanskih grupa VI i VII krajiške udarne brigade na severozapadnom delu Grmeča bile su angažovane: Grupa „Istok", pukovnik Gojić, Grupa „Jugoistok", major Ulrih [Ulrich], Grupa „Zapad", pukovnik Šulce [Schulze], delovi posade Bihaća i Bos. Krupe.

Akcija je počela 4. 5. u 4,00 časa ujutro. Reč je o koncentričnom napadu združenih osovinskih snaga u cilju uništenja 5. krajiške udarne brigade 4. udarne divizije NOVJ. Brigada je manevrima izbegla sukobe s jačim neprijateljskim grupama i održala se na planini Kozari. U severnom luku Una — Sana, kao i na Kozari i južnom delu Prosare, prikupili su se 5. i delovi 7. krajiške partizanske brigade. Glavna žarišta bila su južni deo šume Pastirevo, rejon Podbrđani — Kriva Rijeka — Marini, Moštanica i Vojskova.

Izvori
------

1. ↑  MESEČNI IZVEŠTAJ OPERATIVNOG ODELJENJA 114. LOVAČKE DIVIZIJE OD 31. MAJA 1943. O VOJNO-POLITlCKOJ SITUACIJI, BORBAMA PROTIV JEDINICA NOV I POJ I OBOSTRANIM GUBICIMA NA PODRUČJU BANIJE I BOSANSKE KRAJINE

Vidi još
--------

* Spisak antipartizanskih operacija u NDH
* Spisak osovinskih operacija u Jugoslaviji

Vanjske veze
------------

* Operation "Ulrich"
* MESEČNI IZVEŠTAJ OPERATIVNOG ODELJENJA 114. LOVAČKE DIVIZIJE OD 31. MAJA 1943. O VOJNO-POLITlCKOJ SITUACIJI, BORBAMA PROTIV JEDINICA NOV I POJ I OBOSTRANIM GUBICIMA NA PODRUČJU BANIJE I BOSANSKE KRAJINE

|  |  |
| --- | --- |
|  | *Ovaj članak o **bitkama i ratovima** je u začetku. Možete pomoći Wikipediji tako da ga proširite*. |
*Ovo je članak o Tv seriji. Za istoimenu rock grupu iz 1980-ih v. The Lucy Show (bend).*

***The Lucy Show*** je bio američki televizijski sitcom koji se smatra svojevrsnim nastavkom legendane TV-serije *I Love Lucy* s Lucille Ball u glavnom ulozi. Emitirala se od 1962. do 1968. Bila je poznata po čestim promjenama glumačke postave, tako da je Gale Gordon (koji se pojavio u drugoj sezoni) bio uz Ball njen jedini stalni član. S vremena na vrijeme su se u gostujućim ulogama pojavljivale Ballina prijateljica Vivian Vance, te djeca Lucie Arnaz i Desi Arnaz, Jr.. Na početku se serija zvala ***The Lucille Ball Show***, ali joj je kasnije ime promijenjeno u ***The Lucy Show***.

Lucille Ball je u seriji tumačila glavnu junakinju - udovicu Lucy Carmichael koja je živjela u gradu Danfield u državi New York sa svoje dvoje djece. Zaplet se vrtio oko njenih pokušaja da novac ostavljen u zakladi od njenog muža iskoristi za razne poslovne sheme, pri čemu je ulazila u sukob s lokalnm bankarom po imenom Theodoroe J. Mooney (Gordon).

Za vrijeme sezone 1967/68. Ball je svoju producentsku tvrtku Desilu Productions prodala tvrtki Gulf and Western Industries. Shvativši da neće imati kreativnu kontrolu nad serijom, odlučila ju je prekinuti i sljedeće sezone započeti novi sitcom pod nazivom *Here's Lucy*.

Vanjski linkovi
---------------

* The Lucy Lounge Arhivirano 2016-04-07 na Wayback Machine-u
* The Gale Gordon Archive Arhivirano 2009-03-03 na Wayback Machine-u
* Classic free to download clips from the show in Windows and Real Media formats Arhivirano 2007-07-18 na Wayback Machine-u
**Splitsko plemstvo**, povlašteni društveni stalež u srednjovjekovnom i novovjekovnom gradu Splitu, čiji su članovi i obitelji sudjelovali u političkom, kulturnom i društvenom životu gradske komune.

Povijest
--------

Splitsko je stanovništvo vjerojatno još u ranom srednjem vijeku bilo podijeljeno na plemiće i pučane (*nobiles* i *populus*). Iako ravnopravni u aktivno pravu izbora, pučani nisu uspjeli postati sudionici u upravi grada koju su prisvojili pripadnici plemstva.

Već u 11. stoljeću uočava se naročit položaj plemića u Splitu, budući da se navode kao savjetnici pri dogovorima sa nadbiskupom i klerom i pri savjetovanjima. U 12. stoljeću plemići se često ističu kao gradski suci.

Teško je pratiti plemićke obitelji prije 14. stoljeća, jer njihovi članovi nisu nosili obiteljska imena, već su se, uz osobno ime, diferencirali imenom oca ili ponekad djeda, zbog čega nije lako utvrditi kontinuitet većine obitelji prije tog perioda.

U 15. stoljeću plemićke obitelji u splitskom Velikom vijeću bile su Papalić, Marulić, Cipci, Hieremia, Petrachi, Alberti, Mainosević, Grisogono, Cindro, Gnidić, Tartaglia, Balci, Ganuli, Lucari, Gabanić i Natali.

Godine 1671. i 1672. primljene su u plemstvo obitelji Cupareo, Boccareo, Cerineo, Marchi, Arneri, Gaudentio, Petrović, Tomaseo, Cavagnini, Cambi, Benedetti, Capogrosso, Mazzarelli i Tisičić.

Grbovi poznatijih splitskih plemićkih obitelji
----------------------------------------------

* AlbertiAlberti
* CambiCambi
* CapogrossoCapogrosso
* CerinićCerinić
* CindroCindro
* CipciCipci
* DudanDudan
* GeremiaGeremia
* GrisogonoGrisogono
* IvellioIvellio
* KarepićKarepić
* KavanjinKavanjin
* KuparićKuparić
* LukarićLukarić
* MarulićMarulić
* MilesiMilesi
* PapalićPapalić
* Pavlović-FontanaPavlović-Fontana
* TartagliaTartaglia
* TisičićTisičić

Bilješke
--------

1. ↑  Novak, Grga, Povijest Splita, knjiga prva, str. 296.
2. ↑  Novak, Grga, Povijest Splita, knjiga prva, str. 297.
3. ↑  Novak, Grga, Povijest Splita, knjiga druga, str. 250.
4. ↑  Novak, Grga, Povijest Splita, knjiga druga, str. 241.

Literatura
----------

* *Novak, Grga, Povijest Splita, knjiga prva, Škuna, Split, 2005.* ISBN 953-97861-7-7
* *Novak, Grga, Povijest Splita, knjiga druga, Škuna, Split, 2005.* ISBN 953-97861-8-5
**Petar Biškup - Veno** (Podgorci kraj Bjelovara, 4. travnja 1918. - Pčelić kraj Virovitice, 28. travnja 1945.), antifašistički narodni heroj iz vremena drugoga svjetskog rata.

Životopis
---------

Majka mu se zvala Marija, a po zanimanju je bio ličilac. Član je Komunističke partije od 1937. godine.

Travanjski rat ga je zatekao na služenju vojnog roka. Kao ratni zaobljenik, bio je mobiliziran u Domobranstvo NDH. Poslije kraće službe, pobjegao je iz domobrana i vratio se u Zagreb.

Po dolasku u okupirani Zagreb, povezao se sa članovima KPJ i SKOJ-a, kao i ostalim antifašistima, i sudjelovao u sabotažama, diverzijama i drugim akcijama usmerenim protiv okupatora i ustaškog režima. Bio je sudionik paljenja stadiona na zagrebačkoj periferiji u Maksimiru. Poslije ove akcije, otišao je u partizane.

Isprva su se nalazili u okolini Zagreba, a poslije jednog većeg sukoba s ustašama, morali su se povući ka Kalniku i Bilogori. Po dolasku na Bilogoru, primio je dužnost političkog komesara Bilogorske partizanske čete. Početkom 1942. godine, prebačen je Slavoniju, gdje je preuzeo dužnost političkog komesara bataljuna u Šesnaestoj omladinskoj udarnoj brigadi „Joža Vlahović". Krajem 1943. godine, postavljen je za političkog komesara, a nešto kasnije i za zapovjednika Osamnaeste slavonske brigade.

Grob Petra Biškupa Vene na Starom groblju u Bjelovaru.
Tijekom 1944. godine, prebačen je iz Slavonije u Zagrebačku oblast i tu je primio dužnost zapovjednika 32. zagorske divizije Desetog zagrebačkog korpusa. Tijekom završnih operacija za oslobođenje Jugoslavije, njegova postrojba se borila protiv nemačko-ustaških jedinica.

Poginuo je 28. travnja 1945. u borbi protiv Nijemaca kod Pčelića u okolici Virovitice. Bio je sahranjen u Slatini, a posmrtni govor na sahrani održao mu je Kosta Nađ, zapovjednik Treće armije JA. Njegov grob je kasnije premješten na Staro groblje u Bjelovaru.

Poznat je pod ratnim nadimkom *Veno*.

Nasljeđe
--------

Ukazom Prezidija Narodne skupštine Federativne Narodne Republike Jugoslavije, 14. prosinca 1949. godine, proglašen je za narodnog heroja.

Po njemu je nazvana ulica u Bjelovaru. Osnovna škola u mjestu Rovišće pokraj Bjelovara nosila je njegovo ime.

Izvori
------

1. 1 2 3  Biografija na portalu *Narodni heroji Jugoslavije*
**Hoogstraten** je grad i općina od 21,560 stanovnika na krajnjem sjeveru Belgije u flandrijskoj Provinciji Antwerpen.

Geografske karakteristike
-------------------------

Beginaž sa crkvom
Hoogstraten se nalazi pored nizozemske granice na trasi autoputa Antwerpen-Breda, udaljen 36 km
sjeveroistočno od Antwerpena.
Općina se sastoji od Hoogstratena, koji je centar općine i naselja; Meer, Meerle, Meersel-Dreef, Minderhout i Wortel.

Poznat je po beginažu koji je osnovan u 14. vijeku, on je 1998. uvršten na UNESCO-vu Listu mjesta svjetske baštine u Evropi kao jedan od 13 Flandrijskih Beginaža.
Nakon dugog perioda propadanja, restauriran je 1990-ih.

Historija
---------

Po jednoj od legendi Hoogstraten je niknuo za vikinških vremena, kad je njihov vođa Gelmel u 9. vijeku podigao istoimeni zamak, ali za to ne postoje nikakvi dokazi.

U 11. vijeku niknula su prva sela u tom kraju, među njima i Hoogstraten koji je 1210. dobio gradska prava. Nakon provedene melioracije postao je centar bogatog poljoprivrednog kraja pa se do 16. vijeka razvio u dominantno trgovište. To je bilo zlatno doba tog grada kad su njime vladali nizozemski plemići
Lalaing iz Grofovije Hainaut, koji su podigli crkvu i vjećnicu.

Progres je potrajao do 1568. kad je izbio Osamdesetogodišnji rat u kojem je Hoogstraten teško stradao i od kog se nikad nije u potpunosti oporavio. 
Iako je 1740. postao prijestolnica vlastite grofovije, koja je potrajala svega pola vijeka do francuske vladavine, kad je izgubio ne samo grofoviju već i gradska prava.

Prava su mu vraćena 1985. , nakon što je 1977. kooptirao okolna sela; Meer, Meerle, Meersel-Dreef, Minderhout i Wortel.

Pobratimski gradovi
-------------------

* Benin Za-Kpota, Benin od 2018.

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5 6 7  „*Geschiedenis*" (nizozemski). Stad Hoogstraten. Pristupljeno 17.05.2022.
2. 1 2 3 4 5 6  „*Belgium: Antwerpen*" (engleski). City population. Pristupljeno 17.05.2022.
3. ↑  „*Begijnhof*" (nizozemski). Stad Hoogstraten. Pristupljeno 17.05.2022.
4. ↑  „*Terugblik: op bezoek in Za-Kpota*" (nizozemski). Stad Hoogstraten. Pristupljeno 17.05.2022.

Vanjske veze
------------

***Hoogstraten*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Stad Hoogstraten* (službene stranice) ()
***The Man Who Would Be King*** (sh. *Čovjek koji je htio biti kralj*) je priča britanskog književnika Rudyarda Kiplinga originalno objavljena 1888. godine u zbirci *The Phantom 'Rickshaw and Other Tales*. Inspirirana je stvarnim događajima kao što je karijera britanskog bijelog radže Jamesa Brookea, doživljaji američkog pustolova Josiana Harlana i sudbina njemačkog botaničara Adolfa Schlagenwaita. Narator je neimenovani novinar (Kiplingov alter ego) u Britanskoj Indiji koji se sreće sa dvojicom pustolova - Peachyem Carnahanom i Daniel Dravotom - koji napuštaju britansku vojsku kako bi potražili sreću i bogatstvo u zabačenim i neistraženim oblastima Centralne Azije, uključujući Kafiristan, izolirano planinsko područje istočnog Afganistana gdje stanovništvo još uvijek prakticira poganski politeizam i gdje nije došao nijedan Evropljanin. Radnja prikazuje kako u Kafiristanu lokalno stanovništvo u neobičnim strancima i njihovim "magičnim" alatima kao što su puške prepozna božanstva, odnosno u Dravotu vidi reinkaranciju svog drevnog pretka i vladara Aleksandra Velikog te ga proglase za kralja, a što je uloga koju će Dravot previše ozbiljno shvatiti, i to sa tragičnim posljedicama.

*The Man Who Would Be King* je predstavlja jedan od najboljih primjera u 19. vijeku popularnog žanra izgubljenog svijet te je stekla status jedne od najpopularnijih Kiplingovih priča. Godine 1975. je u režiji Johna Hustona snimljen istoimeni igrani film gdje su glavne uloge tumačili Sean Connery i Michael Caine.

Vanjske veze
------------

* Full text at Project Gutenberg
* Šablon:Librivox book
* 'The Son of God Goes Forth to War': *Biblical Imagery in Rudyard Kipling's* The Man Who Would Be King by Larry J. Kreitzer.
**Petnaesta kordunaška udarna brigada** (alternativni nazivi: **Treća kordunaška brigada**, **Petnaesta narodnooslobodilačka udarna brigada Hrvatske**, **Treća brigada Osme divizije NOVJ**) formirana je 5. decembra 1942. u Velikoj Kladuši od Trećeg i Četvrtog bataljona Prve hrvatske brigade i udarnog bataljona Prvog kordunaškog NOP odreda kao Petnaesta narodnooslobodilačka brigada Hrvatske. Prilikom osnivanja brojala je oko 800 boraca. Treći bataljon Prve hrvatske brigade postao je Prvi bataljon Petnaeste brigade, a Četvrti bataljon Drugi bataljon brigade, dok je Udarni bataljon iz Prvog kordunaškog partizanskog odreda postao Treći bataljon Petnaeste brigade.

17. decembra 1942. godine u brigadi su formirane mitraljeska četa i četa za vezu brigade. Drugi (banijski) bataljon po naređenju Glavnog štaba Hrvatske prekomandovan je iz Petnaeste brigade u novoformiranu Šesnaestu brigadu Sedme divizije. Mesto njega brigada je dobila drugi bataljon iz sastava Prvog kordunaškog partizanskog odreda.

Od svog formiranja, birgada je uključena u sastav Osme divizije, zamenivši Šestu primorsko-goransku brigadu. Petnaesta kordunaška je u sastavu divizije ili raznih borbenih grupa, učestvovala u operacijama divizije i Četvrtog korpusa.

Naredbom Glavnog štaba Hrvatske od 17. maja 1943. preimenovana je u Treću brigadu Osme divizije. 1. januara 1944. Petnaesta brigada je rasformirana. Dva bataljona brigade ušla su u sastav Četvrte i Pete kordunaške brigade, a druga dva bataljona ušla su u sastav novoformirane Plaščanske brigade, koja je nastavila da nosi naziv Treća brigada Osme diizije.

Odlikovana je Ordenom narodnog oslobođenja, Ordenom partizanske zvezde i Ordenom bratstva i jedinstva.

Literatura
----------

* **Vojna enciklopedija**, Beograd 1975. godina, tom IV, strane 542-3
* Ignjatije Perić: PETNAESTA KORDUNAŠKA BRIGADA, Vojnoizdavački zavod, Beograd 1969.
Koordinate: 25°7′0″N 61°36′0″E﻿ / ﻿25.11667°N 61.60000°E﻿ / 25.11667; 61.60000

Gvadarski zaljev tokom riječnih poplava
**Gvadarski zaljev** (perz. خلیج گواتر, *Halidž-e Gavater*) nalazi se na krajnjem sjeveroistoku većeg Omanskog zaljeva i proteže se oko 32 km u smjeru istok-zapad odnosno 16 km u smjeru sjever-jug. Makranska obala zaljeva s pripadajućom morskom površinom politički je podijeljena približno na pola, od čega zapadni dio pripada Iranu, a istočni Pakistanu. Ova granica ustanovljena je Goldsmidovom arbitražom 1871. godine kada su razgraničena sporna područja između kadžarskog Irana i Britanskog Carstva (Britanske Indije). Površina zaljeva, približno određena rtovima Ras-Fasteh (Iran) i Ras-Dživani (Pakistan), iznosi oko 450 km². Litoralni pojas uz sjevernu obalu izrazito je blagog nagiba, dok je s bočnih strana dosta strmiji. U Gvadarski zaljev ulijevaju se tri vodotoka – rijeka Daštijari (ili Rud-e Bahu-Kalat) i potok Ab-e Šur s iranske strane, te rijeka Dašt s pakistanske. Mjesta na obali zaljeva uključuju pakistanski grad Dživani i selo Okar, te iranska naselja Pasabandar i Gavater (ili Gvadar, po kojem je zaljev imenovan). Istoimeni pakistanski grad Gvadar ne leži na obali Gvadarskog zaljeva već se nalazi 50 km istočnije, uz Zapadnogvadarski i Istočnogvadarski zaljev.

Povezano
--------

* Omanski zaljev
* Arapsko more
* Indijski ocean

Vanjske veze
------------

* () *Gwādar Bay*, Encyclopædia Britannica
***The Man*** (sh. *Čovjek* ili *Vlast*) je roman američkog književnika Irvinga Wallacea objavljen 1964. godine. Protagonist je crni političar Douglas Dillman koji se nalazi na mjestu privremenog predsjednika Senata u trenutku kada splet tragičnih okolnosti ukloni predsjednika, potpredsjednika i predsjednika Predstavničkog doma, a zbog čega on, u skladu sa odredbama Ustava, postaje predsjednik. Radnja prikazuje kako njegov dolazak na vlast izaziva žestoku reakciju kako među bijelim rasistima, tako i među crnačkim milutantima, odnosno brojne spletke koje će dovesti do pokretanja postupka opoziva.

*The Man* je objavljen u vrijeme žestokih debata koje je u američkoj javnosti izazvao pokret za građanska prava američkih crnaca, odnosno njime povezanih rasnih sukoba, te je izazvao izuzetnu pažnju tada još uvijek teško zamislivom idejom da bi predsjednik u većinski bijelim SAD mogao postati crnac. Kasnije se ispostavilo kako je *The Man* je ispravno predvidio situacije u kojima bi predsjednik mogao uistinu postati crnac, kao što se dogodilo sa Barackom Obamom 2009. godine, odnosno situacije u kojima predsjednik postaje ličnost koja nije bila izabrana za predsjednika ili potpredsjednika, kao što je bio slučaj sa Geraldom Fordom 1974. godine.

Godine 1972. je *The Man* adaptiran u istoimeni igrani film gdje je glavnu ulogu tumačio James Earl Jones.

Napomene
--------

1. ↑  Doslovan prijevod engleskog izraza "The Man" je čovjek, ali se u američkom slengu od 1950-ih do 1970-ih koristio za vlast ili establišment.

Vanjske veze
------------
***The Man Who Fell to Earth*** (sh. *Čovjek koji je pao na Zemlju*) je američki science fiction televizijski film snimljen u režiji Bobbyja Rotha i premijerno prikazan 1987. godine. Predstavlja drugu po redu adaptaciju istoimenog romana Waltera Tevisa, odnosno remake istoimenog britanskog filma iz 1976. godine. Bio je zamišljen kao pilot za igranu seriju. Naslovni protagonist, koga tumači Lewis Smith, je humanoidni vanzemaljac koji dolazi na Zemlju kako bi odatle pokušao spasiti matičnu planetu kojoj prijeti uništenje, i u tu svrhu koristi svoje moći i superiorno tehnološko znanje kako bi pod krinkom čovjeka stvorio korporaciju i preko nje sagradio svemirski brod. Radnja prikazuje kako se sretne samohranom majkom (koju tumači Beverly D'Angelo te odluči pomoći njoj i njenom sinu koga tumači Will Wheaton.

Iako je u osnovnim crtama bio vjeran književnom predlošku, *The Man Who Fell to Earth* je promijenio imena glavnih likova, a brojni detalji su bili žrtvama tadašnjih budžetskih i sadržajnih ograničenja televizijskog filma. Zbog toga, ali i poraznih usporedbi sa kult-filmom koji mu je prethodio, nije izazvao naročitu pažnju niti imao dobre kritike, te predviđena TV-serija nije nikada snimljena. Poklonicima *Star Treka* je, međutim, kasnije postao zanimljiv jer se u njemu zajedno s Wheatonom pojavljuje Robert Picardo, a obojica su postala zvijezda TV-serija te franšize.

Uloge
-----

* Lewis Smith ... John Dory, vanzemaljac koji glumi čovjeka
* James Laurenson ... Felix Hawthorne
* Robert Picardo ... Agent Richard Morse
* Bruce McGill ... Vernon Gage
* Wil Wheaton ... Billy Milton
* Annie Potts ... Louise
* Beverly D'Angelo ... Eva Milton, Billyjeva majka

Vanjske veze
------------

* *The Man Who Fell To Earth (TV)* na IMDb-u (`en`)

| * p
* r
* u
Walter Tevis |
| --- |
| Romani | 
* *The Hustler* (1959)
* *The Man Who Fell to Earth* (1963)
* *Mockingbird* (1980)
* *The Steps of the Sun* (1983)
* *The Queen's Gambit* (1983)
* *The Color of Money* (1984)

 |
| Filmovi | 
* *The Hustler* (1961)
* *The Man Who Fell to Earth* (1976)
* *The Color of Money* (1986)
* *The Man Who Fell to Earth* (1987)

 |
| Characters | 
* Minnesota Fats

 |
**Radivoj Rodić** (Drvar, 14. oktobar 1920] — Agići, Bosanski Novi, 22 januar, 1942, narodni heroj Jugoslavije, politički komesar krnjeuške čete.

Biografija
----------

Potiče iz službeničke porodice. Osnovnu školu je završio u Sanskom Mostu, a građansku školu u Bosanskom Petrovcu.

Geodetsko-tehničku školu završio je u Beogradu 1939. godine. Još kao srednjoškolac, uključio se u revolucionarni omladinski pokret- Godine 1937. godine je postao član Saveza komunističke omladine Jugoslavije (SKOJ), a 1940. godine i član Komunističke partije Jugoslavije (KPJ).

Poslije završetka škole, zaposlio se u Okučanima na izgradnji puteva, a zatim na izgradnji unske pruge u Kulen-Vakufu. Aktivno je politički djelovao među radnicima. Uoči početka Drugog svetskog rata u Jugoslaviji, vratio se u Krnjeušu, kod Bosanskog Petrovca, gde je još od ranije politički djelovao i postavio osnove revolucionarnog omladinskog pokreta. Tu je formirao aktiv Saveza komunističke omladine Jugoslavije, a zatim i prvu organizaciju Komunističke partije Jugoslavije, proširujući njen uticaj i na susjedna sela.

Poslije Aprilskog rata i okupacije Kraljevine Jugoslavije, 1941. godine, aktivno je učestvovao u organizovanju ustanka. Kao član Vojnog rukovodstva petrovačkog sreza i vojni poverenik za krnjeuški kraj, angažovao je članove Komunističke partije Jugoslavije i Saveza komunističke omladine Jugoslavije na prikupljanje naoružanja kojeg su imali meštani; pripremao je ljude za borbu i politički djelovao, objašnjavajući liniju KPJ.

Početkom oružanog ustanka, nalazio se na čelu ustaničkih snaga u krnjeuškom kraju. Isticao se u organizovanju napada na Krnjeušu. Poslije oslobođenja ovog mesta, organizovao je narodnu vlast, razvijao ideje bratstva i jedinstva naroda Jugoslavije, suzbijao akciju pročetničkih elemenata i radio na formiranju i učvršćivanju ustaničkih jedinica i jačanju Krnjeuške partizanske čete, čiji je bio politički komesar. Ova četa je krajem 1941. godine, kao čvršća partizanska jedinica ušla u sastav Prvog Krajiškog partizanskog odreda, prešla u Podgrmeč i tamo učestvovala u više borbi. Poginio je 22. januara 1942. godine, u selu Agićima kod Bosanskog Novog.

Ukazom predsednika Federativne Narodne Republike Jugoslavije Josipa Broza Tita, 24. jula 1953. godine, proglašen je za narodnog heroja.

Literatura
----------


|  |  |
| --- | --- |
|  | ***Portal NOB***  |

* „Narodni heroji Jugoslavije". Beograd: Mladost. 1975.
**Trg heroja** (mađarski: *Hősök tere*) je najveći i najimpresivniji trg u Budimpešti.

On je 2002. zajedno sa ostalim budimpeštanskim lokalitetima (Andraševa ulica, Budimski dvorac, Obala Dunava) uvršten na UNESCO-vu Listu mjesta svjetske baštine u Evropi.

Karakteristike i historija gradnje
----------------------------------

Trg je izgrađen 1896. kao centralno mjesto u sklopu obilježavanja hiljadu godišnjeg postojanja ugarskog
kraljevstva. 
Nalazi se na kraju Andraševe ulice na ulazu u Gradski park (Városliget), i jedna od najposjećenijih znamenitosti Budimpešte. 
Okružen je sa dvije važne građevine; Muzejom likovne umjetnosti (Szépművészeti Múzeum) na lijevoj i Umjetničkim paviljonom (Műcsarnok) na 
desnoj strani. Trg heroja bio je i početna stanica tada izgrađenog milenijskog metroa, kao prvog u kontinentalnoj Evropi.

U samoj sredini trga uzdiže se Milenijski spomenik, u čijem se centru nalazi visoki monumentalni stup, na čijem se vrhu koči skulptura
arkanđela Gabrijela, koji u jednoj ruci drži sveti vijenac, a u drugoj dvostruki križ - simbol kršćanstva, koji 
je i osnova mađarskog grba. 
U podnožju stupa, leže skulpture sedam legendarnih vođa mađarskih plemena, iz kojih je nastala današnja mađarska nacija. 
Skulpture kraljeva i ostalih važnih historijskih ličnosti stoje na vrhu kolonada, koje sa obje strane okružuju stup.

Pogled na Milenijski spomenik
U vrijeme kad je podignut Mađarska je bila dio Austro-Ugarske Monarhije, pa je zbog toga posljednjih pet mjesta za skulpture 
na lijevoj kolonadi bilo rezervirano za članove vladajuće habsburške dinastije. Nakon Drugog svjetskog rata, kad 
je spomenik obnovljen - skulpture habsburških monarha su zamijenjene sa mađarskim nacionalnim junacima.

Skulpture je isklesao - György Zala, u to vrijeme najvažniji mađarski skulptor, među inima isklesao je likove; Svetog Stefana, Svetog Ladislava, Kolomana, Andrije II. Bele IV. Karla Roberta, Lajoša Anžujskog, Janoša Hunjadija, Matije Korvina, Istvána Bocskaja, 
Gábora Bethlena, Imre Thökölya, Ferenca Rákóczija i Lajosa Kossutha.

Na Trgu heroja se 1989. okupilo se 250.000 ljudi na ceremoniji ponovnog sprovoda Imre Nagya, nekadašnjeg mađarskog premijera, koji je pogubljen 1958.

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5  „*Heroes’ Square*" (engleski). Visit Budapest Travel. Pristupljeno 12. 07. 2016.
2. ↑  „*Budapest, including the Banks of the Danube, the Buda Castle Quarter and Andrássy Avenue*" (engleski). UNESCO. Pristupljeno 12. 07. 2016.

Vanjske veze
------------

* *Heroes’ Square* ()

| * p
* r
* u
Svjetska baština u Mađarskoj |
| --- |
|  | 
Obala Dunava, Budimska palača i Andrássy út u Budimpešti • Staro selo Hollókő • Nacionalni park Hortobágy • Kraške spilje Aggteleka i Slovačkog krša 1) • Benediktinska opatija Pannonhalma • Nacionalni park Nežidersko jezero 2) • Ranokršćanska nekropola Sopianae • Tokajski vinogradi
 | Mađarska zastava |
| **Mađarska nematerijalna svjetska baština**
Procesija bušara na Mohaču • Sokolarstvo3) • Folklor i vez etničke grupe Matyó
 |
| 
1) Zajednička svjetska baština Mađarske i Slovačke 
2) Zajednička svjetska baština Mađarske i Austrije 
2) Nematerijalna svjetska baština više zemalja 
 |
Ovo je članak o drevnim Slavenima.  Za anglosaksonsko žensko ime, v. Wendy.  Za ostalo, v. Vendi (razvrstavanje).  
**Vendi** (njemački: ; danski: ; švedski: ) je izraz koji se u srednjem vijeku koristio za zapadnoslavenska plemena i narode koji su živjeli na istočnim granicama germanskih naroda i država, a kasnije, za zapadnoslavenske ili slavenske narode koji su živjeli unutar granica ili pod vlašću Svetog Rimskog Carstva, ili sa kojima su Germani ili Nijemci imali neposredni kontakt. Danas se koristi isključivo u historijskom kontekstu za Polapske Slavene, od kojih se, uslijed Njemačkog prodora na istoka danas održala jedino zajednica Lužičkih Srba, iako se poneke zajednice nastale od lužičkih prekomorskih emigranata danas nazivaju Vendima (Wends).

Eksterni linkovi
----------------

* Sorbian Cultural Information
* Wends — Handbook of Texas
* Texas Wends Arhivirano 2001-12-05 na Wayback Machine-u
* The Painted Churches of Texas Arhivirano 2008-06-16 na Wayback Machine-u
* Australian Wends
**Stari zatvor Umeå** (*Umeå gamla fängelse*) ili *länscellfängelset* je izgrađen 1861. Zatvor je bio jedan od retkih objekata koji nisu spaljeni u gradskom požaru 1888. Dakle, to je jedna od najstarijih preostalih građevina u Umeu i uvrštena je na spisak građevina od 1992. Do 1981 u zatvoru su bili smešteni stanovnici i tokom 1980-tih i 1990-tih tu su organizovane predstave. 2007-2008 zatvor je obnovljen u hotel.

Istorija
--------

Stari zatvor Umeå je bio jedan od 20 pokrajinskih zatvora koje je dizajnirao Wilhelm Theodor Anckarsvärd, koji je bio arhitekta Fångvårdsstyrelsena tokom godina 1855-1877.

Ovaj zatvor je izgrađen po filadelfijskom sistemu, što znači da su zajedničke ćelije bile zamenjene pojedinačnim ćelijama u kojima su zatvorenici mogli razmišljati o njihovoj sudbini. U zatvoru se nalazilo ukupno 24 ćelije na dva sprata koje su bile smeštene duž vanjskih zidova, tako da su svi imali dnevno svetlo. U zgradi zatvora su također bile smeštene kancelarije i stambeni prostori. Zgrada je bila jedna od retkih koja je preživela veliki požar 1888. Također južna palisada je preživela požar te ona savremenim posetiteljima daje ideju o obliku dvorišta zatvora.

Tadašnji urednik lokalnih novina Västerbottens-Kuriren, Gustav Rosén (1876-1942), 1916 je proveo tri meseca u zatvoru. Osuđen je za klevetu gradskoj Stadsfiskala (njaviši policijski dužnosnok grada). To je bio vrhunac tzv. Umeå borbi (*Umeåbråken*), koje su privukle veliku pažnju nacije.

Zatvor je trenutno najstarija sačuvana kamena građevina u Umeu i i jedan je od najbolje sačuvanih zatvora u državi. Bio je u upotrebi do 1981 nakon čega je Zatvor u Umeu izgrađen. Zatvor je u vlasništvu Odbora nacionalnih obekata Švedske (SFV) i postao je nacionalni spomenik 1992.

Pozorište
---------

OD 1987 i najviše tekom 1990-tih, zgrada i dvorište zatvora su korišteni od strane amaterske pozorišne grupe, Grotteatern, i nezavisne pozorišne grupe Profilteatern. Za stogodišnjicu razornog požara 1888, Grotteatern je 1988 stvorio pozorišnu produkciju *Igar velike vatre* (*Spelet om den stora branden*) (po Franku Kelberu) na dvorištu starog zatvora. Grotteatern i Profilteatern su pripremali predstave tokom ljeta u dvorištu dugi niz godina nakon toga.

Hotel
-----

2007-2008 zgrada je pretvorena u hotel sa 23 jednokrevetne sobe, 2 porodične sobe i jednu dvokrevetnu sobu sa salom za sastanke i proslave koja može primiti do 50 ljudi. Hotel nudi sobe sa komunalnim tuševima i toaletima, te sobu za druženje. U aneksu na dvorištu nalati se kafić *Café Göteborg*.

Galerija
--------

* Na slici je prikazana glavna zgrada zatvora gledana sa prednje strane glavnog ulaza prema Storgatanu.Na slici je prikazana glavna zgrada zatvora gledana sa prednje strane glavnog ulaza prema Storgatanu.
* Stara sudnica sada kuća Café Göteborg.Stara sudnica sada kuća *Café Göteborg*.
* Fotografija sa krova zatvora prema severozapadu nakon razotnog požara 1888.Fotografija sa krova zatvora prema severozapadu nakon razotnog požara 1888.

Vanjske veze
------------

***Stari zatvor Umeå*** na Wikimedijinoj ostavi

* Hotel Gamla Fängelset
* Café Göteborg
Koordinate: 26°54′0″N 55°46′0″E﻿ / ﻿26.90000°N 55.76667°E﻿ / 26.90000; 55.76667

Horanski kanal između Kešma i obale Irana
**Horanski kanal** (perz. تنگه حوران, poznat i kao *Clarenceov kanal*) je prirodni morski prolaz između iranskog kopna i otoka Kešma. Dijelom je većeg Hormuškog tjesnaca koji spaja Omanski i Perzijski zaljev. Kanal se proteže oko 100 km, a na najužem dijelu širok je 2,67 km. Središnji i zapadni dijelovi kanala bogati močvarama i šumama mangrova s visokim stupnjem bioraznolikosti prostiru se na približno 860 km² i zaštićeni su kao nacionalni park Hara-je Horan. Od 1976. godine ovo se područje nalazi i na UNESCO-vom popisu rezervata biosfere.

Povezano
--------

* Kešm
* Hara-je Horan

Literatura
----------

* () Höpner, Thomas; Ebrahimipour, Hossein; Maraschi, S. M. Kazem (2000.). *Five Intertidal Areas of the Persian Gulf*, Wadden Sea Newsletter **II**. Wilhelmshaven: Common Secretariat for the Protection of the Wadden Sea, ISSN 0922-7989, OCLC 183079704.
* () UNESCO MAB (25. lipnja 2010.). *Asia*, World Network of Biosphere Reserves **III**. Paris: UNESCO Man and the Biosphere Programme.

Vanjske veze
------------

Ostali projekti

|  |  |
| --- | --- |
|  | U Wikimedijinoj ostavi ima još materijala vezanih za: **Horanski kanal** |
Stari grad Vilnius
**Stari grad Vilnius** (litavski: *Vilniaus senamiestis*) je najstariji dio litvanskog glavnog grada i jedan od najvećih još uvijek preostalih srednjovjekovnih starih gradskih središta u Sjevernoj Evropi. Područje ima 3,59 km² i obuhvaća površinu od 74 blokova sa 70 ulica.

Razvio se tokom mnogih vjekova te oblikovao historiju grada. To je mjesto gdje se isprepliću arhitektonski stilovi kao što su: gotika, renesansa, barok i neoklasicizam, stoje jedni uz druge i nadopunjuju se.

Glavna ulica Starog grada je "Pilies", koja je glavna arterija i sjedište brojnih trgovina i kafića. Glavna ulica u Vilniusu, Avenija Gediminas, djelomično prolazi Starim gradom. Središnji trgovi Starog grada: su Katedralni trg i Trg gradske vijećnice. Jedan od najvažnijih arhitektonskih kompleksa je Univerzitet, koja zauzima veliki dio Starog Grada. Maketa zgrade univerziteta, odabrana je kao predstavnik Litvanije u parku minijaturnih građevina: Mini-Europa u Bruxellesu.

Stari grad Vilnius postao je dio UNESCO-ve Svjetske baštine 1994. godine.

***Stari grad Vilnius*** na Wikimedijinoj ostavi

| * p
* r
* u
Svjetska baština u Litvaniji |
| --- |
|  | 
Arheološki lokalitet srednjovjekovnog grada Kernavėa • Kurska prevlaka1) • Struveov luk2) • Historijski centar Vilniusa 
 | Litvanska zastava |
| **Litvanska nematerijalna svjetska baština**
Baltička slavlja plesa i pjesme2) • Tradicionalni obrt i simbolika litvanskih križeva Kryždirbystė • Litvanske višedijelne pjesme Sutartinės
 |
| 
1) Zajednička svjetska baština Litvanije i Rusije  2) Zajednička svjetska baština deset zemalja (Letonija, Norveška, Švedska, Finska, Estonija, Litvanija, Rusija, Bjelorusija, Ukrajina, Moldavija)  3) Zajednička svjetska baština Estonije, Letonije i Litvanije
 |
**Stari grad Stolac** je srednjovjekovni grad na području Huma, opština Stolac, Bosna i Hercegovina.

Lokacija
--------

Stari grad je smješten na lijevoj obali Bregave, iznad Stoca.

Istorija
--------

Imena Stolac i Vidoški se od pojavljivanja u istorijskim izvorima stalno isprepliću. Oba su ostala u upotrebi skoro do kraja XIX vijeka.

Pretpostavlja se da se u praistorijsko doba život odvijao na sjeverozapadnom dijelu utvrđenja prema Podgradu, u dijelu brda koji se naziva Šetnica. Kasnoantičke supstrukcije otkrivene su na sjevernoj strani grada (kule I - IV). Na mjestu današnjeg grada Stoca bio je antički municipijum Diluntum sa nalazima od I - IV vijeka n.e. i utvrđenjem iz kasnoantičkog perioda.

U srednjem vijeku područje grada Stoca pripadalo je župi Vidoši. Vidovo polje javlja se 1417. godine u latinskom prevodu "Planum Sancti Viti. Prvi siguran podatak o Stocu u srednjem vijeku je iz XV vijeka, tj. 1420. godine "Loco dicto Stolac" u vezi sa nekom pljačkom trgovaca, a ponovo se javlja par godina kasnije 1436. godine. Vidoški grad prvi put se pominje u povelji od 19. februara 1444. godine, te u seriji povelja koje slijede do 1454. godine, kao posjed Stjepana Vukčića Kosače. Arheološkim radovima 1976. godine nisu otkriveni jasni ostaci srednjovjekovnog grada, ali se pretpostavlja da su prekriveni gradnjom utvrđenja iz doba austrougarske uprave.

U dubrovačkim izvorima iz 1463. godine pod nazivom Stolac pominje se i Vidoški grad, odnosno stolačka tvrđava i naselje ispod njega. Stolac je postao dio Osmanskog sultanata, nakon osvajanja 13. juna 1465. godine, ali ne postoje sigurni podaci da je u njemu držana posada, sve do početka XVIII vijeka. 

Poslije Karlovačkog mira 1699. godine grad je popravljen i proširen i postavljena je uprava na čelu sa dizdarom. Oko 1706. je osnovana Stolačka kapetanija.

Opis
----

Stari grad zauzima površinu od 20.503 m2. Zaštićen je lancem kamenih kula i bedema, koji su debeli oko 2 m, a izvedeni su od tesanih blokova kamena krečnjaka – sivca iz lokalnog majdana. Pored kula, grad ima i 10 cisterni (čatrnje) za vodu, magacin za brašno, objekte za stanovanje i džamiju. Džamija je stradala 1906. godine i nikada nije obnovljena, ali su njeni ostaci vidljivi i danas.

Utvrđenje se sastoji od tri jasno podijeljene cjeline:
Donji grad - sjeverozapadna strana (područje ispod austrougarskog dijela grada, locirano sjverozapadno u odnosu na taj dio grada) površine 8.481 m2 
Srednji grad - (dio izgrađen u razdoblju austrougarske uprave na zaravni brda) područje od 7.005 m2 
Gornji grad - (područje iznad Srednjeg grada, locirano istočno od njega) i pokriva područje od 8.579 m2.
Stari grad Stolac je nacionalni spomenik BiH.

Literatura
----------

* Hamdija Kreševljaković, Naše starine I, Sarajevo, 1953, 7-45. - Stari bosanski gradovi
* Mihailo Dinić, Земље херцега Светога Саве, Глас Српске академије наука и уметности 182, Београд 1940.
* Marko Vego, Naselja srednjevjekovne bosanske države, Svjetlost, Sarajevo 1957.
* Marko Vego, Kultna mjesta u topografiji stare Hercegovine u srednjem vijeku, Starine Jugoslavenske akademije znanosti i umjetnosti 57, Zagreb 1978, 93-110.
**Zablaće**, dio Šibenika na obali Šibenskoga kanala, 2 km zračne udaljenosti i 7 km cestom jugozapadno od središta grada. Nije fizički povezano s urbanim naseljem Šibenika no spada pod Šibenik zbog blizine i historijski veza. Administativno se danas naziva gradskom četvrti Zablaće. Prvi se put spominje 1432. U srednjem vijeku ondje su djelovale solane, od kojih su sačuvani tek toponimi: Velika jezera i Mala solina, slana jezera između centra grada i Zablaća. Za osmanskih provala na to područje Zablaće je u dva navrata bilo razoreno (1510. i 1537) kao i njegove solane. Trgovina soli je Šibeniku u srednjem vijeku donosila najveću dobit i može se reći da je na temeljima te trgovine podignuta Šibenska katedrala. Proizvodnja soli prestala je polovicom XVIII. st. U XIX. i XX. st. dio stanovništva emigrirao je u prekomorske zemlje, velikim dijelom u SAD. Stanovništvo se kasnije počelo baviti vinogradarstvom, maslinarstvom, stočarstvom i ribarstvom. Crkva sv. Ivana Krstitelja sagrađena je 1837. a župa utemeljena 1928.

U drugom svjetskom ratu omladinci i omladinke Zablaća masovno su se prodružili NOP-u i krenuli u borbu protiv fašističkog okupatora. Tridesettroje ih se nikad nije vratio a i danas u centru Zablaća stoji spomenik borcima poginulima u NOB-u i žrtvama fašističkog terora od 1941. do 1945. Za vrijeme rata u Zablaću je bio prvo talijanski a nakon uspostave NDH četnički logor u kojem su streljane mnoge žrtve fašističkog terora iz šibenskog područja.

Godine 1966. u neposrednoj blizini naselja počela je gradnja turističkog naselja Solaris čiji je četvrti i posljednji hotel Andrija završen 1971. U samom mjestu Zablaće je tad sagrađen autokamp Zablaće. Solaris je i danas jedan od najvažniji turističkih objekata u Dalmaciji. Zablaće je poznato i po ljekovitom blatu, za koje je medicinski utvrđeno da je djelotvorno u liječenju reume.

Izvori
------

* Zablaće, Hrvatska enciklopedija
*