recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
*Ukoliko ste tražili kapiju na Niškoj tvrđavi, vidite članak Stambol-kapija (Niš).*
Stambol-kapija
*Tabla na mestu Stambol kapije (na zidu Narodnog pozorišta), Beograd*
**Stambol kapija** je jedna od četiri kapije Beograda na izlasku iz varoši. Budući da je kroz nju vodio drum u pravcu Istanbula (Stambola), po tome je dobila i naziv. Ostale tri su Sava-kapija, Varoš-kapija i Vidin-kapija. 

Beogradska varoš je u 18. i prvoj polovini 19. veka od Save do Dunava bila opasana dubokim rovom, u kome se nalazila voda, i visokim šancem u koji su bili zabodeni visoki palisadi, tj. hrastove oblice sa šiljkom na vrhu. Bila je to izvesna zaštita varoši od eventualnog napada, pri čemu je glavna odbrana bila tvrđava u pozadini (*grad*), tj. današnji Kalemegdan. 

Nalazila se između današnjih Narodnog pozorišta i spomenika knezu Mihailu na Trgu republike. Od svih kapija, Stambol kapija bila je najčvršće zidana. Ostale su otkrivale svoje tursko poreklo i bile obične rupe u polupropalom palisadu sa nekoliko balvana iznad rupe (Feliks Kanic). 

Stambol kapiju napravili su Austrijanci za vreme svoje vladavine severnom Srbijom 1718-1739. godine, a legenda kaže da je kapiju podigao Laudon, koje izgradio i rov oko šireg Beograda nazvan *Laudonov šanac*. 

Kapija je bila izrađena od tesanog kamena i cigle. Imala je prostorije za smeštaj vojnika koji su držali stražu. Kroz Stambol kapiju se ulazilo na tri ulaza: u sredini je bio veliki za kola, a sa obe strane po jedan manji za pešake. Sva su vrata bila od debelih hrastovih greda po kojima je prikovana jaka gvozdena oplata. Na njoj su se videle rupe od kuršuma pri napadima. 

Ispred kapije nalazilo se polje obraslo travom. Trga republike još nije bilo, kao ni današnjeg centra Beograda. Put koji je iz varoši izlazio na Stambol kapiju delio se odmah na dva kraka: jedan je išao desno ka Terazijama, a drugi levo ka Tašmajdanu i Paliluli. 

U blizini Stambol kapije Turci su nabijali na kolac buntovne Srbe. Stoga je kapija bila krajnje ozloglašena među Srbima i predstavljala je simbol stradanja pod Osmanskim carstvom. Stoga je srušena 1866. godine, po naredbi kneza Mihaila. Rušenje je počelo polovinom aprila, a dovršeno 19. maja 1866. (po starom kalendaru).

Vidi još
--------

* Stambol
* Carigradski drum

Literatura
----------

* Ljubinka Rajković, Još jedanput oko dva spomenika iz starog Beograda[*mrtav link*], Godišnjak grada Beograda XX Arhivirano 2013-10-14 na Wayback Machine-u, Beograd 1973, 229-242.
1886.
1970.
**Emilijan** (svetovno *Nedeljko Piperković*; Lipljan, 23. avgust 1886 — Zaječar, 10. septembar 1970) je bio srpski pravoslavni episkop timočki u periodu 1922–1970.

Biogafija
---------

Rođen je 23. avgusta 1886. godine u Lipljanu na Kosovu. Osnovnu školu je završio u Lipljanu, nižu gimnaziju završio je Prištini i Solunu, a zatim bogosloviju na Halki kod Carigrada gde je proveo sedam godina. Od 1910. do 1913. godine bio je pisar Mitropolije skopske i nastavnik gimnazije u Skoplju.

U monaštvo je stupio 1911. godine u manastiru Svetog arhangela Gavrila u Kučevištu, rukopoložio ga je za đakona mitropolit skopski Vikentije Krdžić 15. avgusta iste godine. Izabran je 1913. za pitomca Arhijerejskog sabora Kraljevine Srbije da završi Teološki fakultet u Atini. Tu je diplomirao 1918. i doktorirao 1919. godine. Dana 2. aprila 1918. postavljen je za nastavnika bitoljske gimnazije s tim da vrši dužnost sekretara ondašnjeg Mitropolita srpskog Dimitrija na Krfu. Posle Prvog svetskog rata bio je član delegacije koja je pregovarala sa Carigradskom patrijaršijom o prisajedinjenju novih krajeva i uspostavljanju jedinstvene Srpske patrijaršije.

U čin jeromonaha rukopoložio ga je mitropolit srpski Dimitrije 29. juna 1920. godine. Za suplenta realke u Beogradu postavljen je u oktobru 1920. godine, a već 5. oktobra iste godine premešten je u bogosloviju Svetog Save u Sremskim Karlovcima. Za profesora iste bogoslovije unapređen je 22. marta 1921. godine. Sa tog položaja je došao na presto timočke Eparhije. Posvećen je za episkopa 23. januara 1922. godine. Svečano ustoličenje na Episkopski presto izvršeno je tek 27. marta 1922. usled tadašnjih opravki dvora u Zaječaru.

Napisao je rad „Jedan istorijski pogled na položaj timočke oblasti" (1924). Bio je nosilac Ordena Svetog Save prvog i drugog stepena, kao i ordena Rumunske krune prvog stepena. U njegovo vreme štampan je „Letopis Timočke eparhije" u 10 knjiga štampanih u periodu 1923-1932. (COBISS)

Kada je Sveti arhijerejski sabor SPC na zasedanju 5. marta 1964. raščinio episkopa američko-kanadskog Dionisija, protiv ovoga su jedino bili episkopi timočki Emilijan i raško-prizrenski Pavle. Bio je više puta član Svetog arhijerejskog sinoda SPC.

Episkop Emilijan se upokojio 10. septembra 1970. godine u Zaječaru, gde je sahranjen u Sabornoj crkvi.
**Aerodrom Jugovićevo** je bivši vojni aerodrom na periferiji Novog Sada, izgrađen još 1913, za potrebe Austro-ugarskog vazduhoplovstva, u blizini železničke pruge Subotica–Novi Sad, zapadno od nešto ranije podignutog aerodroma na Sajlovu.

U početku je imao samo travnate piste za sletanje i uzletanje vojnih aviona, dok su hangari bili na susednom Sajlovu. Tek 1916. izgrađeni su prvi aerodromski objekti, kasarna i zgrade za tehničke radionice. Srpska eskadrila je posle prisjedinjenja Vojvodine Kraljevini Srbiji, sletela na aerodrom na francuskim avionima, novembra 1918. Pored postojećih 11 drvenih hangara, sagrađeno je još šest zidanih hangara, zatim štapske zgrade, areoplanske radionice, oficirski dom i dr.

Na ovom aerodromu bila je prva pilotska škola, a tu su se nalazile i škole za rezervne vazduhoplovne oficire, za izviđače, avio-mehaničare, i druge specijalističke svrhe. Do 1920. ove je bila i meteorološka stanica.

Ovde su redovno priređivana takmičenja za kraljev pehar, na rođendan prestolonaslednika Petra (6. septembra).

Posle pogibije komandanta vazduhoplovnog puka pukovnika Jovana Jugovića u Pragu, na komemoraciji 28. februara 1928. aerodrom je dobio naziv Jugovićevo.

Nemački bombarderi su na samom početku Aprilskog rata 1941. bombardovali aerodrom. Po okupaciji Bačke, Nemci su ovde izgradili 800 metara betonske piste i ovaj aerodrom koristili za letove aviona prema Istočnom frontu. Crvena armija i NOV od oktobra 1944. aerodrom su koristili za operacija na Sremskom frontu a kasnije i u završnim operacijama za oslobođenje Jugoslavije.

Od sredine pedesetih godina 20. veka, Jugovićevo gubi na vojnom značaju. Danas aerodrom nije u funkciji.

Vidi još
--------

* Jugovićevo

  


| * p
* r
* u
Aerodromi u Srbiji |
| --- |
| Međunarodni | 
* Nikola Tesla-Beograd
* Batajnica-Beograd
* Vršac
* Morava-Kragujevac/Kraljevo
* Konstatin Veliki-Niš
* Priština
* Ponikve-Užice

 | Srbija |
| Domaći | 
* Bela Crkva
* Bor
* Valjevo
* Zrenjanin
* Jagodina
* Kikinda
* Knjažavac
* Kostolac-Požarevac
* Brege-Kraljevo
* Kruševac
* Mira-Leskovac
* Lisičji Jarak-Beograd
* Čenej-Novi Sad
* Pančevo
* Paraćin
* Progar-Beograd
* Smederevo
* Rudine-Smederevska Palanka
* Veliki Radinci-Sremska Mitrovica
* Stara Pazova
* Subotica
* Trstenik
* Zemun Polje
* Preljina-Čačak

 |
| Vojni | 
* Banjički Vis-Beograd
* Batajnica-Beograd
* Batlava-Podujevo
* Bojnik-Leskovac
* Đakovica
* Kovin
* Lađevci-Kraljevo
* Sjenica
* Slatina-Priština
* Sombor

 |
| Bivši | 
* Jugovićevo-Novi Sad
* Požarevac

 |
**Sebastião I** (Lisabon, 20. januar 1554.- Ksar el-Kebir, 4. august 1578.) bio je kralj Portugala koji je vladao svega godinu dana
od 1557. do pogibije 1578.

Nakon njegove pogibije zavladalo je masovno uvjerenje poznato kao *Sebastijanizam* (Sebastianismo) da nije mrtav i da će se vratiti da izbavi Portugal od španjolske vlasti.

Biografija
----------

Sebastião je rođen kao unuk kralja Joãa III, kako mu je otac prestolonasljednik João Manuel umro mlad, nasljedio je svog djeda sa 3 godine 
pa je umjesto njega kao regent vladala njegova baka Katarina Austrijska.

Školovali su ga i vodili brigu o njemu Jezuiti u strogo religioznom duhu, tako da je odrastao u uvjerenju da mora vladati i živjeti kao Kristov vojnik. Kad je sa 23 godine preuzeo tron 1557. odmah je počeo pripremu za Križarski rat protiv Muslimana iz Sjeverne Afrike. 
Već slijedeće 1557. krenuo je u kampanju na Maroko. Nakon iskrcavanja pored Laracha njegova vojska doživjela je težak poraz od znatno većih marokanskih snaga u Bitci kod Ksar el-Kebira. U toj bitci poginuo je i Sebastião, kako mu tijelo nije pronađeno, zavladao je mit da nije mrtav i da će se jednog dana vratiti i ponovno preuzeti tron.

To su između 1584. - 1598.iskoristile čak četiri varalice koje su trvrdile da su Sebastião.

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5  „*Sebastian king of Portugal*" (engleski). Encyclopaedia Britannica. Pristupljeno 5.03.2024.

Vanjske veze
------------

***Sebastião I od Portugala*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Sebastian king of Portugal* ()
Antički period na području današnjeg Novog Sada - rimski Kuzum i sarmatska naselja na bačkoj obali Dunava.
Rimski gradovi u Sremu u 2. veku.
**Kuzum** ili **Kusum** (latinski: Cusum, Castellum Cusum) je bio antičko naselje na području današnjeg Petrovaradina.

Istorija
--------

Prvo utvrđenje na Petrovaradinskoj steni izgradili su pripadnici Kostolačke kulture u kasnom bakarnom dobu. U latenskom periodu, ovde je skoro dva veka postojalo veliko keltsko utvrđeno naselje. 

U prvom veku, Rimljani su zauzeli Srem i postavili severnu granicu Rimskog carstva na Dunavu. Ta granica je u istoriji poznata kao Limes. Rimljani su na lokaciji nekadašnjeg keltskog naselja, u okviru podunavskog Limesa, organizovali vojnu tvrđavu Kuzum. Kuzum je po karakteru bio kastel, što je u kategorizaciji rimskih vojnih logora druga pozicija iza kastruma. 

Ovi prostori su pripadali rimskoj provinciji Panoniji, a potom, nakon administrativnih podela ove provincije, Donjoj Panoniji i Panoniji Sekundi. U Kuzumu se nalazila pomoćna vojska, koja je bila vezana za granicu. Posadu Kuzuma činile su konjičke jedinice, od kojih je jedna brojala čak 3.000 vojnika. Kuzum je kvalitetnim putevima bio povezan sa drugim utvrđenjima u Limesu. 

U petom veku, ove prostore su opustošili Huni, čime je stradao i Kuzum. Kasnije će utvrđenje obnoviti Vizantija, koja mu daje i novo ime - Petrikon.

Arheologija
-----------

Ostaci rimskog Kuzuma nisu arheološki potvrđeni, no kastel spominje *Notitia Dignitatum.*

Literatura
----------

* Zsolt Visy, The roman army in Pannonia, 2003.
* Predrag Medović, Novi Sad od neandertalaca do Turaka, Novi Sad, 2014.
* Melhior Erdujhelji, Istorija Novog Sada, Veternik, 2002.
* Milan Paroški, Novi Sad - stara varoš 7000 godina, Novi Sad, 2008.
* Đorđe M. Srbulović, Kratka istorija Novog Sada, Novi Sad, 2011.
* Enciklopedija Novog Sada, knjiga 20, Novi Sad, 2002. (odrednice: Petrovaradin, Petrovaradinska tvrđava)
* Veljko Milković, Petrovaradin i Srem - misterija prošlosti, Novi Sad, 2003.
* Radenko Gajić, Petrovaradinska tvrđava - Gibraltar na Dunavu, Sremski Karlovci, 1993.
* Agneš Ozer, Petrovaradinska tvrđava - vodič kroz vreme i prostor, Novi Sad, 2002.

Spoljašnje veze
---------------

* Petrovaradinska tvrđava i Muzej grada Novog Sada
* Petrovaradinska tvrđava

| * p
* r
* u
Bivša naselja na području Novog Sada |
| --- |
| Bačka obala Dunava | Bakšić • Bivaljoš • Bistrica • Varadinci • Gornje Sajlovo • Donje Sajlovo • Sent Marton |
| Sremska obala Dunava | Kuzum • Petrikon |
**Goole** (izgovor: [Gul]) je grad od 12,966 stanovnika na istoku Engleske.

Geografske karakteristike
-------------------------

Goole leži u Unitarnoj jedinici i istoimenoj Grofoviji East Riding of Yorkshire nedaleko od ušća rijeke Don u Rijeku Ouse, udaljen nekih 72 km od Sjevernog mora

Historija
---------

Historija Goola počela je u 17. vijeku, kad je holandski inženjer Cornelius Vermuyden po nalogu kralja Charlesa I. isušio močvare oko Goola, tako što je skrenuo ušće rijeke Aire u Don za nekih 16 km uzvodno, pa su vode odtad puno lakše otjecale u 
Rijeku Ouse, i nisu se kao dotad vraćale u Aire i plavile.

Time je čitav kraj postao pristupačniji za ljude, koji su se počeli naseljavati u njemu.

Goole se iz sela u grad razvio u 19. vijeku, nakon što je kompanija Aire & Calder - 1826. prokopala kanal od Leedsa do Goola. Tako je Goole postao eksportna luka za ugljen iz Grofovije East Riding of Yorkshire.

Par dekada kasnije kad je do grada došla željeznica, iz Goola se eksportirao i ugljen iz Lancashira i Yorkshira, pa je grad doživio još veći rast.

Pobratimski gradovi
-------------------

* Poljska Złotów, Poljska

Izvori
------

1. 1 2 3 4  „United Kingdom: Yorkshire and the Humber" (engleski). City population. Pristupljeno 26. 12. 2016.
2. 1 2 3 4  „A Short History of Goole" (engleski). Bonson history. Arhivirano iz originala na datum 2017-04-21. Pristupljeno 26. 12. 2016.

Vanjske veze
------------

***Goole*** na Wikimedijinoj ostavi

* Goole Town Council Arhivirano 2012-07-23 na Wayback Machine-u ()
**Ansião** je grad i općina od 13,128 stanovnika na sjeveru Portugala u Regiji Centralni Portugal u Distriktu Leiria.

Geografske karakteristike
-------------------------

Općina se sastoji od 8 freguesia: Alvorge, Ansião, Avelar, Chão de Couce, Lagarteira, Pousaflores, Santiago da Guarda i Torre de Vale de Todos.

Centar općine je Ansião koji se prostire duž obala Rijeke Nabão, koja izvore na teritoriju općine.
Od svog administrativnog centra Leirije je udaljen pedesetak km sjeveroistočno.

Historija
---------

Ansião se prvi put pojavljuje u dokumentu iz 1175. u njemu se navodi da je povelju dobio 1142, pod uvjetom da njegovi stanovnici obrađuju zemlju i brane je od neprijatelja. U to je vrijeme je intenzivno koloniziran, a obrana ojačana izgradnjom utvrde *Torre de Vale de Todos*.

Portugalski kralj Manuel I mu je 1514. dodjelio povelju o statusu grada, to mu je potvrdio svojom poveljom i kralj Afonso VI. Nešto kasnije ga je kralj Pedro II darovao kao feud grofu Luísu Menesesu, za zasluge u Bitci kod Ameixiala protiv Španjolaca.

Poprilično je stradao za invazije napoleonove vojske početkom 19. vijeka.

Privreda i transport
--------------------

Ekonomija se bazira na industriji koja proizvodi grnčariju, komponente za tekstilnu industriju, aluminij, ambalažu, tekstil.

Dobar dio stanovnika radi u tercijarnom sektoru vezanom uz turizam, a najmanje u poljoprivredi, koja proizvodi; kukuruz, raž, povrće i masline.

Autoputom A13 povezan je sa gradovima u zemlji.

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5 6 7  „Ansião" (portugalski). Infopedia. Pristupljeno 7.03.2024.
2. 1 2 3 4 5 6  „Ansião Municipality in Leiria District" (engleski). City Population. Pristupljeno 7.08.2024.

Vanjske veze
------------

***Ansião*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Câmara Municipal de Ansião* (službene stranice) ()
Dvorac Uspavane lepotice
**Diznilend** (engl. ) je zabavni park Volta Diznija. Ovakav park postoji na pet mesta: u Anahajmu (u blizini Los Anđelesa, Kalifornija, SAD), Orlandu (Florida, SAD), Tokiju (Japan), Parizu (Francuska) i Hong Kongu. 

== Diznilend u Parizu ==s
Pariški Diznilend (fr. ) se nalazi u predgrađu Pariza, na 35 minuta vožnje od centra grada, i do njega se može stići posebnom linijom metroa. Sastoji se od dva zasebna dela Diznilend parka (engl. ) i Diznijevog studija (engl. ). Na samom ulazu u Diznilend park nalazi se Diznilend hotel. U istoj ulici (*Main Street U.S.A.*) su smeštene prodavnice, poslastičarnice, restorani i kafei. Ostatak parka je podeljeno na četiri zone- Adventureland, Frontierland, Fantasyland i Discoveryland. U okviru parka nalaze se vozići, začarana Snežanina šuma, zamak iz bajke, kuća straha, brod za krstarenje, letelice i svemirski brodovi, gusarske pećine, itd. Diznijev studio je manji i u njemu su sve vožnje vezane za igrane filmove. Takođe, u njemu se nalazi i bioskop, kao i brojni restorani i prodavnice. U oba parka se igraju ulične predstave, a uveče glavnom ulicom prolazi i povorka sa Diznijevim junacima. Postoji i Dizni selo () u koji je ulaz besplatan.

Diznilend je ove godine proslavio petnaest godina svog postojanja i povodom toga je od 14. jula do 26. avgusta svake večeri priređivana specijalna parada i vatromet.

***Disneyland*** na Wikimedijinoj ostavi
**Sultanija Hatidže** (tur. *Hatice Sultan*) je bila ćerka Turskog sultana Selima I sa njegovom prvom suprugom sultanijom Ajše Hafse, sestra je sultana Sulejmana I Veličanstvenog, sultanije Šah, sultanije Bejhan, sultanije Fatme,a tetka sultana Selima II. Ime je dobila po prvoj Poslanikovoj ženi.

Biografija
----------

Godine 1509. ona je udata za Iskender-pašu, koji je pogubljen u avgustu 1515. i sa kojim je imala ćerku Nefise. Hatidže se vratila da živi sa majkom. Kada je 1520. godine posle smrti svog oca Sultan Sulejman nasledio presto ona se zajedno sa Majkom Sultanijom Ajše Hafsom preselila u Istanbul u Palatu Topkapi.

Porodica
--------

Hatidžin prvi sin bio je Mehmet ali je mlad umro. Postoje informacije da su Hatidže i Ibrahim kasnije dobili još dve ćerke Sultaniju Hanim i Sultaniju Fatmu. Telo sultanije Hanim leži u grobnici sultanije Hurem.

Smrt
----

Sultanija Hatidže je svog muža nadživela za sedam godina i umrla je 1543. godini. Uzrok smrti i mesto sahrane nisu poznati. Najverovatnije ona počiva pored majke i oca u grobnici džamije Selima I.

Zanimljivosti
-------------

Za nju kruže glasine da je bila najlepša sultanija posle sultanije Mihrimah. U mladosti je bila povučena, često je viđana kako bere ruže u vrtu. Bila je visoka i pomršava. Posle smrti svog muža počela je da se bavi „crnom magijom". Za njegovu smrt okrivila je Hurem sultaniju. I na nju je bacala crnu magiju. Kada je Hurem to saznala pronalazi Hatidže i isprebija je kao osvetu. Hatidže se požalila sultanu, koji joj nije poverovao. Hurem sultanija je rekla da je Hatidže sama sebi napravila rane kako bi joj se osvetila.

"Veličanstveno stoleće"
-----------------------

Popularna hit serija govori o životu na dvoru sultana Sulejmana Veličanstvenog. Ulogu sultanije Hatidže glumi Selma Ergeč. U seriji je predstavljeno da ima ćerku i sina blizance to jest, sultaniju Huridžihan i princa (sultanzade) Osman, ali to nema uporišta u istoriji.
**Nekropola u Luburića Polju**, naselje Košutica, opština Sokolac, sadrže nadgrobnike iz istorije Bosne i Hercegovine u srednjem vijeku. Na sjednici komisije za očuvanje nacionalnih spomenika održanoj od 26. oktobra 2010. godine, proglašena je za nacionalni spomenik BiH. Ovu odluku Komisija je donijela u sljedećem sastavu: Zeynep Ahunbay, Marti Cheery, Amra Hadžimuhamedović (predsjedavajuća), Dubravko Lovrenović i Ljiljana Ševo. 

Nekropola nalazi se i nalazi se na listi 28 srednjovjekovnih nekropola stećaka koje su 2016. godine proglašene Svjetskom baštinom UNESCO-a. Na listi su 20 nekropole u Bosni i Hercegovini, po 3 u Srbiji i Crnoj Gori, a 2 u Hrvatskoj.

Historija
---------

U srednjem vijeku ovi prostori pripadali su župi Mokro-Glasinac, kojoj je iz stare Olovske župe priključena Glasinačka ravan, a u slivu paljanske Miljacke, župa Pale. Ove župe bile su sastavni dio zemlje Pavlovića kao i susjedna Prača. Iz navedenog se zaključuje da je i područje današnje opštine Sokolac u srednjem vijeku ulazilo u sastav zemlje Pavlovića.
Kao i u ostalim dijelovima Bosne i Hercegovine, posebno u istočnoj Hercegovini, stanovništvo je i u kasnijim periodima nastavilo praksu sahranjivanja u grobne gomile (tumuli iz perioda Ilira), tako da je i veliki broj srednjovjekovnih nekropola sa stećcima nastao na grobnim gomilama ili uz njih.

Opis
----

U selu Košutica udaljenom od Sokoca oko 6 km na prostranom predjelu Luburić polja smještene su dvije nekropole sa stećcima, međusobno udaljene oko 150 metara zračne linije.

Prva nekropola – lokalitet Ploče - broji 51 nadgrobnik. Svi stećci su u formi sanduka izuzev jednog sljemenjaka. Ukrašena su tri stećka. Stećci u ovoj nekropoli položeni su radijalno u odnosu na centar tumula. Tri stećka su izdvojena iz grupe na udaljenosti 10 metara u pravcu sjevera.

Druga nekropola – lokalitet Bare: broji 83 stećka ili dijela stećka, od čega su na 6 stećaka zabilježeni ukrasi: linija koja označava dvojni grob, rozeta, mač i krst. Za razliku od prve nekropole, na ovoj su stećci orijentirani u pravcu sjever–jug

Literatura
----------

* Marian Wenzel, Ukrasni motivi na stećcima, Sarajevo, 1965.
* Zemlja Pavlovića – srednji vijek i period turske vladavine. Banja Luka – Srpsko Sarajevo: Akademija nauka i umjetnosti Republike Srpske i Univerzitet Srpsko Sarajevo, Naučni skupovi, knjiga V, Odjeljenje društvenih nauka, knjiga 7, 2003.

Vanjski linkovi
---------------

* Zvanični sajt komisije za očuvanje nacionalnih spomenika Bosne i Hercegovine Arhivirano 2012-03-07 na Wayback Machine-u


|  |  |
| --- | --- |
|  | ***Portal Bosna i Hercegovina***  |


***Nekropola u Luburića Polju*** na Wikimedijinoj ostavi
**Pegah Gilan** (perz. پگاه) je bivši iranski nogometni klub iz grada Rašta.

Sponzor mu je bila tvrtka za proizvodnju mliječnih proizvoda, a u iranski nogomet ušao je nakon što je navedena tvrtka 2002. godine kupila dionice kluba Esteglala.

Glavno igralište bio mu je Stadion Šahid dr. Azodi koji prima 15.000 gledatelja.

Sudjelovao je u 1. i 2. iranskoj nogometnoj lizi, a najveći uspjeh mu je 9. mjesto ostvareno u sezoni 2003./04.

Tokom 2005. i 2006. godine klub je trenirao Vinko Begović, a godinu dana kasnije privremeno i Darko Dražić.

Pegah je raspušten 2008. godine, a njegovim nasljednikom smatra se Damaš Gilan.

Rezultati po sezonama
---------------------

| Sezona | Liga | Rezultat |
| --- | --- | --- |
| 2002/2003. | Lige Azadegan (2. liga) | 2. |
| 2003./2004. | Iranska Pro Liga | 9. |
| 2004./2005. | Iranska Pro Liga | 16. |
| 2005./2006. | Lige Azadegan (2. liga) | poluzavršnica doigravanja |
| 2006./2007. | Lige Azadegan (2. liga) | 1. |
| 2007./2008. | Iranska Pro Liga | 15. |

Povezano
--------

* Damaš Gilan

Vanjske veze
------------

* () Službene stranice Damaša
**Lucidni snovi** su oni snovi kada je osoba svjesna da sanja, čega obično postaje svjesna kada sanja neku nemoguću ili nevjerojatnu pojavu, ili bez ikakvog jasnog razloga jednostavno shvati da sanja. 

U takvim snovima moguće je biti lucidan i imati malo kontrole nad sadržajem snova i obratno, imati mnogo kontrole bez čiste svjesnosti da sanjamo. Ako smo lucidni i imamo dobru kontrolu, onda možemo birati neku aktivnost koja je moguća samo u snovima, postići ono što u budnom stanju ne bismo nikada mogli ostvariti.
Iako se takvi snovi tokom života spontano događaju, moguće ih je posebnim metodama i vježbama (pisanje dnevnika snova isl.) potaknuti, te isto tako i pojačati stanje lucidnosti i time dobiti veću kontrolu nad vlastitim lucidnim snovima.

Znanstvena potvrda
------------------

Celia Green prva je prepoznala znanstveni potencijal lucidnog sanjanja u studiji Lucid Dreams iz 1968.godine. Green je analizirala glavne značajke takvih snova oslanjajući se na prethodno objavljene radove na temu, uz dopunu sa vlastitim istraživanjima. Zaključuje da su lucidni snovi iskustvena kategorija posve različita od uobičanjeih snova i predviđa povezivanje lucidnosti u snu i REM faza sna. Također, Green je prva povezala fenomen lucidnog sna sa fenomenom lažnog buđenja.

Filozof Norman Malcolm 1959.godine u tekstu Dreaming zastupa teze protiv mogućnosti točne provjere zapisa snova. Ipak, shvaćanje da pomicanje očiju u snovima može utjecati na pomicanje sanjačevih očiju u fizičkom svijetu je pružilo mogućnost dokazivanja da akcije dogovorene u vrijeme budnosti mogu biti prizvane i izvedene u lucidnom snu. Prvi dokaz navedene pretpostavke pružio je krajem 1970-ih britanski parapsiholog Keith Hearne uz pomoć volontera, Alan Worsley. Worsley je pomicanjem očiju davao signale iz lucidnog sna koji su zabilježeni polisomnografom.

Hearnovi rezultati nisu bili distribuirani u širokoj javnosti i prvu stručnu recenziju objavio je tek nekoliko godina kasnije Stephen LaBerge sa sveučilišta Stanford. LaBerge je neovisno, za potrebe doktorske disertacije, razvio tehnike induciranja lucidnih snova koje se i danas masovno koriste i osnova su lucidnog sanjanja. Tijekom 1980-ih istraživanja u području lucidnih snova postaju sve brojnija i rezultati istraživačkih eksperimenata sve više izlaze u javnost.

Izvori
------

1. ↑  Frederik van Eeden (1913). "A study of Dreams Arhivirano 2019-10-08 na Wayback Machine-u". Proceedings of the Society for Psychical Research 26.
2. ↑  Lucid Dreaming FAQ Arhivirano 2019-09-10 na Wayback Machine-u LaBerge, S. & Levitan, L. (2004). Version 2.3
3. ↑  Lucid Dreaming Arhivirano 2012-12-17 na Wayback Machine-u Lucid Dreaming Guide, Rose,E. (2009).
**Asim Ferhatović "Hase"** (Sarajevo, 24. januara 1933. – Sarajevo, 23. januara 1987.), jugoslavenski i bosanskohercegovački fudbaler.

Rođen je u Sarajevu, 24. januara 1933. gdje je i otpočeo svoju fudbalsku karijeru 1945. godine. Član fudbalskog kluba Sarajevo postao je 1948. godine. Prvu utakmicu u dresu Sarajeva odigrao je 1952. godine protiv Zagreba. U prvom timu nastupao je do 1967. Za prvi tim Sarajeva odigrao je 422 utakmice i postigao 198 golova. Godinama je bio najbolji igrač Sarajeva i jedan od najboljih nogometaša Jugoslavije. U prvenstvenoj sezoni 1963./1964. bio je najbolji strijelac Prvenstva Jugoslavije sa 19 golova. Nogomet je igrao isključivo iz ljubavi. Kratko vrijeme proveo je u Turskoj, ali je za njega postojao samo jedan klub - Sarajevo. 

Za A reprezentaciju Jugoslavije odigrao jednu utakmicu. U analima fudbala zapisano je da je Asim Ferhatović 8. oktobra 1961. u Beogradu igrao za najbolju jugoslovensku selekciju koja je pobijedila Južnu Koreju sa 5:1. Kao nogometaš često je biran među najbolje sportiste Bosne i Hercegovine.[*nedostaje referenca*]

Preminuo je 23. januara 1987. godine od srčanog udara, dan prije svog 54. rođendana. Stadion FK Sarajevo, olimpijski stadion Koševo, sada nosi naziv stadion Asim Ferhatović - Hase.

Nagrade
-------

### Klub

**Sarajevo**

* Prvenstvo Jugoslavije u nogometu: 1966/67.

### Individualno

**Učinak**

* Prvenstvo Jugoslavije u nogometu – Najbolji strijelac: 1963/64. (19 golova)

Asim Ferhatović u popularnoj kulturi
------------------------------------

Asima Ferhatovića sarajevska rock-grupa Zabranjeno pušenje spominje u pjesmi "Nedjelja kad je otiš'o Hase" s albuma *Dok čekaš sabah sa šejtanom*, objavljenom 1985. godine. Iako se dugo godina mislilo da je pjesma posvećena Hasi, postoje interpretacije prema kojima pjesma zapravo govori o smrti Josipa Broza Tita, dok je Hase iskorišten samo kao metafora.

Vanjske veze
------------

* *Jedan je Hase*, Miljenko Jergović Arhivirano 2005-01-04 na Wayback Machine-u
* *Asim Ferhatović - Hase*, FKSinfo.com Arhivirano 2008-05-12 na Wayback Machine-u
*Za ostala značenja, vidi Jabuka (razvrstavanje).*

**Jabuka** (lat. *Malus*) je rod drvenastih biljaka iz porodice *Rosaceae* kao i ime za njihov plod (naučno ime ploda je *pomum*). Postoji između 25 i 50 vrsta u ovom rodu i preko 7500 kultivara domaće jabuke.

Domaća jabuka je listopadno drvo visine i do 12 m, sa gustom krošnjom. Listovi su naspramno raspoređeni, ovalni sa izraženim vrhom i nazubljenom ivicom. Cvetovi su bijele boje (početkom cvetanja rozikasti), sa 5 kruničnih i 5 čašičnih listića. Plod sazrijeva krajem leta i tokom jeseni.

Porijeklo domaće jabuke
-----------------------

Domaća jabuka (*Malus domestica*) je vjerovatno hibridnog porijekla, a nastala je u centralnim dijelovima Azije. Njoj najsrodnija vrsta, *Malus sieversii*, se još uvijek može naći na planinama u Kazahstanu, Kirgistanu, Tadžikistanu i nekim dijelovima Kine, na nadmorskim visinama između 1200 i 1800 m. Kako su kroz ovaj predeo prolazili putni pravci koji su povezivali Kinu sa Bliskim Istokom i Evropom, vjerovatno su putnici ti koji su doprinijeli rasprostiranju jabuke van svoje domovine. Postoje arheološki primerci jabuka iz Anadolije koji su stari nekih 85000 godina, mada se još uvijek sa sigurnošću ne može govoriti otkuda tu jabuke i da li su ih ljudi uzgajali. Prvi podaci o kultivaciji jabuke govore o uzgoju u Anadoliji i sjevernoj Mezopotamiji u drugom milenijumu pne. Do 500. pne. jabuka je vjerovatno bila uzgajana širom Perzijske Monarhije. Kada je Aleksandar Makedonski zavladao tim područjima oko 330. pne. uzgoj jabuke se proširio kroz grčki (helenski) svijet. Teofrast je razlikovao slatku domaću jabuku i kiselkaste divlje.

Usponom Rimskog Carstva razvilo se i voćarstvo, a domaća jabuka se proširila prema Zapadnoj i Sjevernoj Evropi. Sa širenjem svog areala, domaća jabuka je dolazila u kontakt sa divljim vrstama roda Malus i često je hibridima obogaćivala svoj genotip. Isto tako je jako brzo zamijenila ove divlje vrste u životu ljudi, tako da su one najpre potisnute a potom i vjerovatno iščezle. Ovo bi značilo da jabuke koje su jeli Kelti, Franci, Gali i druga germanska plemena, kao i stari Slaveni, više ne postoje na planeti.

Od 13. vijeka jabuke su postale veoma uzgajana vrsta širom Evrope. Tokom 16. i 17. vijeka evropski kolonisti prenose jabuku u Amerike, sredinom 17. vijeka prenose je u Južnu Afriku, a krajem 18. vijeka počinje uzgoj jabuke u Australiji i na Tasmaniji. Tako domaća jabuka može zahvaliti napretku civilizacije na širenju areala.

Vanjske veze
------------

***Jabuka*** na Wikimedijinoj ostavi

* Jabuka, opis Arhivirano 2007-10-29 na Wayback Machine-u
* Slike poznatijih sorti jabuka Arhivirano 2007-09-10 na Wayback Machine-u
* Opis nekih sorti jabuke Arhivirano 2022-08-12 na Wayback Machine-u
**Janko Rodin** (17 Veljače 1900. – 13 Rujna 1974.) bio je hrvatski nogometaš i predsjednik Hajduka.

Karijera
--------

Rođen u Kaštel Lukšiću, tada Austro-Ugarska, igrao je beka, a ponekad i halfa u drugoj generaciji Hajduka. Nogomet je počeo igrati neposredno nakon Prvog Svjetskog Rata za Mladost iz Kaštela, a 1919. godine dolazi u Hajduk u kojem je proveo najveći dio karijere, s izuzetkom perioda kad je, kao carinik, zbog potrebe službe, živio u Beogradu i nastupao za BSK.. U nekim njegovim životopisima navodi se i nedokumentirana tvrdnja da je kraće vrijeme provedeo u Čehoslovačkoj i igrao za Prašku Slaviju. Za Hajduk je odigrao 251 utakmicu (od čega 62 službene) i postigao 35 zgoditaka (21 na službenim utakmicama).

Po okončanju igračke karijere (1931.) ostao je aktivan u klubu, te 1939. postao predsjednik Hajduka. Predvodio je skupinu igrača i članova Hajduka koji su 23.Travnja 1944. partizanskim brodom "Topčider" iz okupiranog Splita pobjegli na oslobođeni Vis i obnovili Hajduk, kako bi nastupao kao momčad NOVJ. Bio je predsjednik Hajduka do 1945. Pod njegovim predsjedavanjem klupsko čelništvo je donijelo dvije povijesne odluke: 1941.godine odbijen je zahtjev talijanskog okupatora da Hajduk postane njihov klub,a 1945,odbio je biti vojni klub.

Umro je u Kaštel Lukšiću 13.Rujna 1974.

Statistika u Hajduku

| Natjecanje | Nastupi | Golovi |
| --- | --- | --- |
| Prvenstvo | 29 | 0 |
| Kup | 7 | 0 |
| Superkup | 0 | 0 |
| Međunarodne | 2 | 0 |
| Splitski podsavez | 24 | 21 |
| **Ukupno** | **62** | **21**
 |
| Prijateljske | 189 | 14 |
| ***Sveukupno*** | **251** | **35** |

Reprezentacija
--------------

Odigrao je 4 utakmice za reprezentaciju Jugoslavije, 3 kao član Hajduka tijekom 1924. i jednu kao član BSK-a 1926. Prvu utakmicu odigrao je 10.veljače 1924. u Zagrebu protiv Austrije (1:4), čime je, skupa s Mihom Borovčićem-Kurirom, postao prvi Hajdukov reprezentativac (sve dotle, za reprezentaciju Kraljevine SHS bili su pozivani isključivo igrači iz Zagreba i Beograda). Bio je u sastavu reprezentacije Jugoslavije na Olimpijskim Igrama 1924..

Uspjesi
-------

Hajduk
* Prvenstvo Jugoslavije u nogometu: 1929.

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5 6  Životopis Janka Rodina Arhivirano 2015-09-24 na Wayback Machine-u u arhivi jugoslavenske nogometne reprezentacije
2. ↑  Statistika na službenim stranicama HNK Hajduk
3. ↑  Janko Rodin at EU-football
4. ↑  Janko Rodin Arhivirano 2014-09-14 na Wayback Machine-u na FIFA.com
5. ↑  Janko Rodin Arhivirano 2013-10-31 na Wayback Machine-u na sports-reference.com
**Ivan Đalma Marković** (Senj, 6. studenog 1928. - Zagreb, 15. studenog 2006.), hrvatski nogometni trener i igrač.

Rođen je u Senju 6. studenog 1928. i premda nije bio veliki nogometaš ostvario je sjajnu trenersku karijeru. Igrao je u nogometnom klubu Nehaj iz Senja, te zagrebačkim klubovima Poštar i Sava.
Trenirao je Orijent, Dinamo Zagreb, Varteks, Olympique Marseille i Sturm i mnoge druge klubove, a bio je prvak Kanade s Metros Croatijom, te prvak Sjeverne Amerike s Toronto Italijom. Marković je odgojio niz standardnih igrača i reprezentativaca poput Zlatka Kranjčara, Velimira Zajeca, Marijana Vlaka, Zvonimira Bobana, Roberta Prosinečkog i mnogih drugih. Velik prijatelj, bio je mu je nogometni trener Biće Mladinić. Bio je vrsni poznavatelj najvećih svjetski filozofa poput Platona, Kirkegaarda, Hegela i drugih. Govorio je engleski, francuski, njemački i talijanski jezik.

Igračka karijera
----------------

* Nehaj Senj (1946./1947.)
* Poštar Zagreb (1948./1958.)
* Sava Zagreb (1959./1960.)

Trenerska karijera
------------------

* Kustošija (1961.)
* Orijent (1962. 1968./1969. 1983./1984.)
* Torpedo (1960.)
* juniori Rijeke (1964./1965.)
* juniori Dinama (1966./1967. 1972./1974. 1986.)
* Maribor (1970. 1979./1980.)
* Zagreb (1967. 1971.)
* Metros Croatia, Kanada (1974./1976.)
* Toronto Italia, Kanada (1977./1978. 1988./1989. 1992.)
* Olympique Marseille (1978./1979.)
* Dinamo (1980.)
* Dubrovnik (1982.)
* Sturm Graz (1985.)
* Radnik Velika Gorica (1990./1991. 2000./2001.)
* Vorwärts (1991.)
* Beltinci (1993.)
* Karlovac (1994./1995.)
* Varteks (1997.)
* Samobor (1998./1999.)
**Greko** ili **Graiko** (starogrčki: ) bio je, u grčkoj mitologiji, sin Zevsa i Pandore. Njegova majka Pandora, koja je ime dobila po svojoj baki, znamenitoj Pandori, bila je kći Deukaliona i Pire te sestra Helena, koji je sa svoja tri sina, Dorom, Eolom i Ksutom, te s Ksutova dva sina (Jonom i Ahejem) začeo sva drevna plemena na koja su se Grci delili.

Kasnija predanja
----------------

Prema Stefanu Bizantincu, Greko je bio sin Tesalov. Prema Vergiliju, Latin je bio Grekov brat. Helensko pleme Graikâ *(Graikoi)*, prema legendi, nazvano je po njemu. Oni su bili među prvim Helenima koji su osnivali kolonije u Italiji, pa je po njima nazvana i oblast Velike Grčke. Latini su taj naziv koristili za sve Helene jer su prvi Heleni s kojima su došli u dodir bili upravo oni koji su pripadali plemenu Graikâ.

Vanjski linkovi
---------------

* Hellenism.Net – Everything about Greece and Greeks
* Greek Mythology Link (Carlos Parada) – Zeus
* The Ancient Library – Graecus Arhivirano 2005-10-26 na Wayback Machine-u
**Carbonia** (sardinski: *Crabònia*, prevedeno **Ugljena**) je talijanski grad u Južnosardinskoj provinciji na Sardiniji. Grad je 2011. imao 28.882 stanovnika.

Geografija
----------

Carbonia leži u dolini Iglesiente na nadmorskoj visini od 111 m, na rubu planinskog pojasa Alto Sulcis, smještenog na jugozapadu Sardinije. Grad je udaljen oko 65 km zapadno od Cagliarija i oko 12 km istočno od Sredozemnog mora. Kroz grad teku dva planinska potoka, Rio Cannas i Rio Santu Milanu.

Historija
---------

Teatro Centrale, primjer fašističke arhitekture
Rudnik Serbariu
Historija Carbonije počela je 1938. kada je izgrađena kao potpuno novo rudarsko naselje, u sklopu fašističke reobnove zemlje i oslanjanja na vlastite snage i izvore. Tad je počela eksploatacija ugljena u rudniku Serbariu u regiji Sulcisu. Nakon Drugog svjetskog rata počela je padati cijena ugljena, što je dovelo do zatvaranja rudnika i velike nezaposlenosti, pa je grad počeo jako nazadovati, a stanovništvo raseljavati u potrazi za egzistencijom. Do 2016. Carbonia je zajedno s Iglesiasom bila glavni grad provincije Carbonia-Iglesiasa, a nakon ukidanja potonje Carbonia je uključena u novoosnovanu Južnosardinsku provinciju.

Znamenitosti
------------

Carbonia je planski izgrađen grad, ogledni primjer fašističke arhitekture, s ortogonalnim rasporedom ulica i jednoobraznim građevinama duž njih.

Privreda
--------

Nakon zatvaranja rudniku Serbariu grad je počeo naglo propadati, ali je nakon 2000. počeo je blagi oporavak povećanjem broja zaposlenih u sektoru usluga budući da je grad postao administrativni centar novoosnovane provincije Carbonia-Iglesiasa. Iako je stopa nezaposlenosti i dalje jaka, to se pokušava rješiti razvojem turizma. Postoji i prilično utopijska ideja da se rudnik Serbariu pretvori u muzej i na taj način pretvori grad u turističku atrakciju.

Izvori
------

1. ↑  „*ITALY: Sardegna*" (engleski). Citypopulationde. Pristupljeno 26. 5. 2013.
2. 1 2 3 4 5 6  „*Carbonia*" (talijanski). Enciclopedia Italiana. Pristupljeno 28. 5. 2013.

Vanjske veze
------------

***Carbonia*** na Wikimedijinoj ostavi

* Službene stranice grada[*mrtav link*] ()

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 149377586
* LCCN: nr97004983
* GND: 4222633-8

 |
Los Angeles kao primjer urbanizacije u suvremenom svijetu.
**Urbanizacija** (kojoj ime dolazi od *urbs*, latinske riječi urbs "grad") je naziv kojim se označava prirodni ili mehanički prirast stanovništva u gradskim područjima, širenje gradskih područja, odnosno transformacija pretežno seoskih karakteristika nekog područja u gradsko. 

Proces urbanizacije je započeo sa samim počecima civilizacije i stvaranja gradova, ali se intenzivirao tek nakon industrijske revolucije, odnosno korištenja novih tehnologija u poljoprivredi koje su smanjile potrebu za ljudskom radnom snagom, te ekspanzije uslužnog sektora u ekonomiji.

Urbanizacija sa sobom dovodi cijeli niz problema, pogotovo kada se iskazuje kao nagla koncentracija velikog broja stanovnika na relativno malom prostoru. Zbog toga je potrebna posebna primjena posebnih mjera i postupaka u svrhu izgradnje i organizacije gradskih naselja. Veliki gradovi zahtijevaju posebno organiziran vodovod, kanalizaciju, opskrbu hranom i drugim namirnicama, elektroenergetsku i telekomunikacijsku mrežu. Pored toga se posebna pažnja mora posvetiti kvaliteti života u gradu, uključujući borbu protiv zagađenja, kriminala i raznih oblika društvene patologije.

Veze
----

* Urbanizam

Literatura
----------

* Batten, D. F. (1995). Network cities: creative urban agglomerations for the 21st century. Urban Studies, 32, 361-378.
* Dear, Michael J. (2000). Postmodern urban condition. Oxford: Blackwell.
* Fischer, C. S. (1975). Toward a subcultural theory of urbanism. American Journal of Sociology 80, 1319-1341.
* Fischer, Claude (1976). The urban experience. New York: Harcourt Brace Jovanovich.
* Gans, Harbert J. (1962). The Urban Villagers: Group and class in the life of Italian-Americans. New York: MacMillan.
* Garreau, Joel. (1991). Edge city: Life on the new frontier. New York: Anchor Books.
* Simmel, Georg. (1903 trans. 1971). Metropolis and mental life. in On Individuality and social forms ed. by Donald Levine. trans. by Edward Shills. Chicago: Chicago University Press.
* Tonnies, Ferdinand (1887 trans. 1988). Community & society, with an introduction by John Samples. New Brunswick, N.J.: Transaction Books.
* Wirth, L. (1938). Urbanism as a way of life. American Journal of Sociology, 44, 3-24.
Tlačni cjevovod sa vodnom komorom na kraju dovodnog tunela od jezera Nuga
**Hidroelektrana Peć Mlini** smještena je na području opštine Grude (oko 40 km zračne linije od Mostara). To je prva hidroelektrana izgrađena na prostoru bivše Jugoslavije nakon ratnih djelovanja. 

Kroz Imotsko polje u Hrvatskoj teče rijeka Trebižat (pod imenom Vrljika), zatim kao Matica kroz Grudsko polje u Bosni i Hercegovini i gubi se u ponoru kod naselja Drinovci. Uz taj ponor Elektroprivreda je izgradila tunel. Metalnim zatvaračima moguće je uticati na režim voda u rejonu ponora. Tako je nastalo vještačko jezero (kompenzacijski bazen Nuga) koji je smješten na krajnjem i najnižem jugoistočnom dijelu Imotsko-grudskoga polja. Jezero se, osim vodom iz rijeke Matice (Trebižat), napaja vodom i iz područja samog polja. Te se vode u količini od Qsr=11,1 m3/s sakupljaju u kompenzacijski bazen Nuga, korisnog volumena 800.000 m3.

Sredinom XX vijeka napravljen je projekat za mini HE Peć Mlini, kao preteča višenamjenskog objekta te tako danas čini ozbiljan energetsko-vodoprivredni kompleks. Hidroelektrana je projektirana kao sastavnica ukupnoga korištenja prostora i resursa kraškoga kompleksa cijeloga toka rijeke Trebižat, a puštena je u pogon 2005. godine. Projektom je predviđeno poboljšanje uslova poljoprivredne proizvodnje, odbrana od poplava i proizvodnja električne energije iz HE snage 2×15,88 MW. Pri izgradnji nije bilo iseljavanja u području bazena Nuga i potopljeno je vrlo malo obradive zemlje.

Jezero se još uvijek radi. Nedostatak vode najveći je problem, a uz to dolazi i do otvaranja novih ponora koji utječu na nestajanje vode.

### Karakteristike

* Broj agregata 2
* Instalirana snaga 2×15,3 MW
* Instalirani proticaj 2×15 m3/s
* Tehnički minimum 4,668 MW
* Srednja godišnja proizvodnja 82 GWh
* Tip turbine Francis FvT-1.22/248-13
* Proizvođač LITOSTROJ
* 

Dovodni tunel koji je armirano-betonski, potkovičasta je oblika prečnika 3,60 m, dužine 1.538 m. Vodna osmerougaona komora nalazi se na kraju dovodnoga tunela, odnosno na početku tlačnog cjevovoda.
Strojarnica i rasklopno postrojenje (SF6) smješteni su na platou na lijevoj obali rijeke Tihaljine (Trebižat). Rasklopno postrojenje je nazivnog napona Un=110 kV, FIS SF6 s četiri polja, dva dalekovodna i dva transformatorska polja.
Pop Dimitrije Dimitrijević
**Dimitrije Dimitrijević** (1881. Đakovica – 1917. Niš), poznat kao **pop Mita komita**, bio je sveštenik i jedan od vođa Topličkog ustanka u okupiranoj Srbiji.

Toplički ustanak
----------------

*Glavni članak: Toplički ustanak*
Nakon što je vojvoda Kosta Pećanac napustio ustanike i pritajio se, Dimitrije Dimitrijević mu je 28. juna 1917. godine uputio pismo u kojem mu preti narodnim sudom:

> Što se kriješ, što ne izađeš u narod i da se o njemu kao i sirotim četnicima postaraš… Da si čovek, kao što nisi, ti bi sam trebao da naiđeš na neprijatelja i da pogineš, da ne bi čekao sud koji će za tebe biti strašan i na kome će učestvovati cela Srbija… Ti si sve napustio, kriješ se od ostalih vojvoda, četnika i naroda, sedi u svojoj rupi i čuvaj glavu za strašni sud… Ceo narod pobiti ne možeš, te da ukriješ svoja prljava dela u ovom poslu. Sedi u budžaku i ćuti.
> 
> – Pop Dimitrije Dimitrijević

Vojvoda Dimitrije Dimitrijević je poginuo pri pokušaju da prodre do Solunskog fronta.

Izvori
------

1. 1 2  Komitski vojvoda u Balkanskim i Prvom svetskom ratu

Povezano
--------

* Toplički ustanak
* Srbija u Prvom svetskom ratu

***Dimitrije Dimitrijević*** na Wikimedijinoj ostavi

|  |  |
| --- | --- |
|  | *Ovaj članak o **osobi** je u začetku. Možete pomoći Wikipediji tako da ga proširite*. |
**Osman Muftić** (Sarajevo, 8. ožujka 1934. – Zagreb, 27. srpnja 2010.), bio je hrvatski inženjer strojarstva, prvi ministar znanosti Republike Hrvatske, diplomat, hrvatski pjesnik i slikar.

Životopis
---------

Osman Muftić rodio se je u Sarajevu 1934. godine. U Zagrebu je diplomirao (1959.) i doktorirao (1972.) na Strojarsko-brodograđevnom fakultetu. Radio je u projektnom birou Instalacije u Zagrebu. Od 1963. godine do mirovine predavao je na Strojarsko-brodograđevnom fakultetu te bio gostujući profesor na fakultetima u Zagrebu i sveučilištima u Garyounisu i Teheranu. Bavio se mehanikom, biomehanikom i ergonomijom. Na FSB osnovao je i vodio Katedru za biomehaniku i ergonomiju. Suosnivač Laboratorija za dinamiku strojeva i mehanizama. Surađivao sa zagrebačkim Medicinskim fakultetom i to je početak suradnje FSB i Medicinskog fakulteta. Smatra ga se ocem hrvatske biomehanike. Muftić je istraživao dinamike sustava, posebno u robotici, biomehanici i ergonomiji putem analize gibanja robota ili ljudi. Zahvaljujući ovoj suradnji, rezultat je razvojem hrvatske biomehanike u ortopediji, anatomiji, fiziologiji i ergonomiji.

Dekan Grafičkog fakulteta u Zagrebu od 1982. do 1984. godine i dekan Fakulteta strojarstva i brodogradnje u Zagrebu 1990. godine.
Ministar znanosti, tehnologije i informatike u prvoj Vladi RH od 30. svibnja do 24. kolovoza 1990. godine. U drugoj Vladi obnašao je istu dužnost te u trećoj Vladi RH do 31. srpnja 1991. godine.
Prvi hrvatski veleposlanik u Iranu. Dužnost obnašao od 1993. do 1996. godine.
Prevodio je perzijsku književnost na hrvatski jezik.
Bavio se slikarstvom. Slike je izložio na dvjema samostalnim izložbama.

Bio je redoviti član Medicinske akademije Hrvatske te suosnivač i član Akademije tehničkih znanosti Hrvatske. Kći Enisa bila je supruga hrvatskog političara Tomislava Karamarka.

Nagrade
-------

* Nagrada za znanstveni rad »Nikola Tesla« (1989.)
* Krambergerova medalja za antropologiju (1991.)
* Državna nagrada za životno djelo (1999.)
* počasno zvanje professor emeritus Sveučilišta u Zagrebu (2005.)

Izvori
------

1. ↑  „Profesor iz sobe 1001". Arhivirano iz originala na datum 2012-07-09. Pristupljeno 2016-06-04.

* Muftić, Osman, Hrvatska enciklopedija
* In memoriam Prof. PhD Osman Muftić, Zavod za tehničku mehaniku Fakulteta strojarstva i brodogradnje u Zagrebu. *Strojarstvo: časopis za teoriju i praksu u strojarstvu*, sv. 52, br.5, listopad 2010.
* Vukoje Valentina. Roboti će zamijeniti liječnike, 14. ožujka 2014. Arhivirano 2015-04-27 na Wayback Machine-u, ZG magazin
* In memoriam Arhivirano 2015-04-27 na Wayback Machine-u, TTEM

Vanjske poveznice
-----------------

* Umro Osman Muftić, prvi hrvatski ministar znanosti Arhivirano 2015-04-27 na Wayback Machine-u, Hrvatska riječ

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 305527533

 |
**Mladen Raukar** (Zagreb, 10. siječnja 1924. – Zagreb, 4. ožujka 1999.) bio je hrvatski pijanist, glazbeni pedagog te televizijski urednik i redatelj.

Životopis
---------

Studij glasovira završio je 1948. u razredu prof. Dore Gušić na Muzičkoj akademiji u Zagrebu, a usavršavao se kod Svetislava Stančića. Najprije je djelovao kao srednjoškolski profesor, a od 1962. na zagrebačkoj je Muzičkoj akademiji djelovao i kao viši umjetnički suradnik.

U mladim je danima bio koncertantni pijanist, kasnije pedagog i osobito cijenjen klavirski pratilac, savjetnik i interperet u izdvojenoj disciplini *lieda* te veliki autoritet mnogim naraštajima pjevača na Muzičkoj akademiji.
Kao solist i pratilac nastupao je u domovini i inozemstvu, a kao čembalist ansambla za baroknu glazbu *Collegium musicum* gostovao je u Sovjetskom Savezu i mnogim europskim državama. Od ranih je 1950-ih sudjelovao u programima Radio Zagreba, a od 1958. bio je angažiran kao voditelj, redatelj i urednik emisija ozbiljne glazbe tadašnje Radiotelevizije Zagreb. Kao televizijski redatelj ostvario je velik broj televizijskih serijala (*Moments musicaux*, *Mali komorni koncert*, *Muzika za vas*), pojedinačnih emisija posvećenih glazbi (*Muzika i poezija baroka*, *Odbljesci galantnog razdoblja*) te izravnih prijenosa koncerata i drugih glazbenih manifestacija. Bio je i simultani prevoditelj za njemački, talijanski, francuski i engleski jezik.

Bio je član te u dva navrata i predsjednik Hrvatskog društva glazbenih umjetnika: od 1972. do 1977. i od 1981. do 1983. godine.

Njegova kći je poznata glumica Urša Raukar.

Izvori
------

1. 1 2  Kovačević, Krešimir (gl. ur.): *Leksikon jugoslavenske muzike*, Zagreb: JLZ "Miroslav Krleža", 1984. sv. 2, str. 246
2. ↑  Božidar Novak (gl. ur.): *Leksikon radija i televizije*, Zagreb: Masmedia/HRT 2006. str. 365-366, ISBN 953-157-483-9
3. ↑  HDGU – Članovi: Mladen Raukar Arhivirano 2014-08-29 na Wayback Machine-u, pristupljeno 2. siječnja 2016.
4. ↑  HDGU – Predsjednici Hrvatskog društva glazbenih umjetnika: Mladen Raukar Arhivirano 2016-01-10 na Wayback Machine-u, pristupljeno 2. siječnja 2016.

Vanjske veze
------------

* Mladen Raukar na sajtu IMDb

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 305513961
* LCCN: no2018153866

 |