recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Za članak o vizantijskom misionaru i slovenskom apostolu, vidite članak Konstantin Filozof Solunski.
**Konstantin Kostenečki**, u Srbiji poznat i kao **Konstantin Filozof** (ok. 1380 – posle 1431), je bio bugarski srednjovekovni pisar i dvorski biograf. Najpoznatiji je kao pisac Žitija despota Stefana Lazarevića.

Život
-----

Posle propasti Bugarske 1393, Konstantin je prešao u Srbiju, je našao utočište na dvoru despota Stefana Lazarevića. Tu je Konstantin razvio veliku književnu delatnost, bio despotov bibliotekar, pisao pravopisna uputstva i rukovodio radom na prevođenju i prepisivanju knjiga. Tada je postojala čuvena škola resavskih prevodnika, kojoj je Konstantin bio idejni vođa.

Dela
----

Od njega su ostala dva spisa:

* *Slovo o pravopisu* i
* *Život despota Stefana Lazarevića*

U prvom delu razlaže načela svoje reforme jezika i pravopisa. Tu, uglavnom, osuđuje unošenje elemenata narodnog govora u staroslovenski jezik i nedoslednu upotrebu grčkih slova.

Mnogo je poznatije drugo njegovo delo, Život despota Stefana Lazarevića. Delo je puno istorijskih podataka i daje sliku Stefanove vladavine. Posle dužeg uvoda, pisac daje opis srpskih zemalja i opširno izlaže genealogiju Nemanjića, čije poreklo izvodi od cara Konstantina. Posle toga i kratkih napomena o knezu Lazaru i Kosovu prelazi se na prikazivanje Stefanove vladavine, ali se uporedo i opširno izlaže i istorija okolnih naroda, poglavito Turaka. Tako se opširno priča o Tamerlanu i Bajazitu, o bici kod Angore, o događajima u Turskoj pod Musom i Muratom II, itd. Značajno je napomenuti da kod Konstantina ima primera i imena iz stare grčke prošlosti.

Spoljašnje veze
---------------


|  |  |
| --- | --- |
|  | ***Portal Književnost***  |

* Istorijska biblioteka: Konstantin filozof o bici kod Nikopolja
* Projekat Rastko:Konstantin Filozof. Žitije despota Stefana Lazarevića
* Omorika
* Konstantin Filozof: Stihovi Arhivirano 2004-03-25 na Wayback Machine-u

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 50590552
* LCCN: n82256260
* ISNI: 0000 0004 2002 7251
* GND: 118884492
* SUDOC: 029670500
* BNF: cb122338726 (podaci)
* NKC: jx20060620002

 |
**Konstantin Manasa** ili **Konstantin Manasije** (grč. Κωνσταντίνος Μανάσσης, 12. vek) jedna je od najistaknutijih ličnosti vizantijske književne i kulturne istorije 12. veka. Prvobitno je zauzimao važne svetovne položaje, a kasnije se zamonašio i postao mitropolit Naupakta. Umro je oko 1187. godine.

Manasa je napisao jednu hroniku pod naslovom *Istorijski pregled*, koja se od svih prethodnih hronika razlikuje po tome što je pisana u političkom petnaestercu i broji skoro sedam hiljada stihova, a obrađuje vreme od stvaranja sveta do smrti Nikifora Votanijata 1081. godine. Napisana vrlo živim stilom, sa brojnim moralnim ekskursima i mitološkim primerima, ova hronika je uživala veliku popularnost ne samo u Vizantiji, već i u čitavom slovenskom svetu, tako da je sredinom 14. veka prevedena na staroslovenski jezik. Ovo delo ima mnoga obeležja retorske proze, puno je ekfraza, poređenja, moralizma, kritike ljudskih mana; njegova leksika slična je izveštačenoj retorskoj leksici. Manasina će hronika ostati jedna od najzanimljivijih vizantijskih hronika.

Manasa je napisao i brojne besedničkih sastave, od kojih je posebno značajan panegirički govor caru Manojlu I Komninu (1173), u kome se nalaze veoma zanimljive vesti o vizantijsko-srpskim odnosima sa opisom dolaska zarobljenog Stefana Nemanje u Carigrad, kao i posmrtni govor Nikiforu Komninu (1173). Od Manasinog romana *O ljubavi Aristandra i Kaliteje* poznati su samo fragmenti. Sastavio je i *Biografiju Opijana*, kao i jednu veliku moralističku centuriju od preko 900 stihova.

***Konstantin Manasa*** na Wikimedijinoj ostavi

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 84204886
* LCCN: n88170355
* ISNI: 0000 0001 0802 5120
* GND: 118979345
* SELIBR: 182151
* SUDOC: 050154508
* BNF: cb13517040k (podaci)
* BIBSYS: 90722991
* NKC: jo2009330665
* BNE: XX1001214
* CiNii: DA04562374
* CONOR.SI: 190185059
* NSK: 000134812

 |
**Konstantin - Kosta Trifković** (Novi Sad, 20. oktobar 1843 — Novi Sad, 19. februar 1875) je bio srpski književnik.

Biografija
----------

Rođen je 1843. godine u Novom Sadu kao Konstantin Trifković. Tu je učio osnovnu školu i gimnaziju, a pomorsku školu u Rijeci. Jedno vreme je bio mornar. Kad vide da mornarski život nije tako romantičan kakav mu je izgledao, on ga napusti i na Rijeci završi gimnaziju. Posle je svršio prava i postao prvo opštinski činovnik, a docnije advokat u Novom Sadu, gde je živeo sve do smrti 1875. godine.

Spisak književnih radova
------------------------

Trifković je jedan od retkih pozorišnih ljudi kod Srba. On je život posvetio našoj oskudnoj dramskoj književnosti, i to komediji. Posle Jovana Sterije Popovića, nijedan se od boljih pisaca, sem Zmaja sa „Šaranom", nije tim književnim rodom bavio sve do Trifkovića. On se pozorištu sasvim posvetio poslednjih godina svoga života i napisao oko petnaest pozorišnih dela. To su većinom šaljive igre, kao *Izbiračica*, *Školski nadzornik*, *Zlatna barka*, *Čestitam* i *Ljubavno pismo, ili dramati*, *Francusko-pruski rat*, kao *Mladost Dositeja Obradovića* i *Na Badnji dan*. On je prerađivao i tuđe, mahom nemačke, lake i šaljive pozorišne komade: *Milo za drago*, *Tera opoziciju i druge*. Ogledao se i na pripoveci i lirskoj poeziji. Napisao je još i znatan broj humorističnih priča i crtica po ondašnjim listovima i časopisima.

Kritički osvrt
--------------

Trifković nije viši satiričar ili moralni cenzor koji slika karaktere, tipove i naravi i izvrće ih potsmehu. To je, unekoliko, radio Jovan Sterija Popović. Trifković nema njegove dubine i zamaha, On se zaustavio na najlakšoj vrsti komedije, na komediji intrige, u kojoj je sva komika u radnji i situacijama, a ličnosti i njihov unutarnji život su sporedno, tu su samo da upotpune okvir komičnih situacija. Tako, u „Ljubavnom pismu" cela komika proističe iz toga što jedno pismo slučajno zaluta u jedan džep gde mu nije bilo mesto. U njegovim komedijama je prikazana novosadska čaršija, sitni ljudi, sa sitnim i bezazlenim strastima i navikama. Trifkoaić je i sam na nivou te čaršije, hoće da je zabavi i nasmeje i da se i sam sa njom zabavi, prijatno i lako. U takvu vrstu komedije on je uneo neobično živ i duhovit dijalog i retku veštinu komponovanja. Komika je tu površna, neumetnička, ali prijatna ipak i vrlo zanimljiva. Njegove komedije su ispunjavale originalni pozorišni repertoar sve do pojave Branislava Nušića.

Bibliografija
-------------

* Školski nadzornik, 1872.
* Čestitam, 1872.
* Francusko-pruski rat, 1872.
* Izbiračica, 1873.
* Ljubavno pismo, 1874.
* Na badnji dan, 1876.
* Pola vina, pola vode, 1876.
* Mila, 1884.
* Mladost Dositeja Obradovića, 1894.

Literatura
----------

* *„Mala enciklopedija Prosveta"*, Beograd, 1959.
* Stanoje Stanojević, *„Narodna enciklopedija"*, Zagreb 1929.

Vidi još
--------

* Na Badnji dan (film)

Spoljašnje veze
---------------

***Kosta Trifković*** na Wikimedijinoj ostavi
**Kvint Kornificije** (lat. *Quintus Cornificius*, umro 42. godine st. e.) bio je rimski govornik i pesnik, prijatelj Ciceronov (Cic. *Fam*. XII, 17–30) i Katulov (Cat. 38, 1), pripadnik književnog kruga neoterika i autor izgubljenog epilija *Glauk* *(Glaucus)*.

Kao kvestor s pretorskim ovlašćenjima *(quaetor pro praetore)* Kornificije je 48. st. e. povratio za Cezara Ilirik, koji je privremeno bio došao pod vlast Pompeja i njegovih pristalica. Godine 46. st. e. kao provincijski namesnik upravljao je Kilikijom, ali mu je Cezar ubrzo poverio Siriju i vođenje rata protiv Kvinta Cecilija Basa. Dužnost pretora obavljao je 45. godine st. e. a u leto 45. st. e. otišao je kao namesnik u provinciju Staru Afriku *(Africa Vetus)*. Godine 43. st. e. trijumviri Oktavijan, Antonije i Lepid proskribovali su Kornificija, a njegovu provinciju poverili na upravu Titu Sekstiju, koji je već upravljao provincijom Novom Afrikom *(Africa Nova)* i koji je najzad Kornificija porazio i ubio blizu Utike 42. godine st. e.

Neki ispitivači Kornificija identifikuju i kao autora *Retorike posvećene Hereniju* (*Rhetorica ad Herennium* ili *Auctor ad Herrenium*), najstarijeg sačuvanog latinskog udžbenika retorike, napisanog oko 85. godine st. e. U ovoj se *Retorici* delovi govorničke veštine, kako su definisani u grčkoj teoriji (nalaženje, invencija, podela, izraz, memorija, iznošenje), obrađuju za sve tri glavne vrste govora (sudski, savetodavni i svečani) i objašnjavaju savremenim primerima. Stil je nepretenciozan i jasan. Ciceron, pod čijim se imenom ovo delo sačuvalo, koristio se obilno ovim udžbenikom za svoje retoričko delo koje je napisao u mladosti *(De inventione)*. Kornificijevo autorstvo, koje se pretpostavlja na osnovu nekih aluzija kod Kvintilijana (*Inst*. III, 1, 21; IX, 3, 89), daleko je od toga da bude opšteprihvaćeno kao pouzdana činjenica.

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 58971413
* LCCN: nr95020972
* GND: 119148420

 |
Za ostale osobe s istim imenom, v. Larry Collins (razvrstavanje).
**Larry Collins**, rođen kao **John Lawrence Collins Jr.**, (Hartford, Connecticut, SAD, 19. septembar 1929 – Fréjus, Francuska, 20. jun 2005) bio je američki novinar, publicist i književnik, najpoznatiji po tome što je zajedno sa svojim francuskim kolegom Dominiqueom Lapierreom napisao niz historijskih knjiga posvećenih dramatičnim događajima sredine 20. vijeka, a koji su postali bestseleri.

Lapierrea je upoznao za vrijeme vojne službe u Parizu, gdje je radio u odjelu za odnose sa javnošću savezničkog štaba. Nakon povratka u civilni život, radio je kao dopisnik agencije UPI i časopisa *Newsweek*, prije nego što je godine 1965. sa Lapierreom napisao knjigu *Gori li Pariz?* posvećenu oslobođenju Pariza u Drugom svjetskom ratu. Knjiga je postigla veliki uspjeh, a sljedeće godine bila adaptirana u istoimeni film. Godine 1972. je uspjeh ponovljen sa knjigom *O Jerusalem!* posvećenom osnivanju Izraela, a 1975. je knjiga *Freedom at Midnight*, posvećena podjeli Indije dobila pohvale i od profesionalnih historičara.

Collins i Lapierre su se krajem 1970-ih počeli baviti i fiktivnim, odnosno hipotetskim događajima vezanim uz stvarne ličnosti i organizacije, pa je tako 1980. godine objavljen roman *The Fifth Horseman* o tome kako libijski vođa Muamar al Gadafi ucjenjuje američkog predsjednika Jimmyja Cartera nuklearnom bombom prokrijumčarenom u New York.

Collins je od 1966. bio braku sa egipatskom princezom Nadiom Sultan, sa kojom je imao dva sina. Umro je u Francuskoj od moždanog udara, nedugo po objavljivanju romana *Is New York Burning?*


|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 95318151
* LCCN: n80043550
* ISNI: 0000 0001 2144 2594
* GND: 105170178
* SUDOC: 026795264
* BNF: cb11897359q (podaci)
* BIBSYS: 90149825
* NLA: 35029847
* NDL: 00436383
* NKC: xx0033903
* BNE: XX866658
* CiNii: DA04149480
* CONOR.SI: 52234595
* NSK: 000014515

 |
**Leo Mirković** (rođen: ***Friedmann***) (Sarajevo, 31. 1. 1904 – Miami, SAD, 7. 9. 1990), jugoslavensko-američki operni pjevači (bariton) i kantor "Sinagoge bratstvo" u New Yorku, SAD.

Biografija
----------

Leo Mirković je rođen 31. 1. 1904 u Sarajevu. Već u mladosti je pokazivao snažan glumački talent nastupajući u različitim sarajevskim diletantskim družinama. Kada je u Sarajevu 1923 utemeljena opereta, Leo je debitirao na glazbenoj sceni u opereti Heinrich Bertea "Tri djevojčice". Pjevao je basovske uloge u operama i nastupao u dramama. Nakon studija pjevanja u Milanu, Italiji i na Konzervatoriju u Beču, Leo je djelovao u Čehoslovačkoj i Njemačkoj. Od 1930 bio je član opere u Hrvatskom narodnom kazalištu (HNK) u Zagrebu. U HNK-u je debitirao u ulozi Rigoletta. Okupacijom Kraljevine Jugoslavije tj. po uspostavi marionetske Nezavisne Države Hrvatske (NDH), u maju 1941, Leo je još uvijek bio u angažmanu u HNK, ali ne na sceni. Krajem juna iste godine režim NDH mu je odobrio odmor u "svrhu gostovanja u Splitu", no ubrzo je bio uhićen i interniran u koncentracijski logor. Kasnije je uspio pobjeći i pridružiti se talijanskom pokretu otpora u Rimu. Nakon rata, Leo je napustio FNR Jugoslaviju i otišao u Italiju, te se iz Italije preselio u SAD. U SAD-u je živio u New Yorku i Washingtonu gdje je služio kao kantor u reformskim sinagogama. Studirao je na "Hebrejskom koleđu sakralne glazbe" u Washingtonu. Od penzionisanja, 1974, živio je u Miamiju tj. Miami Beachu na Floridi. Leo Mirković je umro 7. 9. 1990.

Literatura
----------

* Banović, Snježana (2012). *Država i njezino kazalište*, Zagreb: Profil knjiga. ISBN 978-953-319-454-7
* Kraus, Ognjen (1998). *Dva stoljeća povijesti i kulture Židova u Zagrebu i Hrvatskoj.*, Zagreb: Židovska općina Zagreb. ISBN 953-96836-2-9
**Leshej** (starogrčki: ) ili **Lesho** (Λέσχης) bio je polulegendarni starogrčki pesnik, kome se u antici ponekad pripisivalo autorstvo *Male Ilijade*, jedne od kikličkih epopeja.

Prema Pausaniji, otac mu se zvao Eshilin, a on sam bio je iz gradića Pire na Lezbu, koji se nalazio blizu Mitilene, pa se stoga Leshej ponekad naziva i Mitilenjaninom ili Lezbljaninom. Prema tradiciji, vrhunac njegovog stvaralaštva padao je u vreme 18. olimpijade, tj. u period između 707. i 704. pne. no danas se uzima da je živeo u 7. veku pne.

*Mala Ilijada*, koja se nije sačuvala, u četiri je pevanja obrađivala događaje koji su se desili nakon onih opisanih u Homerovoj *Ilijadi* te je počinjala sukobom Ajanta i Odiseja oko Ahilejevog oružja i završavala se, prema Proklu, unošenjem drvenog konja u Troju, odnosno, prema Aristotelu, zauzećem grada. Ta pesma, koja je počinjala stihom *Ilij pevam i Dardaniju gde su lepi konji*, u antici se pripisivala i drugim pesnicima: Homeru, Testoridu iz Fokeje, Kinetonu Spartancu i Diodoru iz Eritre.

Izneta je i pretpostavka da Leshej nije nikada postojao i da su ga izmislili rodoljubivi Lezbljani u 4. veku pne. kao protivtežu jonskoj tvrdnji da je *Malu Ilijadu* napisao Testorid Fokejanin; u prilog toj pretpostavci ide činjenica da bi Helanik sa Lezbosa svakako spomenuo Leshejevo autorstvo te pesme da je ta tvrdnja imala ikakvog osnova. Umesto toga, kako se navodi u jednoj sholiji uz Euripidove *Trojanke* (stih 821), Helanik je autorom *Male Ilijade* držao Kinetona Spartanca.

Literatura
----------

* Đurić, Miloš N. (1990). *Istorija helenske književnosti*. Beograd.
* Hornblower, Simon; Spawforth, Antony (2003). *The Oxford Classical Dictionary*. New York: Oxford University Press.
* Ihne, William (1867). „Lesches". u: Smith, William. *Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology*. **1**. Boston. str. 21.
**Dorothy Comingore** (24. august 1913 - 30. decembar 1971) bila je američka glumica, najpoznatija po ulozi Susan Alexander, druge supruge naslovnog protagonista, u znamenitom filmu *Građanin Kane*. Smatra se kako joj je ta uloga velikim dijelom uticala na karijeru, prije svega zbog toga što je bila temeljena na Marion Davies, ljubavnici Kaneovog alter ega Williama Randolpha Hearsta, te je zbog toga došla na "zub" Hearstovog medijskog imperija. Završila ju je relativno rano, početkom 1950-ih, kada je za vrijeme makartističkih progona zbog komunističkih simpatija i odbijanja da svjedoči pred kongresnim odborom završila na hollywoodskoj crnoj listi. Godine 1953. je bila uhapšena pod optužbom za prostituciju, a posljednje godine života su joj obilježili alkoholizam i zdravstveni problemi.

Izvori
------

Vanjske veze
------------

***Dorothy Comingore*** na Wikimedijinoj ostavi

* Dorothy Comingore na sajtu IMDb
* Dorothy Comingore na Allmovieu
* Dorothy Comingore at Find A Grave

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 42030984
* LCCN: no98069597
* ISNI: 0000 0000 4110 1685
* GND: 128995807
* SUDOC: 055670385
* BNF: cb13946212z (podaci)
* NKC: xx0154110
* CONOR.SI: 86407779

 |
**Zdravka Krstulović** (Split, 30. rujna 1940. - Varaždin, 5. prosinca 2003.) bila je hrvatska kazališna, televizijska i filmska glumica, široj publici najpoznatija po ulogama Anđe Vlajine u "Našem malom mistu" i Violete u "Velom mistu".

Biografija
----------

Zdravka Krstulović je rođena u predratnom Splitu, u blizini Hrvatskog narodnog kazališta. Već u osnovnoj i srednjoj školi bavila se baletom, operetom i glumom.

### Kazalište

Nakon završene Akademije dramskih umjetnosti 1965. godine, kao mlada glumica, a pošto je bila stipendistica splitskog kazališta, ulazi u stalni angažman HNK-a. Glumi u većini predstava i ostvaruje iznimne uloge u "zlatnim danima" splitskog HNK. Neke od najznačajnijih uloga bile su joj: Mare u Fotezovoj "Kati Kapuralici", Kate Aždaja u "Libru Marka Uvodića", Charlotte Corday u "Marat/Sadeu", Ivana Orleanska u "Svetoj Ivani", Helena u "Trojankama", Ismena u Sofoklovoj "Antigoni, Desdemona u "Othellu", Calamity Jane u istoimenome mjuziklu i mnoge druge.

Od 1971. do 1978. bila je bez stalnog angažmana, te nastupa u zagrebačkim kazalištima ITD-u i Teatru u gostima. U Split i splitsko kazalište se vraća 1978. i nastavlja s nizanjem brojnih zapaženih uloga: Glorija u istoimenoj Marinkovićevoj drami, Gemma Polić u "Kamov, smrtopis", Gertruda u Hamletu, Petrunjela u Držićevu "Dundu Maroju", Agneza u Begovićevu "Pustolovu pred vratima", Jokasta u "Edipu", klaun i gospođa Peachum u Brechtovoj "Operi za tri groša" itd.

### Film i televizija

Zdravka Krstulović je u karijeri snimila devet igranih filmova:

* *Inspektor (1965.)*
* *Kako su se voleli Romeo i Julija?* (1966.)
* *Brat doktora Homera* (1968.)
* *Operacija Beograd* (1968.)
* *Bog je umro uzalud (1969.)*
* *Servantes iz Malog mista* (1982.)
* *Zadarski memento* (1984.)
* *Od petka do petka* (1985)
* *Kontesa Dora (1993.)*

Od televizijskih uloga, dvije su nezaboravne i po njima je publika najviše pamti: Anđa Vlajina u "Našem malom mistu" i Violeta u "Velom mistu". Maestralno je odglumila obje, potpuno različite, uloge, obje iz pera Miljenka Smoje. Također je glumila i u seriji "Nepokoreni grad".

Nagrade i priznanja
-------------------

Za svoj je umjetnički rad Zdravka Krstulović dobila niz nagrada, između ostalih: Godišnju nagradu grada Splita 1982.; tri puta Nagradu Hrvatskog društva dramskih umjetnika; nagradu "Ivo Tijardović" za najbolje umjetničko ostvarenje i rad u Hrvatskom narodnom kazalištu Split; nagradu "Emanuel Vidović" za životno djelo u području umjetnosti i druge.

Hrvatski filmski časopis "Hollywood" uvrstio ju je 2005. na 14. mjesto najboljih hrvatskih filmskih glumaca svih vremena.

Bolest i posljednji dani
------------------------

Zdravki Krstulović je 1999. godine, nakon posljednje uloge u karijeri u predstavi "Buzdo" u sklopu *Splitskog ljeta*, dijagnosticirana Alzheimerova bolest. Obitelj ju je sljedeće godine uputila u Dom socijalne skrbi za starije i nemoćne osobe u Varaždinu, gdje je slavna glumica i umrla 5. prosinca 2003. godine.

Vanjski linkovi
---------------

* Zdravka Krstulović na sajtu IMDb
Marcus Annaeus Lucanus
*Pharsalia*, 1740
**Marko Anej Lukan** (*Marcus Anneus Lucanus*, 3. novembar 39 - 30. april 65) bio je rimski pjesnik, poznat kao jedan od najboljih pisaca tzv. Srebrnog doba rimske književnosti.

Lukan se rodio u Kordubi (današnja Cordoba u Španiji) u tadašnjoj provinciji Hispania Baetica. Djed mu je bio znameniti orator Seneka Stariji, koji mu je također omogućio da pod paskom strica Seneke Mlađeg dobije izvrsno obrazovanje. U doba cara Nerona je stekao veliku slavu te 60. dobio nagrade za nekoliko svojih djela izvedenih na festivalu Kvinkvinalija Neronija. U to je vrijeme počeo pisati svoje znamenito djelo - ep *Pharsalia* koji opisuje Cezarov građanski rat. Međutim, kasnije je došao u Neronovu nemilost - prema Tacitu zbog Neronove ljubomore na njegov pjesnički talent, a prema Svetoniju zbog toga što ga je Neron počeo ignorirati, a bijesni Lukan počeo pisati pjesme u kojima kritizira cara. Dio historičara vjeruje da je Lukanovom padu u nemilost doprinio i republikanski sadržaj *Pharsalie*, odnosno simpatije za poražene pristaše stare Republike nasuprot Cezara kao začetnika vladajuće, odnosno Neronove dinastije.

U svakom slučaju, Lukan je nastavio pisati pjesme protiv cara, uključujući De Incendio Urbis u kojoj se Neron posredno optužuje za požar u Rimu godine 64. Sljedeće godine se priključio Pizonovskoj zavjeri. Kada je ona razotkrivena, Neron ga je dao osuditi na smrt. Lukan je tada izvršio samoubistvo rezanjem žila, a dok mu je isticala krv recitirao je pjesmu o vojniku koji je umro istom smrću.

Eksterni linkovi
----------------

***Marcus Annaeus Lucanus*** na Wikimedijinoj ostavi

* Djela čiji je autor Lucan na Projektu Gutenberg
* Marcus Annaeus Lucanus: text, concordances and frequency list
* Text of Lucan at the Latin Library

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 100902938
* LCCN: n79089234
* ISNI: 0000 0001 2145 5029
* GND: 118574701
* SELIBR: 207007
* SUDOC: 026997029
* BNF: cb11913555f (podaci)
* BIBSYS: 90221228
* NLA: 35315091
* NDL: 001125252
* NKC: jn19990005207
* BNE: XX878484
* CiNii: DA02967830
* CONOR.SI: 19912547
* NSK: 000037301

 |
***Pogrebna parada ruža*** (japanski 薔薇の葬列, Bara no Sōretsu) japanski je dramski film iz 1969. koji je režirao i napisao Toshio Matsumoto. Glavne uloge tumače Pita, Osamu Ogasawara, Yoshio Tsuchiya i Emiko Azuma. Radnja je labava moderna adaptacija priče o kralju Edipu te je smještena u underground gay zajednicu Tokija 1960-ih. Film je vrlo stiliziran i nema linearne radnje, te se igra sa raznim filmskim efektima, među kojima su čak i intervjui sa glumcima.

Stekao i kultni status jer je scena ubrzane snimke dvaju muškaraca replicirana u filmu *Paklena naranča* Stanleya Kubricka u kojoj je isto tako ubrzana snimka u kojoj Alex ima seks sa dvije prostitutke dok se u pozadini čuje glazba *William Tell* Gioachina Rossinija, a smatra se da su i Alexove trepavice replika Eddiejevih.

Radnja
------

Transvestiti Eddie i Leda se bore za naklonost vlasnika noćnog kluba i drogeraša Gonde, koji se na kraju odluči za Eddieja. Leda počini samoubistvo. Eddie istovremeno razmišlja o svojem ocu, koji ga je napustio kada je još bio malo dijete. Eddie ubija majku i njenog ljubavnika, samo da bi kasnije otkrio da je njegov ljubavnik Gonda zapravo njegov otac. Kada to sazna, Gonda počini samoubistvo. Eddie si iskopa oči, kao i Edip.

Glavne uloge
------------

* Pîtâ - Eddie
* Osamu Ogasawara - Leda
* Yoshio Tsuchiya - Gonda
* Emiko Azuma - Eddiejeva majka
* Toyosaburo Uchiyama - Guevera
* Don Madrid - Tony
* Koichi Nakamura - Juju
* Chieko Kobayashi - Okei
* Shōtarō Akiyama - on sam
* Kiyoshi Awazu - on sam

Kritike
-------

> Priča je zapravo jedino smisalica radi ostavrenja koje je najbolje posmatrati kao fascinantan odraz dugo nestalog mjesta i vremena, uhvaćenog u križanju međunarodnih pop-kulturnih stilova i utjecaja te ne toliko različito od onoga što se događalo u sličnim krugovima u dalekim dijelovima sveta... Kada bi se barem i sam film mogao sročiti u riječi. Ništa zato. Duboko ukorijenjen u razdoblju kojem je snimljen, ovo je djelo čije zapanjujuće slike će vam ostati urezane u sjećanje dugo nakon što ste ga pogledali. To je jedan od onih kojima ćete se voliti vratiti, jer nudi puno toga za raspravu između gledanja.
> 
> – Tom Mes

Eksterni linkovi
----------------

* *Funeral Parade of Roses* na sajtu IMDb
* *Funeral Parade of Roses* na Rotten Tomatoes
**Zvonko Lovrenčević** (Bjelovar, 23. listopada 1911. - Rugvica, Dugo Selo 11. siječnja 1990.) - hrvatski etnolog, etnomuzikolog, sakupljač narodnog blaga. Poznat je po nadimcima Kvak i Cincek. Najznačajniji je bjelovarski kulturni djelatnik u 20. stoljeću.

Rođen je u Bjelovaru 1911. godine. Školovao se u Đurđevcu i Osijeku. Pohađao je Učiteljsku školu u Zagrebu, a završio je u Karlovcu. Bio je nastavnik u Martijancu kraj Ludbrega, Malom Erjavcu kraj Ozlja i u Severinu kraj Bjelovara.

Bio je sakupljač kulturnog blaga bilogorskog, moslavačkog i podravskog kraja. Putovao je biciklom po selima, razgovarao s ljudima i radio bilješke. Osobito je vrijedne zapise napravio na Bilogori. Hrvatska etnografkinja i folkloristica Marija Novak je istakla da je Lovrenčević slutio duboku starinu nekih hrvatskih običaja, a njoj samoj je bio iznimna potpora u njenom radu. Imao je izuzetan talent za komunikaciju s ljudima. Bio je ravnatelj Glazbene škole u Bjelovaru i ravnatelj Gradskog muzeja u Bjelovaru. Radio je kao savjetnik u Oblasno-kulturnom Savezu Oblasti Bjelovar. U suradnji sa slikarom Ivanom Generalićem i dr. suradnicima osnovao je oko 50 folklornih društva. Sakupljao je narodnu baštinu, proučavao je narodne plesove, pjesme, nošnje i običaje. Spašavao je od zaborava napjeve, stare glazbene instrumente (jedinke, dvojnice, dude, tamburice samice), poslovice, stara vjerovanja i sl. Skladao je i svirao tamburašku glazbu, priređivao je smotre foklora.

Vodio je brigu o ugroženim kulturno-povijesnim spomenicima. Bio je predsjednik bjelovarskog Ogranka folklorista. Bilježio je jezično blago bjelovarsko-podravskog kraja, što je tiskamo u Bjelovarskom zborniku 1990. i 1991. u suradnji s prof. Dragutinom Grganićem. Pisao je televizijske i filmske scenarije. Bio je suradnik Televizije Zagreb, Večernjeg lista, Bjelovarskog lista i dr.

Proučavao je arheološka nalazišta, sredovjekovne utvrde, okupljao je arheologe amatere i izrađivao arheološke karte. Proučavao je i biljke, radio je herbarije i vodio zapažanja o prirodi. Organizirao je izviđačke izlete u prirodi i logorovanja. Zanimao se za numizmatiku, astronomiju i astrologiju.

Preko 50 godina vodio je istraživački i sakupljački rad, što je ostavio u zapisima, koji su objavljeni posthumno poput knjige "Folklorna glazba Bilogore" 1994. godine. Godinu dana nakon smrti, 1991. u Domu kulture u Bjelovaru održana je priredba "Kvaku u spomen".

Izvori
------

1. ↑  Razgovor: Marija Novak, etnografkinja i folkloristica /razgovarala Branka Hlevnjak, str. 3-4, Hrvatsko slovo, Zagreb, petak, 23. studenoga 2007.
2. ↑  Gordana-Marta Matunci : Kvaku u spomen, Bjelovarski list, Bjelovar 11. siječnja 1996.



|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 9687322
* LCCN: nr87000456
* ISNI: 0000 0000 5055 3640

 |
**Đorđe Bosanac** (Pavlovac kod Grubišnog Polja, 1948. - Osijek, 29. V. 2006), glumac, istaknuti dramski umjetnik, član osječkog HNK-a od 1971. godine. Gimnaziju je završio u Virovitici i upisao zagrebačku Akademiju dramske umjetnosti u zagrebu (ADU). Diplomirao je naknadno 1983. s polaznicima osječkog, dislociranog studija iste akademije.

Prvi nastup imao je 13. XI. 1971. godine u predstavi *"Napola na drvetu"* Petera Ustinova. U 35-ogodišnjem glumačkom stažu nanizao je brojne uloge, od visokog šekspirijanskog i krležijanskog repertoara do onih pučkog i robusnog karaktera: Bono u Šovagovićevom *"Sokolu"*, McDuff u Shakespeareovom Macbethu, Štijef u Krležinom *"Kraljevu"*, Jakov u Špišićevoj *"Godini dobre berbe"* sve do Djeda Mraza i Princa karnevala. Njegova posljednja umjetnička ostvarenja na osječkoj dramskoj pozornici bila su: Mak u Budakovom *"Teštamentu"*, Ligniere u Cyranu de Bergeracu Edmonda Rostanda , gradski senator Božidar Burić u *"Samu čovjeku"* Ive Kozarčanina i Prestopil u *"Događaju u mjestu Gogi"* Slavka Gruma.

Glumio je i u mnogim drugim predstavama: *"Neprijatelj naroda, Adam i Eva / Hrvatska rapsodija"*, *"Pravac nebo"*, "*Mačak u vreći"*, "*Na tri kralja"*, "*Utvare"*, *"Tako je ako vam se čini"*, "*Inoče"*, *"Male komedije"*, *"Romeo i Giulietta"*, *"Plava soba"*, *"Rodbinske veze"*, *"Jedan dan istine"*, *"Kažiprst"*, *"Jug 2"*, *"Ujak Vanja"*, *"Idiot"*, *"Vodena koka"*...

Nemirnog duha u osječkom HNK-u proveo je glavninu profesionalne karijere, ali je bio i glumac (nešto manje od dvije godine i direktor) Dječjeg kazališta u Osijeku, glumac Kazališta Komedija u Zagrebu, slobodni umjetnik... U posljednje vrijeme bio je i reditelj amaterskog dramskog ansambla KUD-a "Branko Radičević" iz Pačetina i pripremao predstavu *"Čudesna sprava"* u Gradskom kazalištu Joze Ivakića u Vinkovcima.

Oprobao se u svim dramskim žanrovima, u mjuziklu i opereti, u dječjem i lutkarskom kazalištu, na radiju, televiziji i filmu. Svojedobno je vodio, osmišljavao i igrao u njemu histrionski Teatar u koferu.

Njegov otac **Branko Bosanac**, koji je umro 1997. godine, bio je tridesetak godina istaknuti glumac Kazališta Virovitica. Kolege i prijatelji zvali su ga *Đoko* i *Đole*, čak i *Đo*.

---

**Izvor**:

* Ljubomir Stanojević: *"Odlazak (naj)histriona" < "Preminuo istaknuti dramski umjetnik Đorđe Bosanac (1948.-2006.)"*, Glas Slavonije, XXXVI, 27159, 2 - Osijek, 30. V. 2006.
* Davor Špišić: *"Čovjek sa srebrnom mašnom" < "U sjećanje: Đorđe Bosanac (1944.-2006.)"*, Osječki dom, VII, 854, 1 - Osijek, 30-31. V. 2006.
* Jovan Nedić: *"Đorđe Bosanac"* < *"Podatak više"*, Skandi feniks, ... 363, 16 - Rijeka, 29. VI. 2005.
*Chūnagon Yakamochi*; autor: Kanō Tan'yū, 1648
*Ovo je japansko ime; porodično ime je* Ōtomo*.*
**Ōtomo no Yakamochi** (大伴 家持, ***Ōtomo no Yakamochi***? cca. 718 – 5. oktobar 785) bio je japanski državnik i *waka* pjesnik iz Nara perioda, poznat kao jedan od Trideset šest besmrtnika poezije.

Poticao je iz uglednog klana Otomo. Otac mu je bio Ōtomo no Tabito, a tetka Ōtomo no Sakanoe no Iratsume. Kao i ostali pripadnici klana, služio je kao birokrat i provincijski guverner, te je sa vremenom došao do najvišeg čina *chūnagon* (中納言, **chūnagon**?). Sudjelovao je u nekoliko zavjera, ali je uspio izbjeći kazne. Godine 785. se utopio kao guverner provincije Mutsu. Nakon smrti ga je car držao odgovornim za zavjeru u kojoj je ubijen Fujiwara no Tanetsugu te su mu posthumno oduzete sve počasti.

Otomo je najpoznatiji kao autor waka poezije, odnosno sastavljač znamenite antologije *Man'yōshū*.

Eksterni linkovi
----------------

* 

* Wikimedia Commons ima još multimedijalnih datoteka vezanih za: ***Ōtomo no Yakamochi***
* „大伴家持全集　本文編 (Collected works of Otomo Yakamochi; in Japanese)". Pristupljeno 2006-07-10.

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 260149066365365600787
* LCCN: n82156120
* ISNI: 0000 0000 6643 5008
* GND: 127952098
* SUDOC: 144808870
* BNF: cb12118379v (podaci)
* MusicBrainz: 020ff3cf-9138-4861-94b2-64e603ab413d
* NDL: 00271451

 |
**Aulo Kremucije Kord** (*Aulus Cremutius Cordus*, ? - 25) bio je rimski historičar, koji je živio u doba Julijevsko-Klaudijevske dinastije. Napisao je knjigu o građanskim ratovima i vladavini cara Augusta, od koje su danas sačuvani samo fragmenti. Godine 25. je njen sadržaj bio razlog zbog koga ga je tadašnji pretorijanski prefekt Sejan natjerao da izvrši samoubistvo, optuživši ga da je počinio *maiestas*, odnosno zločin protiv države. Prema antičkim izvorima, pravi razlog je bila Kordova kritika Sejanove odluke da sebi naruči spomenik. Prema Tacitu, osudda jedne historijske knjige kao zločina protiv države predstavljala je presedan, odnosno dotada nepoznat slučaj u rimskom krivičnom pravu.

Iako je temeljem presude Senat naredio da se Kordova knjiga spali, Seneka je kasnije naveo kako je ona ipak sačuvana, vjerojatno zahvaljujući Kordovoj kćeri Marciji, te objavljena u doba cara Kaligule.

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 121779545
* LCCN: nr95029295
* ISNI: 0000 0000 8036 9481
* GND: 102385963

 |
**Darko Pernjak** (Koprivnica, 12. listopada 1967.) hrvatski je književnik i vinski trgovac. Živi i stvara u Koprivnici. Piše isključivo prozu u svim formama, od kratkih priča do romana.

Životopis
---------

Darko Pernjak rođen je u Koprivnici 12. listopada 1967. godine.

Školovao se za inženjera geotehnike no kako je prvo pravo zaposlenje dobio kao voditelj vinoteke, tako se i kasnije odlučio svoju poslovnu karijeru razvijati u trgovini vinima. Spisateljski porivi iz učeničkih dana kada je sudjelovao u amaterskom alternativnom kazalištu *Crne šume*, kada je pisao drame, kratke priče i pjesme, nisu nikad ugasli nego ih razvija paralelno sa svojom poslovnom karijerom. Danas je aktivan sudionik kulturnog života Koprivnice, član Organizacijskih odbora *Galovićeve jeseni*, pokretač zbornika *Koprivnički književni godišnjak* i voditelj brojnih književnih tribina.

Književni rad
-------------

Svoj prvi roman *Procesija* (1996.) posvetio je jednom od prvih naivnih slikara u Podravini Mirku Viriusu koristeći se njegovim slikama u rekonstrukciji priče njegovog životnog puta. Drugi roman *Kamengrad* (1997.) bazira se na legendi o starom kraljevskom gradu čiji se ostatci nalaze u blizini Koprivnice. *Vatrogasna zabava* (1999.) je zbirka novela koja snagu crpi iz stvarnih događaja, iz priča prikupljenih u bližoj životnoj okolini i iz novinskih članaka. Niz novela je na neki način rezultat istraživanja uvjerljivosti i snage priča prenošenih usmenom putem i priča zapisanih umjetničkim perom. Četvrta knjiga također je zbirka novela i priča *Somina* (2006.). U tri tematske cjeline raščlanjuje čovjekov život na važne i nevažne poteze, pokušava odgovoriti na pitanje što je to za jednog Podravca *ulov života*. *Slamka spasa* (2007.) zbirka je novela i priča u kojima traga za onim ključnim trenutkom u sudbini čovjeka od kojeg život krene novim tijekom. U tom kontekstu ponudio je i tri nogometne priče u kojima se na duhovit način pokušava osvrnuti na hrvatsku *nogometnu* euforiju. Roman *Pozitivna nula* (2009.) bavi se čovjeku urođenim nagononom izravnavanja uspjeha i neuspjeha u prosječnu sliku, kad se vlastiti neuspjeh pokušava protumačiti uvijek kao neka vrsta uspjeha i kako taj mehanizam stvara vrlo neuobičajene životne zajednice. *Ščukešina* (2011.) zbirka je priča različitih tematskih preokupacija, od sudbine sitnih prevaranata, istraživača Afrike do životnog puta autorovog djeda. *Sve Mirkove procesije* (2012.) roman je nastao na temelju prvog romana *Procesija* kao rezultat novih povijesnih spoznaja, a kako je znatno proširen autor mu dodjeljuje sasvim novi naslov.

Knjige potpisuje književnim pseudonimom Pero Pernjak.

Objavljena djela
----------------

* *Procesija* (1996.), roman
* *Kamengrad* (1997.), roman
* *Vatrogasna zabava* (1999.), zbirka novela
* *Somina* (2006.), zbirka novela i priča
* *Slamka spasa* (2007.), zbirka novela i priča
* *Pozitivna nula* (2009.), roman
* *Ščukešina* (2011.), zbirka priča
* *Sve Mirkove procesije* (2012.), roman

Izvori
------

* Članak je započet prema tekstu Darka Pernjaka s dopusnicom
**Živko Krstičević** (Zagreb, 13. srpnja 1954 - Turanj, 30. prosinca 1991.), hrvatski novinar, televizijski i filmski snimatelj.

Životopis
---------

### Počeci

Učlanio se u Foto klub Zagreb 1973. Apsolvirao je studij filmskog i televizijskog snimanja na Akademiji dramske umjetnosti u Zagrebu 1983. Još kao student radio je kao filmski fotograf i kao asistent snimatelja. Studiju se vratio 1990. te je godinu kasnije predao pisani diplomski rad *Televizija visoke rezolucije*. Poginuo je prije obrane rada.

### Novinarski i snimateljski rad

Krstičević je 1984. s Tihomirom Beritićem osnovao tvrtku *Film video art* (*FVA*) kao tzv. trajnu filmsku radnu zajednicu koja je proizvodila filmove, televizijske emisije, te video i televizijske programe. Kao snimatelj i producent izvodio je i organizirao sustave s programima internih televizija (*Animafest* 1984. 1986. 1988. i 1990. *Video klub Univerzijade* 1987. *Smotra folklora* 1987. *UNICA* 1988. *Video Gavella* 1988. *Video Pula* 1988. *Dani uretre* 1990. i 1991.) >.

Znatan dio svoga snimateljskog rada usredotočio je na dokumentarne filmove o hrvatskoj kulturi i njenim spomenicima.

Bio je tajnik Društva filmskih radnika Hrvatske.

U novinarstvo je ušao 1991. u početku velikosrpske agresije na Hrvatsku. Angažirao se kao ratni snimatelj i ratni novinar reporter, radeći uglavnom za kanadsku tvrtku Worldwide Television News (WTN). Tako je mogao prelaziti crtu bojišnice te snimati i na okupiranim dijelovima Hrvatske. U Zagrebu je snimao pregovore s JNA, opsjedanja i predaju njenih vojarna, a zatim ratna zbivanja na bojištima u Petrinji, Lipiku, istočnoj Slavoniji, Karlovcu itd.
Malo prije njegove pogibije snimljena je dokumentarna emisija *Živko Krstičević - ratni snimatelj* (Ninoslav Lovčević, 1992.) u kojoj Krstičević govori o svom radu i radu ratnog snimatelja.

### Smrt

Dok je na bojišnici u Turnju kod Karlovca snimao za WTN pogođen je minom iz srpskog minobacača.

Filmografija
------------

### Redatelj

* *Živko Krstičević i Tihomir Beritić i njihov film video art – kultura srca* (1985.)
* *Termomehanika* (1988.)
* *Terme Čatež i dvorac Mokrice* (1988.)

### Snimatelj (djelomična)

* *Uspon* I-IV (r. Danko Volarić1984.)
* *Gospi u pohode* (r. Jakov Sedlar 1984.)
* *Hrvatski Božić* (r. Jakov Sedlar 1989.)
* *Franjevački samostani u Bosni* (1989.)
* *Sandžak* (r. Slobodan Praljak 1990.)
* *Duhan* (r. Slobodan Praljak 1990.)
* *Velika pljačka Biblioteke* (r. Danko Volarić1990.)
* *Brigitta Montanari - prijetnja nad Jadranom* (r. Vedran Mihletić, 1990.)

Nagrade i priznanja
-------------------

* Posmrtno Posebno priznanje Ministarstva kulture Republike Hrvatske (1993.)

Izvori
------

1. ↑
2. 1 2  „Archive copy". Arhivirano iz originala na datum 2011-09-07. Pristupljeno 2014-07-27.
3. ↑  Objavljen u *Hrvatskom filmskom ljetopisu* 13/1998. Za tisak priredili Ranko Karabelj i Silvestar Kolbas.

|  |  |
| --- | --- |
|  | *Nedovršeni članak* **Živko Krstičević** *je u začetku. Možete pomoći Wikipediji tako da ga proširite*. |
**Magnus Feliks Enodije** (latinski: , cca. 474 - 17. jul 521) bio je kršćanski biskup Pavije, poznat i kao retoričar i pjesnik koga Rimokatolička crkva slavi kao sveca. Bio je rodom iz plemenite galorimske porodice iz današnjeg Arlesa, ali historijski izvori da je ona u vrijeme njegovom rođenja bila osiromašila. Roditelje je izgubio u djetinjstvu, te ga je odgojila tetka u Paviji; nakon njene smrti ga je preuzela lokalna plemićka porodicu za čiju se članicu zaručio i oženio. Kada mu je žena otišla u samostan, i sam se zaredio, a oko godine 493. ga je Epifanije od Pavije postavio za đakona. Biskupom je postao oko godine 515. Na tom mjestu se bavio crkvenim, ali i diplomatskim poslovima, te ga je tadašnji vladar Italije Teodorik Veliki oko 517. poslao u Konstantinopol kako bi na dvoru bizantskog cara Anastazija pokušao pomiriti zapadnu i istočnu Crkvu. Današnjim je historičarima Enodije daleko zanimljiviji kao autor niza sačuvanih tekstova - pjesama, putopisa i pisama - koja daju dragocjeni uvid u svjetonazor i život nekadašnje rimske aristokracije pod barbarskom vlašću u prvim decenijama nakon propasti Zapadnog Carstva.


|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 54156687
* LCCN: n86138079
* ISNI: 0000 0001 2280 0509
* GND: 118682113
* SELIBR: 246380
* SUDOC: 027947688
* BNF: cb11988094m (podaci)
* BIBSYS: 95001479
* NLA: 35663232
* NKC: ola2002153992
* BNE: XX1615055
* CiNii: DA05166805

 |
**Darko Perović** je srpski strip crtač, rođen 1965. godine u Aranđelovcu u Srbiji.

Stripom je počeo da se bavi nakon što je završio grafičku školu na Novom Beogradu, 1983. a objavljivao je u gotovo svim strip časopisima na području bivše Jugoslavije. Njegova prva duga priča „Brek" (44 str.) nagrađena je kao najbolji jugoslovenski strip 1987. godine, a kasnije je objavljena kao meko uvezani album.

Na salonu stripa u Vinkovcima 1988. godine osvojio je nagradu za scenario s pričom od šest strana pod naslovom "Azra, Alaraph...".

Radio je na storibordovima, animiranim reklamama i kratkim filmovima. Godine 1991. preselio se u Španiju, gdje je u Barseloni radio na kratkim pričama s Enriqueom Sanchez Abulijem (Torpedo); na kratkom serijalu "Abajo en el frio" (Duboko i hladno) te na više storibordova i animiranih reklama.

Ove priče u Španiji objavili su „Cimoc", „Creepy", „Makoki" i „El„ Vibora"; „Terrific", „Lancio story" i „Scorpio" u Italiji, a u Francuskoj BoDoi".

Od 1994. do 2000. godine radio je za reklamnu agenciju iz Amsterdama na kratkim animiranim filmovima. Krajem 1997. godine dobio je ponudu od italijanske izdavačke kuće „Sergio Bonelli Editore" za rad na serijalu ˝Magični Vetar˝ (Magico vento), po scenariju Đanfranka Manfredija. Saradnja je na kratko bila prekinuta zbog rata u Jugoslaviji, ali je obnovljena u januaru 2000. godine sa epizodom „I lupi blu". Potpisao je deset epizoda „Magičnog Vetra", posle čega je kod istog izdavača prešao na mini-serijal ˝Šangaj Devil˝(Shanghai Devil), Đanfranka Manfredija.

Paralelno sa radom za SBE, počinje i saradnju sa francuskim izdavčem ˝Soleil˝, po scenarijima Novija (Novy) i Dobsa (Dobbs).

Živi i radi u Beogradu, u Srbiji.
*Ovo je kinesko ime; porodično ime je* Ban*.*
**Ban Yong** (kineski: ; Wade-Giles: **Pan Yung**, kurtoazno ime **Yiliao** (宜 僚) (? - cca. 128) bio je kineski diplomat, vojskovođa i istraživač u službi dinastije Han. Bio je sin znamenitog vojskovođe Ban Chaoa (班超), odnosno nećak znamenitog historičara Ban Gua (班固).

Godine 123. je car Ban Yongu povjerio misiju ponovnog uspostavljanja kinekse vlasti nad Zapadnim oblastima, odnosno ponovnog otvaranja trgovačkih ruta prema Zapadu. Koristeći kombinaciju vojne sile i diplomacije, Ban Yong je u tome uspio, natjeravši većinu lokalnih vladara, država i plemena da se pokore Kinezima. Međutim, njegovo kašnjenje prilikom opsade Karasahra ga je dovelo u carsku nemilost, te je 127. zatvoren. Pušten je sljedeće godine, nakon čega je umro.

Literatura
----------

* Chavannes, Édouard (1906). "Trois Généraux Chinois de la dynastie des Han Orientaux. Pan Tch’ao (32-102 p.C.); – son fils Pan Yong; – Leang K’in (112 p.C.). Chapitre LXXVII du *Heou Han chou*." *T’oung pao* 7, pp. 210–269.
* Hill, John E. (2009). *Through the Jade Gate to Rome: A Study of the Silk Routes during the Later Han Dynasty, First to Second Centuries CE*. BookSurge. ISBN 978-1-4392-2134-1.
**Ponos Ratkajevih** je historijska telenovela producentske tvrtke AVA. Radnja serije se odvija u najturbulentnijem razdoblju hrvatske i jugoslavenske povijesti, u periodu od 1938. do 1948. godine, a prati život jedne plemićke hrvatske obitelji od njezinog prijeratnog uspona, pa sve do poslije II. Svjetskog rata, uslijed kojega je došlo do promjene državnog uređenja, propadanja plemstva i korjenite promjene svih dotada ustaljenih društvenih vrijednosti. Scenarij su napisale Morana Foretić, Jelena Svilar i Jelena Veljača, a režiju potpisuju Branko i Nikola Ivanda, te Milivoj Puhlovski.

Sinopsis
--------

U središtu radnje je plemićka obitelj Ratkaj i njena glava, Karlo pl. Ratkaj. No on je samo prividno vođa obitelji. Njena prava glava je grofica Antonija koja je jedina prava plemkinja u obitelji i nikako se ne odriče starih ideala.

Odjednom se obitelj seli iz Zagreba u dvorac Miljana gdje grofica Veronika (Sanja Vejnović) susreće svoju ljubav iz mladosti, proizvođača alkoholnih pića Jurića (Zijad Gračić). Iz Beča se vraća Krsto i zaljubljuje se u Helenu Jurić (Ivana Bolanča), koja nikako ne odgovara njegovoj obitelji s obzirom da nije plemićkog staleža. Isabela (zvana Bela) se zaljubljuje u Nemanju Lazarevića (Aleksandar Srećković). Isto tako, podmukla Sofija Walkovska (Mia Begović) pokušava spojiti svoju kćerku Lotte (Ana Vilenica) s Krstom pl. Ratkajem što joj nikako ne uspijeva.

Glavne uloge
------------

*Glavni članak: Popis likova u Ponos Ratkajevih*

| Glumac/ica | Lik |
| --- | --- |
| Božidar Alić | Karlo pl. Ratkaj |
| Sanja Vejnović | Veronika pl. Ratkaj |
| Janko Popović Volarić | Krsto pl. Ratkaj |
| Ivana Bolanča | Helena Jurić |
| Aleksandar Srećković | Nemanja Lazarević |
| Vanessa Radman | Elizabeth Lisa Cohen |
| Mia Begović | Sofia Walkovski Hebb |
| Ivica Pucar | Vjenceslav Radić |
| Ana Vilenica | Charlotte Lotte Walkovski Ratkaj |
| Zijad Gračić | Josip Jurić |
| Maja Katić | Tereza Macan |
| Amar Bukvić | Vilko Orešković |
| Ranko Zidarić | Dr. Ranko Hebb |
| Ljubica Jović | Grofica Antonija pl. Ratkaj |
| Marija Borić | Ivka Križaj |
| Željko Šeštić | Milivoj Vidman |
| Ksenija Pajić | Dagmar Cohen |
| Katarina Perica | Hana Vieser |
| Kristijan Potočki | Alojz |
| Višnja Babić | Kristina Savićević |
| Bojana Gregorić | Allegra Savićević |
| Lela Margitić | Mila Jergović |

TV-kuće koje prikazuju seriju
-----------------------------

* Hrvatska: HRT1
* Makedonija: Kanal 5 Televizija
* Srbija: Pink Televizija
* Crna Gora: Pink M
* Bosna i Hercegovina: Pink BH

Vanjske veze
------------

* Ponos Ratkajevih na sapunice.net
***Poslednji most*** (u originalu ***Die lezte Brücke***) je jugoslovensko-austrijski igrani film, snimljen 1954. godine u režiji Helmuta Kojtnera. Predstavljao je prvu važniju koprodukciju u istoriji jugoslovenske kinematografije i prvi partizanski film u kome se događaji u drugom svetskom ratu prikazuju iz strane perspektive. Također je predstavljao prvi veliki hit u karijeri Marije Šel. Sniman je na lokacijama u tadašnjoj Jugoslaviji, uključujući Mostar i njegov znameniti Stari most.

Godine 1954. je prikazan i na Kanskom festivalu, gde je osvojio Međunarodnu nagradu i Nagradu OCIC.

Kratak sadržaj
--------------

Glavna junakinja je Helga, nemačka bolničarka koja je za vreme drugog svetskog rata na prostoru Jugoslavije zarobljena od partizana i prisiljena da pomaže ranjenim partizanskim borcima. Kada se bolje upoznala sa idejama i ciljevima za koje se partizani bore, ona počinje dobrovoljno i sa puno entuzijazma da izvršava svoj prvobitno nametnuti zadatak. Helga tada olako prelazi i preko svoje nacionalnosti. U jednoj akciji pribavljanja lekova za ranjenike, Helga gine, i to na poslednjem mostu, posle čega strane u sukobu obustavljaju vatru.

Uloge
-----

* Marija Šel – Dr. Helga
* Bernhard Viki - Boro
* Barbara Riting - Milica
* Pavle Minčić – Momčilo
* Zvonko Žungul – Sava
* Janez Vrhovec – Vlaho
* Bata Stojanović – Partizan
* Stevo Petrović – Ratko
* Karl Mener - Martin Berger
* Horst Hehler - Poručnik Šerer

Eksterni linkovi
----------------

* *Poslednji most* na sajtu IMDb

| * p
* r
* u
Filmovi koje je režirao Helmut Käutner |
| --- |
| 
* *Große Freiheit Nr. 7* (1944)
* *The Original Sin* (1948)
* *The Last Bridge* (1954)
* *Ludwig II: Glanz und Ende eines Königs* (1955)
* *Des Teufels General* (1955)
* *The Captain from Köpenick* (1956)
* *Love From Paris* (1957)
* *The Rest Is Silence* (1959)
* *The Goose of Sedan* (1959)
* *A Glass of Water* (1960)
* *Black Gravel* (1961)
* *Redhead* (1962)
* *The House in Montevideo* (1963)
* *Die Feuerzangenbowle* (1970)

 |
***Præsten i Vejlbye*** (sh. *Svećenik u Vejlbyeu*) je priča danskog književnika Steena Steensena Blichera originalno objavljena 1829. godine, poznata po tome što se navodi kao prvo ostvarenje kriminalističkog žanra u danskoj i evropskoj književnosti.

Radnja prikazuje stvarne događaje koji su se zbili 1626. u danskom mjestu Vejlbye, odnosno suđenju tamošnjem svećeniku Sørenu Jensenu Qvistu za ubistvo. Protagonist je Erik Sørensen, sudac i pristav (šerif) koji istražuje nestanak svećenikovog sluge po imenu Niels Bruus te suočava da dokazi i iskazi svjedoka ukazuju na ubistvo i Qvista kao počinitelja; iako je zaručen za svećenikovu kćer, Sørensen da Qvista osuditi i pogubiti, da bi se tek dvadeset godina kasnije otkrilo kako je Bruus sve vrijeme bio živ i namjerno dozvolio da omrznuti gospodar bude pogubljen za zločin koji nije počinio.

*Præsten i Vejlby* je bio tri puta ekraniziran - kao istoimeni nijemi film 1922. godine, kao istoimeni zvučni film 1931. godine te kao film iz 1972. godine.

Vanjske veze
------------

* Arkiv for Dansk Litteratur Arhivirano 2013-12-27 na Wayback Machine-u