recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Horkestar
**Horkestar** (bivši **Horkeškart**), je hor sa propratnim orkestrom iz Beograda. Za sastav je karakterističan amaterski hor odabran bez bilo kakve selekcije na osnovu sluha, kao i kulturni aktivizam. 

Sastav je nastao jeseni 2000, kada je orkestar Škart pozvan da predstavi svoju samizdat-akciju *tvoje govno - tvoja odgovornost* u Centru za kulturnu dekontaminaciju u Beogradu. Za tu priliku, zbog izvođenja pesme Svete krave Arsena Dedića, trebalo je oformiti poseban hor. Radio oglasom (B92) slušaoci su pozvani na audiciju koja zapravo nije ni održana jer su svi prisutni primljeni bez ikakve provere sluha. Od tada se probe hora održavaju u Narodnoj biblioteci i REXu. Za prvih šest godina postojanja održali su oko 60 koncerata na najrazličitijim mestima, od seoskih osnovnih škola, izbegličkih kampova i pijaca do Muzeja savremene umetnosti i Ring-Ring festivala.

U početku je hor sarađivao sa profesionalnim dirigentima (Ljiljana Santovac, Ljiljana Danilović-Cincarka, Zoran Petrović), da bi od 2003. glavni dirigent postala Marija Balubdžić koja se predružila horu kao još 17-godišnja pijaniskinja. Orkestar je pod vođstvom Vladimira Živkovića.

Široj javnosti na sebe skreću pažnju akcijom Nazad koja je održana 9. juna 2006. Tada je Horkeškart otpevao pesmu *Nazad* ispred: Rektorata BU, SANU, Patrijaršije SPC, Vrhovnog suda, Vlade Srbije. Oni ovako objašnjavaju akciju: „Ovaj nastup predstavlja direktnu kritiku nataloženih nazadnih pojava u društvu i institucija koje ih stvaraju ili makar ne sprečavaju".

Pesme Horkeškarta su uglavnom samizdat, i dele se slobodno, a neke od njih se mogu skinuti sa njihovog sajta.

Izvori
------

1. ↑   - Hor je promenio ime na zahtev svojih osnivača, grupe Škart

Eksterni linkovi
----------------

***Horkestar*** na Wikimedijinoj ostavi

* Horkeškart oficijelni sajt
* Tekstovi svih pesama
Ovo je članak o ljudskoj aktivnosti.  Za sličan fenomen kod životinja, v. infanticid (zoologija).  
Pokolj betlehemske dječice, biblijska legenda koja predstavlja jedan od najpoznatijih primjera infanticida u kulturi; ilustracija u srednjovjekovnom rukopisu.
**Decoubistvo**, **djecoubojstvo** ili **infanticid** je izraz koji u najširem smislu označava čin ubijanja ili namjernog usmrćivanja ljudske djece. Pod time se u pravilu podrazumijeva širi pojam od ubijanja vlastite djece ili potomaka (prolicid), tj. mogu ga počiniti osobe koje nemaju neposredne veze sa djecom.

Infanticid je fenomen koji je široko rasprostranjen u životinjskom svijetu, a kod čovjeka je, sudeći prema historijskim izvorima te arheološkim i antropološkim istraživanjima, bio, u većoj ili manjoj mjeri, prisutan od početaka ljudske vrste pa do današnjih dana u gotovo svim ljudskim društvima. Obično se vršio iz ekonomskih i religijskih motiva, odnosno kao dodatni oblik prirodne selekcije - tj. eliminacije djece za koje se držalo da su "nenormalna", "čudovišna" ili u nekom smislu inferiorna normalnoj djeci te da njihovo čuvanje i izdržavanje šteti porodici i široj zajednici. 

Kao podvrsta infanticida se navodi neonaticid, odnosno ubijanje novorođenčadi, te feticid ili ubijanje nerođene djece.

Specifičan oblik infanticida je čedomorstvo koje čini majka neposredno nakon porođaja, a koja moderna kaznena zakonodavstva obično reguliraju kao kvalificirano blaži oblik ubistva.

Eksterni linkovi
----------------

* A Brief History of Infanticide Arhivirano 2006-08-15 na Wayback Machine-u
* Journal of Population Research: Shortage of girls in China today Arhivirano 2005-01-12 na Wayback Machine-u
**Mali raspjevani Dubrovnik** (osnovan 1962. godine) je pjevački zbor dubrovačke djece nastao pod vodstvom skladatelja Đela Jusića. 

Kroz ovaj zbor su prošle mnoge generacije dubrovačkih mališana tako da su neke od Jusićevih skladbi napisanih za *Mali raspjevani Dubrovnik* popularne ne samo među malima već i među velikima: *Lutkica na dar*, *Lula Starog Kapetana*, *Gusar s Porporele* i mnoge druge.
Tekstove nekih od pjesama *Malog raspjevanog Dubrovnika* je napisao književnik akademik Luko Paljetak.

Koncert malih pjevača održava se tradicionalno svako ljeto u Gradu na skalinima crkve Sv. Vlaha. 
Zbor je nastupao po cijeloj Hrvatskoj, u Italiji i u Vatikanu. Jedan od najznačajnijih nastupa bio je koncert s čuvenom američkom pjevačicom Barbarom Hendricks 1992. godine kojeg je prenosila Eurovizija iz Franjevačke crkve u tada okupiranom Dubrovniku.

Zbor je do sada snimio 6 LP ploča i 3 CD-a. Za CD pod imenom *Božić u Dubrovniku* dobili su 1997. godine nagradu Porin za najbolji album za djecu.

8. srpnja 2007. godine *Mali raspjevani Dubrovnik* je proslavio je svoj 45. rođendan. Tom prigodom je objavljena i monografija pod nazivom *Mali raspjevani Dubrovnik – 45 godina* autorice Nataše Kalinić Ahačić.

Izvori
------

* www.crorec.hr
* Grad Dubrovnik- Službene stranice
Ljubav je česta tema u bosanskohercegovačkoj književnosti. Ona ima posebne crte koje proizlaze iz područja , načina života i istorijskih prilika u kojima se nalazila BiH. Surovi običaji dolazili su sa istoka ili su se razvijali u patrijarhalnoj porodici. Oni su često razdvajali voljene osobe. Sevdalinka je poznata lirska pjesma ovog podneblja. U njoj je opjevana ljubav gdje je draga obično zatočena, a dragi ne može doći do nje zbog nepremostivih prepreka. Slična ljubav opisana je u proznim djelima. Čežnja prema se javlja još u djetinjstvu i u ranoj maladosti. Ivo Andrić opisuje dječaka Marka koji nastoji doseći drugu obalu sna. Volio je Rozu. Njegova pjesma bila je puna tuge. U njoj se javlja sječanje na prvi i dugo očekivan i sanjan drugi poljubac, koji je donio samo hladnoču i gorčinu. U kasnijim godinama ljubav se miješa sa snom i nije jasno šta je očekivano, a šta doživljeno. U prozi Hamza Hume..u djelu Grozdan i Grozdana ljubav je opisana kao u pjesmi. Ozren u susretu sa hercegovačkim podnebljem pored ljubavi prema ženi osječa i veliku čežnju. On može osjetiti ljubav neumrlih ljubavnika Grozdana i Grozdane jer je u njegovoj duši sve nježno. Oni ga podstiču na nove čežnje. U vinogradima koji žute on ne osječa radost već bol što će sve proći i govori « o samo nekoliko dana sna».
**Gira oblica** (lat. *Spicara smaris*) riba je iz porodice girovki ili Centracanthidae. Kod nas ima mnogo drugih imena, a neka su čikavica, menula, gera, obljak, mrljanka, manula,...Ima proporcionalno tijelo, oblika izduljene kapljice, srebrenkaste je boje, a na oba boka ima izraženu tamnu mrlju kvadratastog oblika. U vrijeme parenja mužjaci po sebi imaju plavozelene fluorescentne šare. Naraste do 20 cm, a jedna od osobitosti je da mijenja spol. Naime, sve manje jedinke su ženke, a kada odrastu na određenu veličinu, mijenjaju spol i postaju mužjaci. Hrane se planktonima, ali i sitnim račićima i organizmima koje može uhcvatiti. Možemo je naći na dubinama do 330 m, a zimi dolazi u pliće vode, gdje se lovi radi prehrane. Vrlo je ukusna i kod nas postoji više načina pripreme ove ribe .

Rasprostranjenost
-----------------

Gira oblica je stanovnik istočnog dijela Atlantika, od Portugala do Maroka , te oko otoka Madeire i Kanara. Živi i po cijelom Mediteranu kao i u Crnom i Azovskom moru .

Izvori
------

1. ↑  (`sh`) Najslabija karika[*mrtav link*] (riblje-oko.hr)
2. ↑  (`en`) Picarel (fishbase.org)

Eksterni linkovi
----------------

|  |  |
| --- | --- |
|  | U Wikimedijinoj ostavi ima još materijala vezanih za: **Gira oblica** |
|  | Wikivrste imaju podatke o: **Gira oblica** |
Sunčevo zračenje - Europe
Sunčevo zračenje - Hrvatska
Solar Radiation Map of Bosnia and Herzegovina
**Insolacija** je količina energije koju Zemlja prima od Sunčevih zraka. To zračenje sadrži najviše od emitirane energije u obliku kratkovalnog zračenja i svijetla. Samo jedan dio kratkovalnog zračenja dospijeva do zemljine površine, a preostali dio energije se reflektira, rasipa ili ju upije atmosfera. Dok zračenje površine zemlje nazivamo terestičkom radijacijom koja je dugovalna i tamna.

Ukupna energetska bilanca zemljine površine
-------------------------------------------

Toplotna ili energetska bilanca zemlje je analiza sunčevog zračenja i zemljinog izračivaanja.
* **kratkovalno zračenje sunca** (0,3-3μ) /{\displaystyle \ Q\_{KV}}

{\displaystyle \ Q\_{KV}=(S+D)-R}

  

gdje je ;

{\displaystyle \ (S)} - direktno sunčevo zračenje
{\displaystyle \ (D)} - difuzno nebesko zračenje
{\displaystyle \ (R)} - reflektivno zračenje
* **dugovalno zračenje zemlje** (3-50μ) /{\displaystyle \ Q\_{DV}}

{\displaystyle \ Q\_{DV}=A-E-rA}

  

gdje je ;

{\displaystyle \ (A)} - zračenje atmosfere prema zemlji
{\displaystyle \ (E)} - izračivanje zemlje
{\displaystyle \ (r)} - reflektivno zračenje
* + **Ukupna toplotna bilanca**

{\displaystyle \ Q\_{U}=Q\_{KV}+Q\_{DV}}

* za atmosferu = -19%
* za zemlju = +19%

Mjerni instrumenti
------------------

Mjerni instrumenti kojima mjerimo pojedine komponente zračenja i izraćivanja kratkovalnih i dugovalnih k.e.b.

* Heliograf - obavlja mjerenje mjerenje trajanja zračenja kratkovalne k.e.b.
* Piranometar
* Pirheliometar
* Pirradiometar
* Bilancomjer
* Aktinograf

***Insolacija*** na Wikimedijinoj ostavi

  

Šablon:Meteo-stub
**Kalikratida** (Καλλικρατίδας) (? - 406. pne.) je bio spartanski vojskovođa koji je sudjelovao u pomorskim operacijama pred kraj peloponeskog rata. 

Godine 406. pne. je poslan u Egejsko more, kako bi, nedugo nakon spartanske pobjede u kod Notijuma, u skladu sa spartanskim zakonima o rotaciji komandanta, preuzeo flotu od pobjedničkog admirala Lisandra. Za razliku od svog prethodnika, Kalikratida se protivio savezu Sparte s Perzijom, te je imao loše odnose Kirom, satrapom koji je financirao spartansku flotu. Zbog toga je morao osigurati alternativne izvore financiranja u Miletu, te je odatle poduzeo operacije protiv atenskih snaga u blizini Helesponta. Njegove operacije su ispočetka bile uspješne, te je uspio blokirati flotu atenskog admirala Konona. Međutim, kada je Kononu došlo pojačanje, Kalikratida je poražen u bitci kod Arginuskih otoka u kojoj je i poginuo.

Eksterni linkovi
----------------

* An excerpt Arhivirano 2006-02-23 na Wayback Machine-u from Plutarch's life of Lysander, which deals with Callicratidas's time as navarch.
**Latgawa**.- Pleme Indijanaca porodice Takilman nastanjeno na Upper Rogue i istočno od Table Rocka i Bear Creeka blizu sadašnjeg Jacksonvillea, Oregon. Sapir 1915. navodi jedno njihovo naselje, *Latgauk*. 

Ime Latgawa označava "those living in the uplands", za razliku od pravih Takelma koji su nazivani po lokaciji Lowland Takelma. Susjedni Klamath Indijanci nazivali su ih Walumskni.

U prošlosti su Latgawe često ratovali protiv Takelma zbog robova s kojima su trgovali sa Indijancima Klamath. Od Takelma su se razlikovali i po kulturi, a i dijalekti su im razliliti.

Brojno stanje Takilman iznosili je oko 500 (1780) a 1910. popisan je samo jedan. Godine 1937. ustanovljen je broj od 104 (68 i 46 za dva plemena).
Prema samim Latgawama, u vrijeme Rogue River ratova mnogi su se iz njihovog plemena uspjeli spasiti i preživjeti tek uz pomoć jačih plemena Klamath, Blackfoot i Nez Percé, Suquamish i drugih. Lutali su područjima sve do u Kanadu i vratili se na domorodačko područje južnog Oregona i sjeverne Kalifornije. Pleme nije nikada bilo zarobljeno niti uništeno pa je tako uspjelo sačuvati punu jurisdikciju nad svojim članovima. Danas imaju vlastito plemensko vijeće, sud i policiju, i smatraju se suverenim Indijanskim narodom, što im je priznato još tijekom ugovorima *Rogue Valley Indians Treaties* 1853. i 1854.

Izvori
------

1. ↑  Latgawa
2. ↑  Swanton
3. ↑  Northwest Indians

Vanjske poveznice
-----------------

* Latgawa Tribe Arhivirano 2009-04-25 na Wayback Machine-u
* Latgawa Indian Tribe’s claims not recognized by BIA Arhivirano 2012-01-19 na Wayback Machine-u
* Swanton
**Fort Monvidal** je utvrda koja se nalazi na istoimenom pulskom brežuljku. Izgradila ju je Austrija tijekom druge polovice 19. stoljeća radi zaštite glavne luke svoje ratne mornarice. Utvrda se nalazila u sektoru I Obalne regije Pula (njem. *Küstenabschnitt Pola*), a klasificirana je kao utvrdna kula ili kaštel (njem. *Turm (Kastell)*).

Utvrda Monvidal spada u skupinu polukružnih, odnosno potkovastih samostalnih fortifikacijskih objekata građenih na periferiji grada, oko pulske luke, u vrijeme podizanja Arsenala (između 1852. i 1856.), zbog njegove zaštite i kao nadopuna postojećeg obrambenog sustava izgrađenog između 1816. i 1818. godine. Služila je za obranu kopna i mora i bila je okrenuta od sjeveroistoka do jugozapada, a domet njenih topova bio je od 800 do 1.000 metara.

Ovaj teoretski neprobojan pojas nije bio nikada upotrijebljen jer nije bilo napada. Usprkos tome, utvrde su ispunile svoju ulogu, jer je samo njihovo postojanje omogućilo da Pula u tom razdoblju ne bude napadnuta, što je posebno došlo do izražaja nakon bitke kod Visa.

Utvrde su bile jednim dijelom ukopane u brdo i vrlo jednostavno oblikovane, a arhitektura se prilagođavala čistoj geometriji. Karakteristično je da su potpuno izgrađene od kamena, tradicijskim materijalima i tehnikama gradnje koje su se u Puli počele razvijati već u doba Rimskog Carstva u čemu leži njihova velika vrijednost. U gradnji utvrde Monvidal sudjelovala je kamenoklesarska radionica obitelji Valle, u ovom slučaju Jozefa, koja je radila i na brojnim drugim pulskim građevinama, a popravila je i urušeni luk Arene.

Fort Monvidal je u relativno dobrom stanju, a posljednja vojska koja ga je koristila bila je JNA. Nakon što ju je JNA napustila utvrda se povremeno koristila u različite svrhe, pa je tijekom 1960-ih ili 1970-ih bila noćni bar, potom je služila kao skladište knjižare, a jedno ju je vrijeme koristila plastičarska radionica. Bočni dijelovi glavnog portala teško su oštećeni kako bi se omogućio ulazak kamiona u utvrdu.

Vlasnik utvrde i okolnog terena je MORH.

Više informacija
----------------

* Pulske fortifikacije
* Nacionalna udruga za fortifikacije Pula
* Povijest Pule
* Pula

  


| * p
* r
* u
Pulske fortifikacije u 19. vijeku |
| --- |
| Obalne oklopne utvrde | Fort Brioni Minor • Fort Forno • Fort Gradina • Fort Grosso • Fort Punta Christo • Fort Stoja • Fort Verudella |
| Obalne utvrde | Fort Castelliere • Fort Castiun • Fort Kaiser Franz • Fort Maria Luisa • Fort Maximilian • Fort Musil • Fort San Daniele • Fort Tegetthoff • Fort Turtian • Fort Valmarin |
| Topničke bitnice | Cerella • Monte Lesso • San Giovanni • San Maesta • Turulla |
| Utvrdne kule | Fort Bourguignon • Fort Casoni Vecchi • Fort Monte Zaro • Fort Monvidal • Fort Munida • Fort Ovine • Fort Peneda • Fort San Giorgio • Fort San Michele • Fort Zonchi |
**Matija** ili **Mate Rukavina** barun Bojnogradski (Trnovac (Gospić), 1737. - Beč, 3. svibnja 1817.) hrvatski general Habsburške vojske.

Životopis
---------

Barun Matija Rukavina Bojnogradski rodio se 1737. godine u Trnovcu u časničkoj obitelji. Bio je satnik Ličke pješačke pukovnije, a 1778. godine postao je bojnik u Otočkoj pješačkoj pukovniji. Godine 1789. unaprijeđen je u pukovnika. Ranjen je 1794. godine u bitci s Francuzima kod mjesta Madona de Monte. Kao visoki časnik austrijske vojske došao je nakon pada Mletaka 1797. godine s vojskom u Zadar i pridonio propasti Mletačke Republike. Kao austrijski časnik i hrvatski domoljub bio je pristaša sjedinjenja Dalmacije s Hrvatskom nakon pada Mletačke Republike. Ovakvo držanje generala Rukavine nije se sviđalo Bečkom dvoru koji mu oduzima građansku vlast u Dalmaciji, a ostavlja vojnu vlast nad ovim područjem. Bio je od 1789. do 1795. godine zapovjednik Ogulinske pukovnije. Godine 1797. postavljen je za zapovjednika nekadašnjih mletačkih posjeda, Dalmacije i Albanije. Austrija je to područje upravo stekla mirom u Campoformiju, kojim je dokinuta vjekovna Mletačka Republika. To je bio vrlo težak i osjetljiv položaj pa su Rukavinine zasluge tim veće jer je znatno pridonio mirnom uspostavljanju austrijske vlasti. Njegovo poznavanje zemlje i ljudi, kao i njegova divovska pojava budili su strahopoštovanje, mir i red u svim dijelovima generalata i na njegovim granicama. Godine 1801. Rukavina je promaknut u čin podmaršala, a dvije godine poslije postao je titularni pukovnik-vlasnik 52. linijske pješačke pukovnije. Nakon sklapanja Bečkog mira Rukavina je umirovljen i ostatak života proveo je u Penzingu pokraj Beča. Ondje je i umro 3. svibnja 1817. godine.

Izvori
------

1. ↑  Vladimir Brnardić: PODLISTAK - Hrvatski vitezovi Reda Marije Terezije, Matija Rukavina (1737.-1813.), Simeon Ivičić (1759.-1823.) Arhivirano 2014-01-04 na Wayback Machine-u, Hrvatski vojnik, broj 167-168, prosinac 2007.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
|  |    | Ovaj materijal je preuzet sa službenih stranica časopisa *Hrvatski vojnik*.Wikipedia ima **dozvolu** za korištenje materijala s te stranice pod GFDL licencom, uz uvjet isticanja izvora. |
**Maljkovo** je naselje u općini Hrvace, u Splitsko-dalmatinskoj županiji.

Povijest
--------

Maljkovo zajedno sa selima Potravljem i Satrićem čini župu sv. Filipa i Jakova apostola.
Nove su stanovnike u 17. st. dobili kad je dušobrižnik i narodni vođa hercegovačkih katolika Franjo Marinović 1696. uz pomoć franjevaca iz Živogošća preveo 736 katoličkih obitelji (oko 5000 duša) iz Brotnja u krajeve pod mletačkom vlašću (u Potravlje, Muć i Grab).

Četnici su u Domovinskom ratu kad su rujna i listopada 1991. okupirali ovaj kraj zapalili 90% kuća ove župe, dvije škole i sve katoličke crkve. Hrvati su tad bili prisiljeni napustiti svoje domove te su izbjegli ili bili prognani.

U NOB-u tijekom Drugog svjetskog rata sudjelovalo je 11 stanovnika.

Zemljopis
---------

Naselje se nalazi u blizini Perućkog jezera.

Stanovništvo
------------

1869. podaci su sadržani u naselju Potravlje. Od 1948. iskazuje se kao naselje.

***Kretanje broja stanovnika 1857.-2001.***

Izvori
------

1. 1 2 3 4  Potravlje Župa Svetog Filipa i Jakova apostola - Potravlje
2. ↑  Iz povijesti Dalmacije (str. 122) - Bernard Stulli ISBN 86-7397-073-3
3. ↑  Naselja i stanovništvo Republike Hrvatske 1857.-2001. www.dzs.hr

  


*Ovaj nedovršeni članak o **naselju** u Hrvatskoj:* **Maljkovo** *treba dopuniti.   
Dopunite ga prema pravilima Wikipedije.*


| * p
* r
* u
Naselja u sastavu Općine Hrvace |
| --- |
| Dabar • Donji Bitelić • Gornji Bitelić • Hrvace • Laktac • Maljkovo • Potravlje • Rumin • Satrić • Vučipolje • Zasiok |
**Flokiranje** (od njemačkog: *flock* = štampanje) je štamparski postupak nanošenje usitnjenih pamučnih, 
vunenih ili sintetičkih vlakana na papir ili foliju, radi dobijanja baršunastog efekta. Ta se tehnika najviše koristi kod izrade
tapeta.

Historija
---------

Nekad se flokiralo ručno tako da se je uz pomoć šablona nanosilo ljepilo na određene dijelove papira, zatim bi se posipala željena vlakna, nakon tog to sušilo, pa su se nakon sušenja nezaljepljeni dijelovi jednostavno odpuhali.

Danas se to radi tehnikom sitoštampe, tako da se ljepilo - odštampa. Na tu formu se posebnim uređajem upuhavanjem nanesu vlakna. Zatim se elektromagnetski odstrane sva nezaljepljena vlakna.

Izvori
------

1. ↑  „*Flock­druck, der*" (njemački). Duden. Pristupljeno 26. 09. 2018.
2. ↑  „*Flokiranje*" (hrvatski). Hrvatski leksikon. Pristupljeno 26. 9. 2018.
3. ↑  „*Flokiranje*" (srpski). Stamparija Jovsic. Pristupljeno 26. 9. 2018.

Vanjske veze
------------

* *Flokiranje* (na portalu Hrvatski leksikon) (`sh`)
*Ukoliko ste tražili programski jezik, v. merdevinska logika.*
Teleskopske merdevine
**Merdevine** (tur. مردیون, *merdiven* < perz. نردبان, *nerdubān*), **lestve** (ek.) ili **ljestve** (ijek.), pomagalo za penjanje uz strme površine kao što je zid, drvo i slično. Sa obzirom da treba da izdrže velike težine moraju biti od veoma čvrstog materijala kao što je drvo ili metal. Takođe zbog mobilnosti neophodno je koristiti lake materijale kao što je aluminijum.

Namena
------

Osnovne namene su u domaćinstvima zbog penjanja uz zid radi: krečenja, montaže polica i sl. Takođe za penjanje uz drvo ili građevine radi berbe ili opravke prozora, krovova i sl. U istoriji je bilo i drugih namena. Tokom napada na velika utvrđenja merdevine su korišćene u opsadnim kulama za penjanje pešadije na gornje nivoe. Danas je jedno od osnovnih sredstava vatrogasnih ekipa, građevinaca i molera. Vatrogasci koriste tzv. teleskopske merdevine kako bi mogli da dosegnu i više spratove. Vremenom su se pored klasičnih jednokrakih merdevina pojavile i dvokrake merdevine kojima nije neophodan oslonac i njima su omogućene i radnje na plafonu.

Zanimljivost
------------

Najduže merdevine, visoke 41,26 metara, napravljene su od drveta 2005. godine u Austriji.

Galerija
--------

* Dvokrake merdevineDvokrake merdevine
* Merdevine umesto stepenicaMerdevine umesto stepenica
* Merdevine su neizbežne u biblioteciMerdevine su neizbežne u biblioteci
**Jedriličarski klub Mornar** je osnovan 1948. godine. Jedini preživjeli osnivač je **Filko Koludrović**. Nalazi se u zapadnom dijelu Gradske luke u uvali Baluni, Split. Poznata je njegova škola jedrenja koja je dala veliki broj vrhunskih jedriličara. Posada klupske jedrilice *Podgorka* je 1975. godine osvojila nagradu Plava vrpca Vjesnika za pomoć i spašavanje na moru. Mornar je dao velik broj državnih prvaka i dva olimpijca, **Tonko Pivčević i Mate Arapov**. Veliki rezultatski bum počeo je 1996. pod predsjedanjem Lenka Jakelića i traje do danas. U tom periodu jedriličari Mornara osvojili su preko trideset medalja na svjetskim i europskim prvenstvima. Najistaknutiji jedriličari i osvajači medalja su **Mate Arapov, Tonči Stipanović, Tonko Kuzmanić, Karlo Krpeljević, Luka Radelić, Joško Lalić** i trener **Jozo Jakelić**. U klubu je dugi niz godina aktivna brodomodelarska sekcija. JK Mornar je organizirao tri Europska prvenstva u jedrenju i to 1998. za klasu Optimist, 2003. za klasu Laser i 2005. za klasu Laser Radial.

Vidjeti također
---------------

Tonči Mitrović

Vanjske poveznice
-----------------

* JK MORNAR
Sveti Stefan Piperski — ktitorska freska
**Manastir Ćelija Piperska** je manastir Mitropolije crnogorsko-primorske iz XVII veka.

Manastir se nalazi 17 km od Podgorice, na ivici planinske visoravni iznad sela Gornji Crnci. Osnovao ga je, u prvoj polovini XVII veka, Sveti Stefan Piperski. Manastir je izrastao iz isposničke ćelije ovog podvižnika i svetitelja. Godine 1667. on je sagradio malu crkvu posvećenu Rođenju Presvete Bogorodice, a nešto kasnije: školu i monašku kuhinju.

U XIX veku manastir je obnovljen i bio aktivan. Veća rekonstrukcija obavljena je 1889. godine. U to vreme u manastirskoj školi je otvoren crkvena biblioteka, koja je u to vreme bila jedna od najvećih u Crnoj Gori.

Manastir, zahvaljujući svom položaju u planinama, nije bio oštećen za vreme Drugog svetskog rata, ali je tokom posleratnog terora komunističke partije 1945. godine razrušen, kada je spaljena i manastirska biblioteka. Kasnije je manastir obnovljen kao ženski. Nakon zemljotresa 1979. godine, pokrenuta je njegova obnova koja je završena tek 1994. godine. Od 1988. godine u manastiru je ikonopisačka škola.

U manastiru se čuvaju mošti ktitora manastira Svetog Stefana Piperskog.

Spoljašnje veze
---------------

* Manastir Ćelija Piperska na sajtu Mitropolije crnogorsko-primorske

| * p
* r
* u
Manastiri Mitropolije crnogorsko-primorske |
| --- |
| 
* Manastir Banja
* Manastir Beška
* Manastir Vojnići
* Manastir Vranjina
* Manastir Gornji Brčeli
* Manastir Gradište
* Manastir Dajbabe
* Manastir Dobrska Ćelija
* Manastir Donji Brčeli
* Manastir Duljevo
* Manastir Duga Moračka
* Manastir Žanjica
* Manastir Ždrebaonik
* Manastir Kom
* Manastir Miholjska Prevlaka
* Manastir Morača
* Manastir Moračnik
* Manastir svetog Nikole Obod
* Manastir Orahovo
* Manastir Ostrog
* Manastir Ostros
* Manastir Podlastva
* Manastir Podmaine
* Manastir Praskvica
* Manastir Reževići
* Manastir Rustovo
* Manastir Savina
* Manastir Svetih arhanđela
* Manastir Svetog Jovana Krstitelja
* Manastir Svetog Kirila i Metodija
* Manastir Svetog Nikole
* Manastir Svetog preobraženja
* Manastir Svetog preobraženja (u izradnji)
* Manastir Stanjevići
* Manastir Starčeva Gorica
* Manastir Ćelija Piperska
* Cetinjski manastir

 |
**Marija Gržetić-Kovačić – Maca** (Zagreb, 10. avgust 1910 — Zagreb, 22. april 1991), učesnica Narodnooslobodilačke borbe i društveno-politička radnica SR Hrvatske.

Biografija
----------

Drugarice (s lijeva na desno) Mica Šlander, Kata Pejinović, predsjednica AFŽ-a, Maca Gržetić i Mitra Mitrović, vijećnici II zasjedanja AVNOJ-a
Rođena je 1910. godine u Zagrebu. Kao tektstilna radnica, učestvovala je od 1931. godine u mnogim štrajkovima i akcijama tekstilnih radnika u Zagrebu i Varaždinu. Članica Komunističke partije Jugoslavije postala je 1935. godine. Od 1936. do 1938. bila je sekretar II rejonskog komiteta KPH, a zatim članica Mesnog komiteta KPH u Zagrebu.

Zbog svojih je aktivnosti bila proganjana od policije - osam je puta uhapšena i dvaput deportovana u Lepoglavu (drugi puta 26. decembra 1939). Kapitulacija Jugoslavije 1941. zatekla ju je u lepoglavskom zatvoru.

Ustaše su ju prebacile u logor Jastrebarsko, a zatim u logor Danicu kod Koprivnice, odakle je decembra 1941. spašena i prebačena u Zagreb. Januara 1942. pridružila se partizanima. Na oslobođenoj teritoriji delovala je kao partijska radnica; bila je članica i sekretarica više okružnih komiteta KPH. Na Prvoj konferenciji AFŽ Hrvatske 1942, bila je izabrana za predsednicu AFŽH. Takođe je bila i članica AVNOJ-a i ZAVNOH-a.

Posle rata, bila je birana za zastupnicu u svim sazivima Sabora NR Hrvatske. Na Drugom i Trećem kongresu KPH/SKH izabirana je za članicu Centralnog komiteta. Bila je članica Glavnog odbora SSRN Hrvatske, predsednica Saveza ženskih društava Hrvatske i ostalo.

Umrla je 22. aprila 1991. godine u Zagrebu i sahranjena na zagrebačkom groblju Mirogoj.

Nosilac je Partizanske spomenice 1941, Ordena zasluga za narod i ostalih jugoslovenskih odlikovanja.

Literatura
----------


|  |  |
| --- | --- |
|  | ***Portal NOB***  |

* *Jugoslovenski savremenici: ko je ko u Jugoslaviji*. „Sedma sila", Beograd 1957. godina, 227. str.
* *Enciklopedija Jugoslavije* (knjiga treća). „Leksikografski zavod FNRJ", Zagreb 1958. godina.
* *Jugoslovenski savremenici: ko je ko u Jugoslaviji*. „Eksport pres", Beograd 1970. godina.
* *Enciklopedija Jugoslavije* (knjiga četvrta). „Jugoslavenski leksikografski zavod Miroslav Krleža", Zagreb 1986. godina.
**Grieskirchen** je grad na sjeveru Austrije od 4,842 stanovnika.

Grieskirchen je administrativni centar Okruga Grieskirchen.

Geografske karakteristike
-------------------------

Grieskirchen leži u Gornjoj Austriji, dvadesetak km sjeverozapadno od Welsa, u dolini Trattnachtal.

Historija
---------

Grieskirchen se prvi put spominje 1075. 1343.je dobio status trgovišta, a 1613. i status grada.

Znamenitosti
------------

Najveća znamenitost grada je ranogotička parohijska crkva, sa baroknom dogradnjom izvedenom 1702 i gradska vijećnica u rokoko stilu.

Privreda
--------

Oko 54% zaposlenih u 1991. je radilo u uslužnom sektoru, a ostali u Industrijskim pogonima koji su proizvodili poljoprivredne mašine, kotlove, utovarne rampe i kontejnere za kamione, metalne rešetke, igračke, lampe, vješalice, sir i pivo.

Grieskirchen ima jedan od najmodernijih mlinova u Evropi.

Izvori
------

1. 1 2 3 4  „Austria: Oberösterreich" (engleski). City population. Pristupljeno 12. 02. 2016.
2. 1 2 3 4 5 6 7  „*Grieskirchen*" (engleski). Austria-Forum. Pristupljeno 12. 02. 2016.

Vanjske veze
------------

***Grieskirchen*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Službene stranice Grieskirchena* (`de`)
Ledinačko jezero
Ledinačko jezero
**Ledinačko jezero** je bilo malo veštačko jezero na Fruškoj gori blizu Novog Sada.

Istorija
--------

Krajem 1990-ih i početkom 2000-ih godina, prava na ekploataciju jezera bila su predmet rasprave više strana: mesne zajednice, grada Novi Sad, rudarskog preduzeća „Alas" registrovanog u Rakovcu i javnog preduzeća koje je rukovodilo Nacionalnim parkom Fruška gora. Zbog nejasnih odluka Opštine i Suda, postojala je mogućnost da jezero odmah nestane, pošto je rudarsko preduzeće zahtevalo nazad svoj kamenolom, a jezero se činilo nestabilnim zbog mogućeg izlivanja vode. 
Uprava Nacionalnog parka Fruška gora je porekla glasine iz 2006. da su prava na korišćenje kamenoloma prodata nekom austrijskom preduzeću, pošto je Skupština Vojvodine već usvojila plan da sačuva jezero. Na kraju su rasprave završene u korist očuvanja jezera.

Budućnost jezera je neizvesna. U periodu od 2001. do 2006. godine, uz njega je bilo malo turističko odmaralište, a mesna zajednica Stari Ledinci i preduzeće koje upravlja odmaralištem su imali želju da prošire turističke usluge. Međutim, juna 2006. godine odron sa litica je povredio nekoliko plivača, i javni pristup jezeru je zabranjen. Republička inspekcija za zaštitu životne sredine naredila je da se jezero odmah isprazni (pošto naredba iz 2002. godine nije izvršena), pošto je nivo vode došao do vrha i počeo da se izliva. Takođe, Republički biro za zaštitu životne sredine je izrazio mišljenje da se prvo obustavi eksploatacija, uz radove na zaštiti i očuvanju prirode i da se namena jezera promeni u rekreativnu.

Jezero je ispražnjeno tokom leta 2009.

Izvori
------

1. ↑  MIRKOVIĆ, Z. (15. 07. 2009.). „Isušuju Ledinačko jezero". *Press*. Pristupljeno 16. 08. 2009. [*mrtav link*]
2. ↑  Pavlica, Maja (03. 08. 2009.). „Jezero isušili, ali od obilaznice ni traga". *Blic*. Pristupljeno 16. 08. 2009.

Eksterni linkovi
----------------

***Ledinačko jezero*** na Wikimedijinoj ostavi

* Zvaničan sajt Arhivirano 2009-06-28 na Wayback Machine-u
* Selo Stari Ledinci Arhivirano 2009-01-15 na Wayback Machine-u
**Manastir Podvrh** je srpski pravoslavni manastir u eparhiji budimljansko-nikšićkoj

Manastirska crkva je posvećena Svetom Nikole, a poznata je u narodu i u literaturi kao Podvrh. Nalazi se u selu Mokri Lug, 25 kilometara severoistočno od Bijelog Polja.

Manastirska crkva
-----------------

Manastir Podvrh je smešten na platou između krša zvanog Vrh i leve obale reke Bistrice, iznad ulaza u Đalovića klisuru. Put do manastira zalazi duboko u planinu i završava se usekom na oko 770 metara nadmorske visine. 

Po svom spoljašnjem izgledu crkva Svetog Nikole gotovo se ne razlikuje od seoske kuće. Ima visoki dvoslivni krov od klisa, polukružno izveden, unutra se nalazi kupola koja se može sagledati samo iznutra. Ovaj veliki krov pokriva i otvoren drveni trem ispred glavnog ulaza u crkvu. Crkva je zidana od kamena, omalterisana i okrečena, okružena kamenom, vodom i šumom. Crkva je nastala početkom 17. veka. Skromni manastirski kompleks ograđen je jednostavnom drvenom ogradom sa dve ukrašene kapije sa juga i jugozapada. Zapadna fasada crkve visokog trouglastog zabata, ukrašena je freskama ilustrujući deizis parabole Hristove, svete ratnike i arhanđele Mihaila i Gavrila, čuvare ulaska u hram, dok je nad vratima u niši prikazano poprsje Svetog Nikole, zaštitnika hrama, upravo iznad kamene ploče sa natpisom koja govori da je crkva sazidana 1606. godine, u vreme arhiepiskopa Pećkog gospodina Jovana.

Ikonostas je urađen u duborezu i pozlaćen, skromnih je dimenzija, 2,30 metara sa 4,40 metara u skladu sa dimenzijama crkve, ali zrači monumentalnošću. Oslikao ga je 1665. godine glavni majstor Jovan Kozma, čiji je ovo poslednji poznat rad. Oslikavanje je dovršio njegov učenik i pomoćnik Radul čiji je ovo prvi poznati rad. Na ikonostasu, tačnije na njegovom naddverju je natpis iz kojeg se vidi da „kemer sagradi i popisa jeromonah iguman Stefan 1665. godine trudom i platom Despine Pičinove iz Ćićića".

U manastiru se čuva deo moštiju svetog sveštenomučenika Haralampija.

Spoljašnje veze
---------------

* Manastir Podvrh
**Ilički neboder** (poznat i kao *Ilica 1*, *Neboder u Ilici* ili samo *Neboder*) poslovni je neboder u glavnom gradu Republike Hrvatske Zagrebu. Nalazi se na Trgu bana Jelačića, a službena mu adresa glasi Ilica 1, pa otuda dolazi i ime. Povijest ga bilježi kao prvi poslovni neboder u Hrvatskoj.

Gradnja
-------

Gradnja je počela 1957. godine i trajala je godinu dana. Glavni arhitekti projekta bili su Slobodan Jovičić, Josip Hitil i Ivan Žuljević, dok su glavni investitori bile tvrtke Končar i Ferimport. Ilički neboder bio je prva zgrada u tadašnjoj Jugoslaviji koja je imala aluminijsku fasadu. Proizvođač aluminijskih ploča bila je tvrtka Utva Pančevo iz Srbije. Neboder je otvoren 22. kolovoza 1959. a otvorio ga je Većeslav Holjevac, tadašnji zagrebački gradonačelnik. Osim po fasadi, zgrada je nakon otvorenja bila poznata i kao najviši jugoslavenski poslovni neboder. Godine 2007. postavljenjem ploča od tamnog stakla obnovljena je fasada .

Osnovne karakteristike
----------------------

Ilički neboder broji 17 katova, a visok je 70 metara. U podnožju nebodera nalaze se trgovački prostori, a na katovima uredskih prostori. Posljednji kat namijenjen je za vidikovac, i otvoren je za javnost. Ukupna površina iznosi 5.600 četvornih metara.

Zanimljivosti
-------------

Dana 29. studenog 1970. na jugoslavenski Dan Republike, politička aktivistica Julienne Bušić s vrha nebodera bacala je letke koji su zagovarali neovisnost Hrvatske od Jugoslavije. Bušić je imala pomoć jedne svoje kolegice, a kasnije su obje uhićene.

Izvori
------

1. ↑   Ilički neboder na službenim web stranicama Grada Zagreba
2. ↑  „Obnova nebodera". Arhivirano iz originala na datum 2010-07-03. Pristupljeno 2014-07-26.
3. ↑   Osnovne tehničke karakteristike
4. ↑   O povijesti nebodera

***Ilički neboder*** na Wikimedijinoj ostavi
**Guadalete** je rijeka jugu Španjolske, ona je svojom dužinom od 169 km, i slivom od 3.677 km² jedna od najznačajnijih rijeka 
Andaluzije, ali je isto tako poznata kao jedna od najzagađenijih.

Karakteristike
--------------

Guadalete se formira na obroncima masiva Grazalema (dio Betičkih Kordiljera) kod sela Grazalema u Provinciji Cádiz.
Od izvora teče od sjeveroistoka prema jugozapadu do ušća u Atlanski ocean, kod grada Puerto de Santa María.

U slivu rijeke živi 742.085 stanovnika, od tog čak 52% uz obalu.
Guadalete je subtropski vodotok koji tokom ljeta gotovo presuši ali u decembru i februaru toliko nabuja da se izljeva iz korita, naročito kod ušća gdje ima močvare *Bornos* i *Arcos*.

Duž njenog toka podignuta su tri velika akumulaciona jezera Zahara, Bornos i Arcos.

Nekad je rijeka (kad su brodovi bili puno manji) bila plovna do Jereza, a danas je samo do Puerta de Santa María.

Na rijeci se 19. jula 711. odigrala Bitka u kojoj je maurska vojska pobjedila vizigotsku.

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5 6 7 8  „*El Río Guadalete en el planeamiento urbanístico*" (španjolski). Consejo Local de Medio Ambiente. Arhivirano iz originala na datum 2018-10-06. Pristupljeno 05. 10. 2018.

Vanjske veze
------------

***Guadalete*** na Wikimedijinoj ostavi

* *El río Guadalete* Arhivirano 2018-10-06 na Wayback Machine-u (`es`)
| **Beixiang Hou** (北鄉侯) |
| --- |
| Porodično ime: | Liu (劉; liú) |
| Osobno ime: | Yi (懿, yì) |
| Posthumno ime:(full) | nema |
| Posthumno ime:(short) | nema |
|

**Markiz od Beixianga**, (trad. kin. **北鄉侯**, poj. kin. **北乡侯**, py **bĕi xīang hóu**, Wade-Gilles: **Han Pei-hsiang-hou**), ponekad navođen kao **Car Shao** (少帝, doslovno "mladi car"), bio je kineski car iz dinastije Han. Odabran je za nasljednika cara Ana nakon Anove iznenadne smrti godine 125, ali je ubrzo po stupanju na prijestolje umro, poslije čega je uslijedio dvorski puč eunuha koji su u ime cara Shuna svrgnuli režim carice majke Yan, zaslužne za markizov dolazak na prijestolje.

Ne postoje historijski zapisi o njegovoj dobi, ali kasnije reference impliciraju da je bio mlad, a možda čak i malo dijete. S obzirom da mu je vladavina bila izuzetno kratka i po nekim kriterijima protuzakonita, često ga se ne navodi u službenim popisima careva.

Osobne informacije
------------------

* Otac
	+ Liu Shou (劉壽), princ Hui od Jibeia, sin cara Zhanga

Izvori
------

* *Knjiga Kasnijeg Hana*, vol. 5.
* *Zizhi Tongjian*, vol. 51.


|  |
| --- |
| Car Shao**Kuća Liu** **Umro/la:** 125 |
| Kraljevske titule |
| Prethodi:**Car An od Hana** | **car Kine**125*Carica majka Yan Ji*  *(125)* | Slijedi:**Car Shun od Hana** |
**Etnički nepotizam** je sociološki termin koji opisuje ljudsku tendenciju ka unutargrupnoj pristranosti ili unutargrupnom favoriziranju koje se ostvaruje kroz nepotizam prema osobama iste etničke pripadnosti unutar multietničkog društva. Termin je skovan u 1960-im godinama u kontekstu etničkih (plemenskih) napetosti i suparništava u tada nedavno dekoloniziranoj subsaharskoj Africi. Teorija etničkog nepotizma smatra etnocentrizam i rasizam za oblike nepotizma prema proširenoj rodbini. Drugim riječima, etnički nepotizam ukazuje na biološke osnove fenomena ljudskog preferiranja ostalih članova društva koji su iste nacionalnosti i rase, što je objašnjeno time da ljudi daju predsnost pripadnicima svoje rasne skupine iz razloga što su sve životninjeske vrste evoluirale prema većoj razini altruizma prema bližim srodnicima kako bi na budući naraštaj prenijeli što više svojih zajedničkih gena. Na ovu se biološku predpostavku nadovezuje mit o zajedničom porijeklu etničke grupe. Ipak, ovakvo biološko obrazloženje ovoga fenomena zanemaruje ljudske kognitivne sposobnosti koji ljudima omogućuju procjenjivanje ispravnosti svojih aktivnosti.

Vidi još
--------

* Nacionalizam

Izvori
------

1. ↑  see e.g. The Journal of modern African studies 7 (1969), p. 23 in reference to "ethnic nepotism" among the Mbaise in Nigeria; Audrey C. Smock, Ibo politics: the role of ethnic unions in Eastern Nigeria, Harvard University Press, 1971.
***Die Fragmente der griechischen Historiker***, skraćeno ***FGrHist*** ili ***FGrH*** (*Fragmenti grčkih historičara*), jeste zbirka dela starogrčkih istoričara čija su dela izgubljena, ali su od njih sačuvani citati, izvodi ili sažeci. Tu je zbirku sastavio Felix Jacoby, nemački klasični filolog jevrejskog porekla, i to uglavnom na temelju ranijeg dela, *Fragmenta Historicorum Graecorum*, koje je u periodu od 1841. do 1870. objavio Karl Wilhelm Ludwig Müller.

Jacoby je svoje delo započeo 1923. i na njemu je radio sve do smrti 1959. Čitav je projekat bio podeljen na pet delova, od kojih su objavljena samo prva tri. Prvi je obuhvatao mitografe i najstarije antičke historičare (autori 1–63), drugi deo historičare u užem smislu reči (autori 64–856), a treći deo autobiografe, lokalne historije i dela o stranim zemljama (autori 262–856). Ta tri dela objavljena su u ukupno 15 tomova. Četvrti deo (biografija i antikvarska književnost) i peti deo (historijska geografija) nikad nisu napisani. Taj zadatak danas pokušava da obavi grupa urednika (*Die Fragmente der griechischen Historiker. Continued*). *Brill's New Jacoby* (BNJ) objavljuje se na Internetu i daje engleski prevod fragmenata.

Eksterni linkovi
----------------

* Wiki Classical Dictionary: FGrH Arhivirano 2005-12-20 na Wayback Machine-u
* Brill’s New Jacoby Arhivirano 2008-06-17 na Wayback Machine-u
* Listing of *FGrHist* authors Arhivirano 2011-10-06 na Wayback Machine-u
* Translation of selected fragments
* Fragmentary Texts
*Ukoliko ste tražili naseljeno mesto u Francuskoj, v. Karnak (Francuska).*
  
Koordinate: 25° 43′ 12" SG Š, 32° 39′ 14" IGD

Karnak na karti EgiptaKarnakKarnakKarnak na karti Egipta
**Karnak** (arap.  *al Karnak* - „utvrđeno selo") je selo u Gornjem Egiptu na desnoj obali Nila, oko 2,5 kilometra severoistočno od Luksora. Po njemu je ime dobila severna polovina ruševina Tebe (oko 3200 godine pre n.e.) koja prestavlja najveći ansambl hramova iz faraonskog doba Egipta. Hramovi u Karnaku su od 1979. na listi Svetske baštine Uneska.

Hramovi u Karnaku
-----------------

Mapa hramova u Karnaku
Aleja sfingi na ulazu u hram u Karnaku
Stela iz Karnaka, fotografija iz 1850.
Kompleks hramova, uvećavan i menjan mnogo puta, odražava promenljivu sreću Egipatskog carstva. Gradnja je počela u 16. veku pne. Oko 30 faraona je dalo doprinos u izgradnji hramova. Glani deo hrama (Amonova sekcija) podignut je u doba Osamnaeste dinastije.

Kamen peščar za izgradnju haramova i stubova dovlačen je iz kamenoloma Gebel Silisila, oko 150 kilometara južnije.

Podeljen je na tri zidovima odvojena dela koja su posvećena bogovima:

* Amonu (centralni i najveći deo hrama, jedini koji je otvoren za posete)
* Mentuu (tebanski bog-ratnik)
* Mutu (božanska supruga boga Amona)

Tu su još Atonov hram i hram Amenhotepa IV (srušen posle njegove smrti). Nekoliko aleja sfingi (sa ljudskim ili ovnujskim glavama) spajaju Amonov i Mutov deo hrama sa hramom u Luksoru.

Hram u Karnaku je čuven zbog svojih 134 masivnih stubova organizovanih u 16 redova u Sali stubova. Od njih su 122 stuba visoka 10 metara, a preostalih 12 stubova su visoka 21 metar, sa prečnikom od preko tri metra. Arhitravi na vrhu ovih stubova teški su 70 tona. Još nije sasvim jasno kako su Egipćani podigli ovako teške konstrukcije na tu visinu. Jedna teorija je da su korišćene poluge, a druga je da su korišćene rampe od cigle i blata.

Hram ima čak 10 pilona (monumentalnih kapija), odvojenih palatama i dvoranama.

Salu stubova su sagradili faraoni Seti I i Ramzes II. Ona ima površinu od 4.850 kvadratnih metara.

Car Konstantin je 356. naredio zatvaranje svih paganskih hramova u Rimskom carstvu. Do tada je hram u Karnaku već bio uglavnom napušten. U njegovim ruševinama nastale su hrišćanske crkve. Prvi savremeni evropski opis Karnaka potiče iz 1589. Načinio ga je nepoznati Venecijanac. Evropljani su posetili i opisali hramove u Karnaku u 18. i 19. veku.

Izvori
------

1. ↑  Time Life Lost Civilizations series: Ramses II: Magnificence on the Nile (1993) str. 53-54
2. ↑  Arnold: *Die Tempel Ägyptens, Götterwohnungen, Baudenkmäler, Kultstätten*, Artemis & Winkler, Zürich 1992, ISBN 3-86047-215-1, Der Amun-Bezirk von Karnak S. 111-123, Der Month-Bezirk von Karnak S. 123-125, Der Mut-Bezirk von Karnak str. 125

Eksterni linkovi
----------------

***Karnak*** na Wikimedijinoj ostavi

* Francusko-egipatski centar za studije o hramu u Karanaku Arhivirano 2009-06-05 na Wayback Machine-u
* www.karnak3d.net Trodimenzionalna virtuelna rekonstrukcija Amonovog hrama u Karnaku
**Katherine Mayo** (27. januar 1867 - 9. oktobar 1940) je bila američka historičarka i publicistkinja, najpoznatija po djelima u kojima je promovirala rasistički koncept bjelačke superiornosti, odnosno stav da su jedino bijeli anglosaksonski protestanti (WASP) "istinski" Amerikanci. Zbog toga se žestoko protivila useljavanju katolika u SAD, ali i davanju političkih i drugih prava američkim crncima, za koje je tvrdila "da ne mogu kontrolirati svoju seksualnost". Njeno najpoznatije i najkontroverznije djelo - knjiga *Mother India*, objavljena 1927. godine - je za temu imala tadašnju Indiju i žestoko kritiziralo hinduizam kao izvor svih problema u indijskom društvu, kao i indijski pokret za nezavisnost, smatrajući da Indija nije spremna za nezavisnost od britanske vlasti. Stavovi Katherine Mayo su dugo vremena značajno uticali na percepciju Indije u američkoj javnosti.

Djela
-----

* *Justice to All: History of the Pennsylvania State Police* (1917)
* *The Standard Bearers: True Stories of Heroes of Law and Order* (1918)
* *That Damn Y* (1920)
* *Mounted Justice: True Stories of the Pennsylvania State Police* (1922)
* *The Isles of Fear: The Truth about the Philippines* (1925)
* *Mother India* (1927)
* *Slaves of the Gods* (1929)
* *Volume II* (1931)
* *Soldiers What Next!* (1934)
* *The Face of Mother India* (1935)
* *Selections from Mother India* (1998, Mrinalini Sinha, urednik)

Izvori
------

Vanjske veze
------------

* Mother India book download
**Najm ad-Din Il Ghazi ibn Ortoq** ili **Najm ad-Din Ilghazi ibn Artuq** (? - 8. novembar 1122) bio je turski velikaš iz dinastije Artukida koji je od 1107. do smrti vladao Mardinom, a od 1118. i Alepom.

Rodio se kao sin Artuka, osnivača dinastije. Njega i brata Sökmena je Tutuš I, seldžučki emir Damaska, ga je postavio za guvernera Jeruzalema. Godine 1096. su se braća nakon Tutuševe smrti upleli u sukob za vlast na Levantu - ispočetka se stavio na stranu Dukaka iz Damaska protiv Ridvana od Alepa. Svađa s Dukakom je dovela do njegovog kraćeg utamničenja, a ubrzo nakon toga su Fatimidi na čelu s vezirom Al-Afdal Shahanshahom zauzeli Jeruzalem 1098. Zbog toga se povukao u oblast Al-Jazira na sjeveru Mezopotamije, gdje su njegova braća ranije imali uporište. Ušao je u službu seldžučkog sultana Mahmuda I koji mu je u Bagdadu povjerio nadzor nad abasidskim kalifom. 

Godine 1104. mu je brat umro, te je Ilgazi otpušten iz Bagdada i postao poglavar porodice Artukida. Zahvaljujući tome je 1107/8. preuzeo Mardin od Sökmenovog sina Ibrahima. Odatle je nastojao proširiti svoju vlast kroz niz kratkotrajnih saveza s lokalnim seldžučkim velikašima i emirima u Siriji, a nije se ustručavao surađivati ni s križarskim državama. Jedan od primjera je bio pomoć križarima protiv seldžučkog pohoda koji će dovesti do bitke kod Sarmina 1115.

Najkorisnijim se, međutim, pokazao savez sa Ibn al-Khashshabom, radikalnim šijitskim kadijom Alepa, koji se zalagao za džihad protiv križara. Uz njegovu pomoć je 1118. zavladao Alepom. Sljedeće je godine poduzeo pohod protiv Kneževine Antiohije koji je doveo do bitke na Ager Sanguinisu gdje je vojska Rogera od Salerna uništena gotovo do posljednjeg čovjeka. Jedna od najimpresivnijih pobjeda islamske vojske tadašnjeg doba, međutim, nije iskorištena kako bi se Kneževina Antiohija dokrajčila, a što muslimanski kroničari obično tumače Ilgazijevoj prevelikoj sklonosti alkoholu i nemogućnošću održavanja discipline; takve navode je potvrdio i Walter Kancelar, jedan od rijetkih preživjelih križara koji je kao zarobljenik neko vrijeme proveo u Ilgazijevom logoru. Za samo dva mjeseca je Ilgazi prisiljen odustati od pohoda nakon što je s jeruzalemskim kraljem Balduinom II vodio krvavu i taktički neodlučenu bitku kod Haba.

Dvije godine kasnije je Ilgazi sklopio mir sa križarskim državama te se okrenuo na sjever i komandirao u velikom seldžučkom pohodu na Gruziju protiv kralja Davida IV. On je završio katastrofalnim porazom u bitci kod Didgorija zahvaljujući kojoj su Seldžuci izgubili Tbilisi.

Ilgazi je taj fijasko preživio i djelomično se iskupio 1122. godine kada je uspio zarobiti križarskog grofa Joscelina I od Edese. Iste godine je umro.
**Grenadska ujedinjena laburistička partija** (engleski: , GULP) je desna politička stranka na Grenadi. Osnovana je godine 1950. od strane sindikata, a njen osnivač i dugogodišnji vođa je bio Eric Gairy. Pod njegovim vodstvom je GULP u nekoliko navrata bio na vlasti - od 1954. do 1960. godine, od 1961. do 1962. godine, te od 1967. do 1979. godine. Posljednji mandat je obilježila nezavisnost Grenade od Ujedinjenog Kraljevstva, ali i optužbe za korupciju i autoritarne metode vladavine, uključujući navodnu krađu izbora 1976. godine. Duboko nezadovoljstvo Grenađana Gairyjevim režimom je godine 1979. omogućilo radikalnim ljevičarima okupljenim u Pokret New Jewel da zbace Gairyjev režim i uspostave marksistički jednopartijski režim prilikom koga je GULP-u zabranjen rad. Stranka se obnovila nakon američke vojne intervencije 1983. godine, ali nikada nije uspjela vratiti nekadašnju dominaciju grenadskom politikom, tako da je na posljednjim izborima dobila tek 0,84 % glasova i nijednog zastupnika u Parlamentu.