recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Ovo je članak o Amfionovoj i Zetovoj majci.  Za druga značenja, v. Antiopa (mitologija).  
**Antiopa** (starogrčki: ) bila je, u grčkoj mitologiji, kći rečnog boga Asopa ili tebanskog kralja Nikteja i Poliksene.

Mitologija
----------

*Jupiter i Antiopa*, Antoine Watteau
*Jupiter i Antiopa*, Hendrik Goltzius, oko 1616.
Antiopa je svojom iznimnom lepotom privukla Zevsa, koji joj se približio u obličju satira. Kad je zatrudnela, Antiopa je, plašeći se očevog gneva, pobegla u Sikion kralju Epopeju, koji se potom njome oženio. Nakon Antiopinog beksta Niktej se ubio, ali je na samrti zakleo svog brata Lika da ga osveti. Lik je napao i zauzeo Sikion, ubio Epopeja, a Antiopu kao zarobljenicu vratio u Tebu. Na putu u Tebu, u Eleuteri, Antiopa je rodila blizance ― Amfiona i Zeta. Po Likovom nalogu, dečaci su ostavljeni na planini Kiteronu, gde su ih kasnije pronašli i odgojili pastiri. U Tebi je Lik predao Antiopu svojoj supruzi Dirki, koja je devojku na razne načine mučila. Jedne večeri Zevsovom voljom raskinuli su se okovi kojima je Antiopa bila vezana, i ona je pobegla na Kiteron. Tamo je srela svoju decu, koja je isprva nisu prepoznala, pa su htela da je vrate Dirki. No, pastiri koji su odgojili Amfiona i Zeta otkrili su im da je Antiopa njihova majka, nakon čega su dvojica mladića surovo kaznili Lika i Dirku.

Prema lokalnoj varijanti mita, koju prenosi Pausanija, Dionis je Antiopi pomutio razum zato što je skrivila Dirkinu smrt. Antiopa je lutala po celoj Grčkoj sve dok je nije izlečio Fok, koji se onda njom i oženio. Antiopin i Fokon grob pokazivan je na Parnasu.

Kult
----

U Sikionu je postojao Antiopin kultni kip, izrađen u hriselefantinskoj tehnici, i postavljen u Afroditin hram. Samo jednoj postarijoj sveštenici bilo je dozvoljeno da uđe u unutrašnju odaju hrama, pri čemu je svake godine jedna devojčica birana da služi kao "vodonoša" *(lutrophoros)*, gde je voda služila za obredno čišćenje kipova.

Književnost
-----------

Euripid je napisao jednu tragediju pod naslovom *Antiopa*, koja je bila prikazana negde 408. pne. Ta je tragedija izgubljena, ali postoje mnogobrojni fragmenti, zahvaljujući tome što je često citira Platon u dijalogu *Gorgija*, ali i drugi grčki pisci u svojim delima. Flinders Petrie je 1890. otkrio nove papirusne fragmente, koji su kasnije upotrebljeni za omotavanje jedne mumije u ptolemejskom Egiptu u 3. veku pne. koja je pronađena u Fajumu; na osnovu paleografskih ispitivanja pretpostavlja se da je svitak bio već star pre no što je upotrebljen kao omot, što te fragmente čini najstarijim sačuvanum tekstom neke grčke drame. Najnovija rekonstrukcija svih fragmenata nalazi se u: Jean Kambitsis, ed. and commentator, *L'Antiope d'Euripide* (Atina, 1972).

Literatura
----------

* Schmitz, Leonhard (1867), „Antiope (1)",  Smith, William, *Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology*, Boston
* Srejović, Dragoslav; Cermanović-Kuzmanović, Aleksandrina (1989). *Rečnik grčke i rimske mitologije*. Beograd: Srpska književna zadruga.
**Gaj Julije Antioh IV Epifan** (grčki: , prije 17. – iza 72.) bio je posljednji kralj Komagene, koji je vladao od 38. do 72.

Rodio se kao sin kralja Antioha III i njegove supruge/sestre Jotape. Kada mu je otac godine 17. umro i on i sestra, također po imenu Jotapa, su bili malodobni. Dio podanika je poslao delegaciju rimskom caru Tiberiju s molbom da se kraljevstvo pripoji Carstvu, dok je dio htio očuvati monarhiju i pronaći regenta. Tiberije je, međutim, odlučio pripojiti Komagenu Carstvu. Mladi Antioh je nakon toga doveden u Rim gdje je odrastao u kući Antonije Mlađe.

Antioh je prijestolje dobio tek nakon dolaska Kaligule na vlast. Novi car je 38. odlučio obnoviti klijentsko kraljevstvo, te je postavio Antioha za kralja. Međutim, iste godine ga je svrgnuo. Antioh je prijestolje preuzeo tek nakon što je 41. novi car postao Klaudije. Kao vladar je Antioh vjerno služio Rimu, sudjelujući u velikom ratu protiv Parta, a za ratne zasluge je nagrađen dijelom Armenije. U Godini četiri cara je podržao Vespazijana, a tokom Velikog jevrejskog ustanka je njegovom sinu Titu pomogao prilikom opsade Jeruzalema.

Dvije godine kasnije, Antioh je pao u carevu nemilost, i to zahvaljujući rimskom guverneru Luciju Cezeniju Petu, koji ga je optužio za šurovanje s Partima. Vespazijan je zbog toga naredio vojni pohod na Komagenu. Antioh je, umjesto da se vojno suprotstavi Rimljanima, pobjegao u Partiju odakle je caru stalno slao pisma pokušavajući ga uvjeriti u svoju vjernost. Vespazijan mu je na kraju dozvolio povratak na teritoriju Carstva, ali mu nije vratio prijestolje. Antioh je umjesto toga živio u Sparti, a potom u Rimu. Njegovi sinovi Epifan i Kalinik su uživali počasti, kao i unuk Filopap, koji je postao rimski senator.

Vanjske veze
------------

* Coinage of Antiochus IV
Koordinate: 40° 14' 44" SGŠ, 24° 17' 05" IGD

Manastir Iviron – pogled sa staze koja ga povezuje sa Manastirom Stavronikita.
**Manastir Iviron** (grč: ) se nalazi na sjeveroistočnoj obali Svete gore. Izgrađen je krajem 10. vijeka na ruševinama opustjelog Klimentovog manastira. Osnivači su mu Gruzijci Sveti Jovan, Jeftimije i Georgije Iverski. Stari naziv za Gruziju je Iverija – otuda ime manastira *Iviron*. Smješten je uz obalu mora, okružen visokim zidinama četvorougaonog oblika. Sa lijeve strane ulaza u manastir nalazi se nevelika crkva sa čudotvornom ikonom Majke Božje zvanom Bogorodica Vratarica (Portaitisa). Saborna crkva Ivirona posvećena je Uspenju Presvete Bogorodice.

Manastir je mnogo postradao u 14. vijeku od katalonskih gusara i pristalica unije sa Rimskom crkvom. Uspio je, ipak, da se oporavi, uz velikodušnu pomoć Paleologa i vladara Srbije i Gruzije. U teškim vremenima tokom 16. vijeka više gruzijskih vladara se pokazalo dobrotvorima manastira, izvlačeći ga iz ekonomskih nevolja. Usljed političkih prilika krajem 19. vijeka došlo je do opadanja broja Gruzijaca u Ivironu, a njegov zadnji gruzijski monah je umro 1955; otada su u njemu samo Grci.

Iviron je treći u hijerarhiji svetogorskih manastira. Među svetinje koje se čuvaju u njemu spadaju djelići ogrtača, trske i sunđera koje su upotrijebili Judeji rugajući se Gospodu, dijelovi životvornoga drveta Krsta Gospodnjeg i dijelovi moštiju mnogih svetitelja. Bogata manastirska biblioteka sadrži preko 2.000 rukopisa i preko 20.000 štampanih knjiga, uključujući značajne inkunabule. Iviron je dao mnogo svetaca i učenjaka. U njemu je danas oko trideset monaha.

Izvori
------

* „Manastir Iviron". *Manastiri*. Vodič kroz Svetu goru.
* „Iveron". *Monasteries*. Mount Athos.

| * p
* r
* u
Manastiri Svete gore |
| --- |
| 

Velika Lavra **•** 
Vatoped **•** 
Iviron **•** 
Hilandar **•** 
Dionisijat **•** 
Kutlumuš **•** 
Pantokrator **•** 
Ksiropotam **•** 
Zograf **•** 
Dohijar **•** 
Karakal **•** 
Filotej **•** 
Simonopetra **•** 
Svetog Pavla **•** 
Stavronikita **•** 
Ksenofont **•** 
Grigorijat **•** 
Esfigmen **•** 
Pantelejmon **•** 
Konstamonit
 | Mapa prikazuje svetogorske manastire |
**Markomani** su bili germansko pleme, verovatno u srodstvu sa Svevima. Ime su dobili verovatno po jednom rimskom prebegu, Marku, koji je u vreme Druzovih ratova prebegao među Germane i tu okupio i ujedinio neka plemena. Po drugoj teoriji, ime Markomana je složenica i znači *ljudi koji žive na granici*. Druga etimoligija je verovatnija.

Poreklo i rana istorija
-----------------------

Markomani su stigli sa Severa oko 300. godine pre Hrista na teritoriju reke Majne, u današnjoj severnoj Bavarskoj. Pominju se u Ariovistovoj vojci 58. godine pre Hr..
Kada je Druz napao Markomane, 9. god. pre Hr. oni su pobegli na teritoriju današnje Češke. Tamo je njihov kralj postao Marbod. On je formirao jedno jako kraljevstvo, koje je Oktavijan Avgust smatrao za potencijalnu opasnost za Rim.

Rimski rat protiv Markomana (počeo 6. godine)
---------------------------------------------

Marbod je na teritoriji današnje Češke praktično stvorio prvo germansko kraljevstvo, tj. ta država je prva germanska država. Da bi se obračunali sa Marbodom, Rimljani su prikupili 12 legija, znači svu vosjku iz Germanije, Recije i Ilirika. Rimski napad je imao uspeha, ali je taj napad morao biti zaustavljen zato što je došlo do ustanka u Panoniji. Marbod je iskoristio ovu okolnost i sklopios savez sa Rimom, i to na ravnopravnim osnovama.

Rat Marka Aurelija i Markomana
------------------------------

Posle Marbodove smrti, Markomani su postepeno potpadali pod rimski uticaj. No,
U drugom veku Markomani su sa Kvadima, Vandalima i Sarmatima činili jednu moćnu koaliciju protiv Rima. Po Eutropiju, pobeda Marka Aurelija nad ovom konfederacijom može se porediti sa rimskim pobedama nad Kartaginom. Ratovi sa Markomanim i njihovim saveznicima počeli su 166. godine i trajali su do careve smrti 180. godine: sam car Marko Aurelije je proveo puno vremena na granici prema Markomanima. Konačno, to je bio samo ograničen uspeh, budući da su u narednih vekovima varvari redovno iz ovog kraja napadali i ugrožavali Rimsko Carstvo.

Markomani u poznoj antici
-------------------------

396. godine, u vreme Stilihon, Markomani su se preselili, kao rimski saveznici, na teritoriju današnje istočne Austrije i zapadne Mađarske, na teritoriji ondašnje Panonije. Tada dolazi i do postepene hristijanizacije Markomana. Kasnije, Markomani su pali pod vlast Huna i borili su se na njihovoj strani u bitki na Katalaunskim poljima, posle koje se više nisu ni vraćali u Panoniju.

Veze
----

* Svevi
Antioh V, grčki natpis *ΒΑΣΙΛΕΩΣ ANTIOXOY* znači "od kralja Antioha"
**Antioh V Eupator** (grčki: *Αντίοχος Ε' Ευπάτωρ*, cca. 173. pne. - 162. pne.) bio je vladar Seleukidskog Carstva od 163. do 162. pne. Bio je sin kralj Antioha IV, koga je formalno naslijedio. U trenutku stupanja na prijestolje bio je dijete, pa se njegovim skrbnikom proglasio vojskovođa Lizija. Liziju, međutim, nisu htjeli priznati drugi seleukidski velmože, uključujući medijskog satrapa Timarha, koji je iskoristio priliku da proglasi nezavisnost. Istovremeno se u Rimu, po odredbama mira u Apameji, kao talac nalazio Antiohov stric Demetrije I Soter, najstariji sin Antioha III Velikog. Koristeći metež nastao ubistvom rimskog izaslanika Gneja Oktavija, Demetrije je godine 162. pne. pobjegao iz rimskog zarobljeništva, došao u Antiohiju i tamo ubio svog nećaka kako bi sam preuzeo krunu.

Vanjske veze
------------

***Antioh V*** na Wikimedijinoj ostavi

* Antiochus V Eupator entry in historical sourcebook by Mahlon H. Smith


|  |
| --- |
| Antioh V **Seleukidska dinastija****Rođen/a:** 173. pne.  **Umro/la:** 162. pne. |
| Prethodi:**Antioh IV Epifan** | **Seleukidski kralj**164–162. pne. | Slijedi:**Demetrije I Soter** |
**Marko Stacije Prisk Licinije Italik** (*Marcus Statius Priscus Licinius Italicus*, 2. vijek) bio je rimski političar i vojskovođa iz doba Pet dobrih careva. Pripadao je redu vitezova, a karijeru započeo u doba cara Hadrijana, kada je odlikovan zbog zasluga u gušenju Bar Kohbinog ustanka. Nakon toga je služio kao prokurator u Narbonskoj Galiji, pa je imenovan u Senat. Između 157. i 159. je, pod Antoninom Pijem služio kao guverner Dacije, a 159. je imenovan za konzula. 161. je, pak, postao guverner Britanije. S toga je mjesta doveden na mjesto guvernera Kapadokije. Za vrijeme rata sa Partima mu je 163. car Lucije Ver povjerio nekoliko legija. Prisk se pokazao kao uspješan komandant - Partima je preoteo Armeniju; tom prilikom je razorena armenska prijestolnica Artaksata. Prisk je potom na armensko prijestolje postavio pro-rimskog kralja Sohema te obnovio grad Valaršapat. Pretpostavlja se da je umro prije završetka rata.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Prethodi: **Sextus Sulpicius Tertullus i Quintus Tineius Sacerdos Clemens**  |  **Konzul Rimskog Carstva sa Plaucijem Kvincilom** 159 | Slijedi: **Appius Annius Atilius Bradua i Titus Clodius Vibius Varus**  |
| Prethodi: **Longinus**  |  **Rimski guverneri Britanije** 161- sredina 160-ih | Slijedi: **nepoznato, potom Sextus Calpurnius Agricola**  |



Šablon:AncientRome-politician-stub
**Arnulf Malecorne od Chocquesa** (francuski: ), također poznat i kao **Arnulf od Rohesa** (? - 1118) bio je katolički svećenik poznat kao jedan od duhovnih vođa Prvi križarskog rata te prvi latinski patrijarh Jeruzalema koji je stolovao dva puta - nakratko 1099. i od 1112. do smrti.

Rodio se kao nezakoniti sin svećenika u Flandriji, a u mladosti se školovao u Caenu zajedno sa Lanfrancom, budućim nadbiskupom Canterburyja. 1070-ih je bio tutor Cecilije, jedne od kćeri Williama Osvajača; također je bio i učitelj kasnijeg križarskog kroničara Raoula od Caena. U križarski rat je 1096. pošao kao jedan od kapelana normandijskog vojvode Roberta Curthosea. Uživao je veliki ugled među normanskim učesnicima pohoda, dok su ne-normanski križari za njega držali da je korumpiran i često o njemu pjevali skaredne pjesme. 

Za vrijeme pohoda je došao u sukob sa Raymondom Tuluškim s obzirom da je za Petra Bartolomeja, pronalazača navodnog Svetog koplja u Antiohiji, držao da je običan šarlatan. Upravo zbog njega je Petar prošao kroz sud vatrom nakon koga je umro od opekotina. S druge strane, Arnulfovoj se propovjedničkoj djelatnosti pripisuje podizanje poljuljanog morala križarske vojske tokom opsade Jeruzalema koja je uspješno okončana 1099. U zauzetom Jeruzalemu je Arnulf prošao Istinski križ koji, za razliku od Koplja, nikada nije bio predmetom kontroverze te postao jednom od najvažnijih relikvija Jeruzalemskog Kraljevstva.

Nakon što je Raymond 1. augusta 1099. napustio Jeruzalem, Arnulf je izabran za prvog latinskog patrijarha uz podršku križarskog vođe Godefroya Bujonskog. Arnulf je zauzvrat prihvatio Godefroya kao prvog jeruzalemskog kralja. Arnulf je međutim brzo stekao neprijatelje, dijelom i zbog inzistiranja na latinskom obredu kojim je od sebe odvratio jeruzalemske pravoslavne i sirske kršćane. Mnogo ozbiljniji je bio spor oko kanonske valjanosti njegovog izbora, s obzirom da nije bio đakon. Novi papa Paskal II je u Jeruzalem poslao Dagoberta od Pise da riješi taj spor; on je Arnulfa smijenio i postavio sebe za novog patrijarha. Arnulf je umjesto toga imenovan jeruzalemskim arhiđakonom.

Nakon što je patrijarhom postao 1112. godine, kao izuzetno nepopularna ličnost je na sebe navukao niz optužbi. Tvrdilo se da spolno opći s muslimankama i prakticira simoniju, ali najozbiljnije bilo njegovo blagosiljanje bigamije, s obzirom da je odobrio brak kralja Balduina I s Adelaide del Vasto usprkos toga što je kralj već bio oženjen za Ardu od Armenije. Zbog toga je Paskal II ponovno poslao legata u Jeruzalem koji je 1115. Arnulfa privremeno smijenio; ponovno je postavljen sljedeće godine nakon što je poništio Balduinov sporni brak s Adelaide. Umro je dvije godine kasnije.

Izvori
------



|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Prethodi: **osnivač**  |  **latinski patrijarh Jeruzalema** 1099 | Slijedi: **Dagobert od Pise**  |
| Prethodi: **Ghibbelin od Arlesa**  |  **latinski patrijarh Jeruzalema** 1112-1118 | Slijedi: **Garmond od Picquignyja**  |
**Marko Porcije Katon Licinijan** (***Marcus Porcius Cato Licinianus***) ili **Katon Licinijan** (*Cato Licinianus*, ? - 152. pne.) bio je rimski pravnik.

Rodio se kao sin Katona Starijeg i njegove prve supruge Licinije. Po majci je dobio nadimak *Licinijan*, a njime se razlikovao i od svog istoimenog brata Marka Porcija Katona Salonijana (rođenog u braku Katona Starijeg sa Salonijom).

Antički izvori navode kako je Katon Stariji imao najvažniju ulogu u odgoju svog sina, nastojeći upravo u njemu stvoriti oličenje tradicionalnih rimskih vrlina. U djetinjstvu ga je izlagao vrućini i hladnoći, nastojeći ga "očeličiti". Također je zabranio svom učenom robu Hilonu da ga podučava, držeći da bi dječak mogao od njega preuzeti "ropske" manire i mentalitet. Umjesto toga je sam napisao privatnu Enciklopediju, odnosno udžbenike iz kojih je Licinijan trebao naučiti sve o životu.

U javni život je ušao godine 173. pne. prilikom pokretanja pohoda na Liguriju pod konzulom Markom Popilijem Lenasom. Međutim, legija u kojoj je služio je raspuštena prije početka samog pohoda. Pet godina kasnije, za vrijeme trećeg makedonskog rata je stupio u vojsku konzula Lucija Emilija Paula Makedonca. Sudjelovao je u bitci kod Pidne gdje se istakao hrabrošću i bio ranjen. Nakon toga je zbog rana otpušten iz vojske, a Paul mu je dao svoju kći Emiliju Terciju za ženu. Nakon toga se posvetio pravu. Neki historičari rimskog prava, na temelju fragmenata i citata kasnijih autora, tvrde da od njega potiču *regula catoniana*.

Izvori
------

* Gregori Maians i Císcar (*Gregorius Majansius*), *ad XXX Iurisconsultus* (Comments on thirty jurists), i. I—113.
* E. L. Harnier, *de Regula Catoniana*, Heidelb. 1820.
* Wilhelm Drumann, *Geschichte Roms* (History of Rome), v. p. 149, 6 Bde. Königsberg 1834-1844.
* *This entry incorporates public domain text originally from:*
	+ William Smith (ed.), *A New Classical Dictionary of Greek and Roman Biography, Mythology and Geography*, 1851.
	+ William Smith (ed.), *Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology*, 1870.
**Alter Kämpfer** (na njemačkom doslovno "stari borac"; mn. *Alte Kämpfe*) je izraz kojim su se u nacističkoj Njemačkoj označavali veterani, odnosno najraniji članovi vladajuće Nacionalsocijalističke radnničke partije (NSDAP). Njime se prije svega odati priznanje članovima koji su se Partiji priključili prije dolaska na vlast, u vrijeme kada je bila u opoziciji i smatrala se malom i minornom strankom na rubu weimarske politike; status *Alter Kämpfer* je također trebao isticati njihovu iskrenu privrženost nacionalsocijalističkim idealima i spremnost na žrtvu za razliku članova koji su se kasnije priključili iz ličnih oportunističkih motiva. 

Status *Alter Kämpfer* je bio prije svega rezerviran za sve one koji su članovima postali prije izbora za Reichstag u septembru 1930. godine, na kojima je NSDAP iznenada postala druga najjača stranka u Njemačkoj. Tada je zabilježen masovni priliv novog članstva, a oni koji su se tada priključili su u Partiji dobili nadimak "septembarci" (nem. *Septemberlinge*). Oni su, pak, imali bolji status od članova koji su se NSDAP prikuljučili u prva dva mjeseca nakon dolaska na vlast - u februaru i martu 1933. godine, a zbog čega su dobili ironični nadimak "Martovske ljubičice" (nem.  *Maerzgefallene*).

Nacistički režim je "starim borcima" davao određene privilegije, kao i brojna priznanja i ordene, odnosno spomenice. U propagandi su bili prikazivani kao heroji, a često i kao mučenici, odnosno vrijeme prije dolaska NSDAP na vlast se nazivalo "vrijeme borbe" (nem. *Kampfzeit*).

V. također
----------

* Stari boljševici
**Maleagant** (varijante; Melwas, Meleagant, Meleagraunce, Meliagrant, Meliakanz, Meljacanz, Meljaganz, Meljahkanz, Miljanz, Milienc) je ime jednog od manje važnih viteza Okruglog stola iz legende o Kralju Arthuru.

Maleagant je bio sin kralja Bagdemagusa, poznat kao grubijan koji je oteo Guinevere i odveo je u Gore (Rheged) da je siluje. U tom ga je spriječio otac, a spasio njen ljubljeni - Lancelot, koji je savladao Maleaganta ali ga nije ubio, jer je Bagdemagus nagovorio Guineveru da ga izmoli da mu poštedi život. Njihov prekinuti sukob, ponovio se godinu dana kasnije. Ponovno je Lancelot savladao Maleaganta, i ponovno je Bagdemagus bio taj koji ga je izmolio da mu poštedi život.

Kao i kod mnogih drugih arturovskih legendi, postoji nekoliko različitih verzija onoga što je zapravo desilo sa Maleagantom. U jednoj od njih Maleagant i Lancelot se bore za Guineveru, u njoj Lancelot na kraju ubija Maleaganta. U jednoj drugoj Maleagant zarabljuje Lancelota, pa ga on ubija prilikom bijega.
U svim tim varijantama je potpuno nejasno kad su se njih dvojica prvi put susreli.

U velškoj verziji te priče - Maleagant se zove - **Melwas**, i vladar je Somerseta, pa je odveo otetu Guineveru u Glastonbury. Njen spasioc je Kralj Arthur (a ne Lancelot) koji je opsjedao grad, sve dok opat i Gildas nisu nagovorili Melwasa (Maleaganta) da oslobodi zarobljenicu.

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5  „*Meleagaunce*" (engleski). Nightbringer. Arhivirano iz originala na datum 2017-07-31. Pristupljeno 22. 10. 2017.

Vanjske veze
------------

* *Meleagaunce* na portalu Nightbringer Arhivirano 2017-07-31 na Wayback Machine-u (`en`)

| * p
* r
* u
Legende o Kralju Arthuru |
| --- |
| Ključne osobe | Kralj Arthur • Constantine • Sir Ector • Vojvoda od Cornwalla • Guinevere • Igraine • Izolda • Gospa od jezera • Kralj Lot • Kralj Mark • Merlin • Mordred • Morgana le Fay • Morgause • Uther Pendragon |
| Vitezovi Okruglog stola | Aglovale • Agravain • Bagdemagus • Bedivere • Bors • Breunor • Calogrenant • Caradoc • Dagonet • Dinadan • Gaheris • Galahad • Gareth • Gawain • Geraint • Griflet • Hector de Maris • Kay • Lamorak • Lancelot • Leodegrance • Lionel • Lucan • Maleagant • Marhaus • Palamedes • Pelleas • Pellinore • Percival • Safir • Sagramore • Segwarides • Tor • Tristan • Urien • Ywain • Ywain Kopile • Elyan Bijeli • Sir Ector |
| Predmeti | Excalibur • Sveti gral • Okrugli stol • Opasna stolica |
| Mjesta | Avalon • Brocéliande • Caerleon • Camelot • Corbenic • Cornwall • Logres • Lyonesse • Sarras • Tintagel |
Za ostale ličnosti s ovim imenom, v. Marcus Valerius Messalla (razvrstavanje).
**Marko Valerije Mesala Ruf** (*Marcus Valerius Messalla Rufus*, cca. 104/3 - 26. pne.) bio je rimski političar iz doba prijelaza Republike u Carstvo.

Bio je sin inače nepoznatog Marka Valerija Mesale te Hortenzije, sestre znamenitog govornika Kvinta Hortenzija. Njegova sestra Valerija Mesala je bila četvrta supruga diktatora Sule.

Tokom svoje političke karijere je dva puta bio optužen za izbornu prevaru - jednom ga je uspješno obranio tetak Hortenzije, a drugi put je osuđen. Usprkos toga je godine 54. pne. izabran za konzula, te vršio tu dužnost godine 53. pne. Osim političke, imao je i vjersku funkciju augura koju je vršio 55 godina, te o vjerskim obredima napisao i danas izgubljenu knjigu. Za vrijeme građanskog rata je stao na Cezarovu stranu. Nedugo prije Ciceronovog pogubljenja godine 43. pne. se oženio za njegovu bivšu suprugu Terenciju.

Dva Valerijeva sina iz prethodnog braka su postali konzuli - Marko (godine 32. pne.) i Poticije (kao suffect godine 29. pne.).

Fusnote
-------

1. ↑  Syme, R. *Augustan Aristocracy*, p. 329
2. ↑  Syme, R. *Augustan Aristocracy*, pp. 227 f.
3. ↑  Syme, R. *Augustan Aristocracy*, pp. 228-9

Literatura
----------

* Syme, Ronald, *Augustan Aristocracy*
* Cicero, *Ad Fam.* vi. i8, viii. 4, *ad Alticum,* iv. 16;
* Dio Cassius xl, 17, 45;
* *Bellum africanum*, 28;
* Macrobius, *Saturnalia*, i. 9, 14
* Aulus Gellius xiii. 14, 3.

| Političke funkcije
 |
| --- |
| Prethodi: **Appius Claudius Pulcher i Lucius Domitius Ahenobarbus**  |  **Konzul Rimske Republike** *zajedno sa Gnejem Domicijem Kalvinom* 53. pne. | Slijedi: **Quintus Caecilius Metellus Pius Scipio Nasica (Metellus Scipio) i Gnaeus Pompeius Magnus**  |
**Sveti Arnulf od Metza** (Lay-Saint-Christophe, Meurthe-et-Moselle, cca. 582 — 640) bio je franački biskup Metza i velikodostojnik na merovinškom dvoru Austrazije. Poticao je iz plemićke porodice, a otac mu je bio Baudgisel II od Akvitanije. Oko 596. se oženio za ženu po imenu Dode ili Doda, koja mu je rodila sinove - Chlodulfa i Anegisela. U mladosti je došao u Metz služiti na dvoru kralja Teudeberta II. Tamo je imenovan vojvodom (*dux*) na Scheldi. 

Nakon Teudebertove smrti je vlast preuzela Brunhilda. Arnulf je proglašen biskupom Metza, ali se povezao sa kraljevskim majordom Pipinom Landenskim te podigao pobunu koja je dovela do svrgavanja i pogubljenja Brunhilde 613. te ponovno ujedinjenja franačke države pod Klotarom II. Nakon toga je Arnulf služio kao savjetnik kralja Dagoberta I. 

Oko 628. se povukao iz politike i otišao u Vogeze gdje je već ranije njegov prijatelj Romaric bio osnovao opatiju Remiremont. Tamo je kao redovnik proživio posljednjih dvanaest godina života.

Njegov sin Ansegisel se oženio za Pipinovu kćer Beggu, a njegov sin (i Arnulfov unuk) je Karlo Martel, prvi kralj iz Karolinške dinastije.

Vanjske veze
------------

* *Catholic Encyclopedia*: St. Arnulf of Metz

***Arnulf od Metza*** na Wikimedijinoj ostavi
**Sir Arnold Wienholt Hodson, KCMG** (Bovey Tracey, 1881. - New York, New York, 26. svibnja 1944.) je bio britanski kolonijalni upravitelj koji je služio kao guverner Falklandskih otoka, Sijere Leone i Zlatne Obale. Prije nego je postao upravitelj, Hodson je bio član nekoliko britanskih misija u Africi. 

Prvi put, Hodson je guverner postao 1926. godine i to na Falklandskim otocima. Funkciju je obavljao četiri godine, a u tom periodu je u njegovu čast imenovan Mount Hodson, najviši vrh na otoku Visokoi, u sklopu otočja Sandwich. Njegova najveća zasluga tokom guvernerskog mandata bilo je radijsko povezivanje samih Falklandskih otoka kao i cijelog otočja s Britanijom. Telekomunikacijsko povezivanje ostvario je u suradnji s BBC-jem. 

Taj je posao nastavio i u Sijeri Leone, gdje je premješten 1931. godine. Tu je dobio nadimak "Sunčani Guverner", a 7. svibnja 1934. godine otvorio je i RTV servis u Sijeri Leone. Iste godine proglašen je i vitezom. Svoj poljednji guvernerski mandat odradio je u Zlatnoj Obali. 

Bio je oženjen Elizabeth Charlotte Sarah Hay, s kojom je imao dvije kćeri (Rosemary i Elizabeth).
Liga po imenu **Assuwa** bila je konfederacija država u zapadnoj Anadoliji, poražena od Hetita pod kraljem Tudhaliyom I oko 1400. pne.. Liga je stvorena kako bi se suprotstavila Hetitskom Carstvom. Popis navodi 22 imena, kao što su *[...]uqqa*, *Warsiya*, *Taruisa*, *Wilusiya* i *Karkija* (Karija).

Identifikacija ovih imena je predmet rasprave. *Wilusiya* se često identificira s Ilionom, a *Taruisa* s obližnjom Troad, dok se *Warsiya* može povezati s oblašću *Lukka* (Likija). Međutim, povezivanje imena *[..]uqqa* s kasnije atestiranim imenom *Lukka* (Lijija) je problematično, jer bi po tome liga Assuwa sadržavala države i sjeverno i južno od Arzawe u jugozapadnoj Anadaoliji. Assuwa je po svemu sudeći bilo sjeverno od Arzawe, odnosno na sjeverozapadu Anadolije. Homer u Ilijadi spominje dvije Likije (u 2.876-77, 5.479; Sarpedon je vođa "daleke Likije" dok je u 2.824ff. 5.105 Pandar vođa Likijaca iz okolice planine Ida blizu Troje, što bi moglo biti objašnjenje za nazive *Lukka* i *[...]uqqa*.

Konfederacija se spominje samo u fragmentarnim pločivama koji tvore Larocheov CTH 142/85. 

Naziv *Assuwa* je po mišljenju nekih naučnika izvor današnjeg naziva *Azija* (Bossert, 1946).

Povezano
--------

* Arzawa

Izvori
------

* Bossert, Helmut T. *Asia*, Istanbul, 1946.
**Riječni vodomari** (lat. Alcedinidae) su porodica ptica. Sadrži tri roda: *Alcedo*, *Ceyx* i *Ispidina*.

Rasprostranjenost
-----------------

Ova porodica nastanjuje Afriku, istočnu i južnu Aziju do Australije, a jedna vrsta, vodomar (*Alcedo atthis*), se također viđa u Europi i sjevernoj Aziji. Smatra se da porodica potječe iz Azije.

Vrste rodova *Ceyx* i *Ispidina* su uglavnom ptice vlažnih prašuma ili drugih šuma, i ne moraju biti povezane s vodom. Vodomari roda *Alcedo* su uglavnom povezaniji sa slatkom vodom i često se nalaze u otvorenim staništima, ali su neke ipak šumske ptice.

Opis
----

Vodomari su ptice malene do srednje veličine. Njihova najzanimljivija osobina je sindaktilno stopalo (treći i četvrti prst su djelomično srasli). Žive kako u šumama tako i blizu vode. Oni koji žive u šumi se hrane gmazovima, dok se oni u blizini vode hrane malenim ribama, žabama i kukcima. Dugi su 10 do 45 centimetara, a teški 8 do 500 grama; kod mnogih vrsta su ženke neznatno veće od mužjaka.

Ponašanje
---------

### Razmnožavanje

Riječni vodomari su monogamni i teritorijalni. Par kopa tunel u zemlji i ženka nese dva ili više bijelih jaja. Oba roditelja inkubiraju jaja i hrane ptiće. Ženka nese jaja u intervalima od jednog dana, pa će tako samo najstariji ptić preživjeti ako ne bude dovoljno hrane. Ptići su goluždravi, slijepi i bespomoćni kada se izlegu i stoje na petama, za razliku od bilo koje odrasle ptice.

### Ishrana

Malene vrste rodova *Ceyx* i *Ispidina* se hrane uglavnom kukcima i paucima, ali također uzimaju punoglavce, žabe i vodencvjetove iz lokvi. Njihovi crveni kljunovi su ravni i to pomaže u hvatanju kukaca. Vodomari roda *Alcedo* se hrane ribom i imaju obično crne kljunove, ali također uzimaju i vodene beskralješnjake, pauke i guštere. Nekoliko uglavnom kukcojedih vrsta ima crven kljun. Ribu uglavnom love tako što zarone u vodu s neke grane, ali mogu i lebditi u zraku nakratko.

Sistematika
-----------

Taksonomija porodice nije sigurna: uključuje 22-24 vrste u 2 do 4 roda.

Rod *Alcedo*:

* *Alcedo hercules*
* *Alcedo atthis*
* *Alcedo semitorquata*
* *Alcedo quadribrachys*
* *Alcedo meninting*
* *Alcedo azurea*
* *Alcedo websteri*
* *Alcedo euryzona*
* *Alcedo cyanopecta*
* *Alcedo argentata*
* *Alcedo cristata*
* *Alcedo vintsioides*
* *Alcedo leucogaster*
* *Alcedo coerulescens*
* *Alcedo pusilla*
* *Alcedo nais*
* *Alcedo thomensis*

Rod *Ceyx*: 

* *Ceyx erithacus*
* *Ceyx melanurus*
* *Ceyx fallax*
* *Ceyx rufidorsa*
* *Ceyx lepidus*

Rod *Ispidina*: 

* *Ispidina madagascariensis*
* *Ispidina picta*
* *Ispidina lecontei*

Drugi projekti
--------------

|  |  |
| --- | --- |
|  | U Wikimedijinoj ostavi ima još materijala vezanih za: **Alcedinidae** |
|  | Wikivrste imaju podatke o: **Alcedinidae** |

  


***Riječni vodomari*** na Wikimedijinoj ostavi

Vodomar
**Mladost** je razdoblje života između detinjstva i odraslosti, a pojam **omladina** ili **mladež** označava osobe koje se nalaze u tom razdoblju. 

Omladina je kako biološka, tako i društvena kategorija. U tradicionalnom društvu omladina kao posebna društvena grupa nije postojala jer je uključivanje u sferu rada započinjalo već u ranom detinjstvu, a deca su automatski postajala odrasli čim su počela privređivati za život. Razvojem tehonolškog društva javlja se potreba za sve kvalifikovanijom radnom snagom, što dovodi do masovnog školovanja, tj. odgađanja ulaska mladih u svet rada. 

Omladina postaje predmet proučavanja sociologije nakon uviđanja da je biološka činjenica, poput starosnog doba, poprimila društvene konotacije i postala načelo društvene diferencijacije. Sociolozi omladine nisu saglasni u definisanju termina omladina, kao ni oko godina koje termin obuhvata. Neki kao omladinsko navode razdoblje od 15. do 25. neki do 30, a neki čak do 35 godine, u skladu sa tendencijama produženja mladosti u savremenom društvu. 

Najvažnija obeležja omladine su: životno doba, razne socijalne konotacije koje društvo pridaje mladima, raskorak između psihofizičke i društvene zrelosti koji ima za posledicu neravnopravan društveni položaj mladih u odnosu na referentne grupe odraslih i izgrađivanje specifične omladinske svesti koja mlade razlikuje od sveta odraslih.

"Bejbi bum" u SAD posle Drugog svetskog rata je doveo do jačanja omladine kao društvene kategorije i do rađanja niza omladinskih pokreta i potkultura.

***Omladina*** na Wikimedijinoj ostavi

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* LCCN: sh85149310
* GND: 4028859-6
* BNF: cb11934260v (podaci)
* HDS: 007613
* NDL: 00570355
* NKC: ph958795

 |
**Bab El Oued** (arapski: باب الواد) je općina od 64,732 stanovnika na sjeveru Alžira u Pokrajini Alžir.

Geografske karakteristike
-------------------------

Bab El Oued leži u Alžirskom zaljevu, udaljen 7 km sjeverno od centra grada Alžira, pa je danas samo predgrađe alžirske metropole.

Historija
---------

Za osmanske vlasti tu su se nalazila jedna od šest gradskih vratiju grada Alžira, po kome je dobio ime - *Bab El Oued*, što znači *Vrata na vadiju*. Kasnije su premještena na bulevar Guillemin, a nakon tog srušena 1896.

Bab El Oued je izrastao nakon 1830. za Francuske kolonijalne uprave doseljavanjem velikog broja evropskih kolonista u drugoj polovici 19. vijeka. 

On je sve do 1962. i proglašenja alžirske nezavisnosti bio najveći kvart radničke klase, sastavljene uglavnom od siromašnih emigranata iz Španije (Valencia), Italije, Malte i Francuske.
Oni su u potrazi za poslom uglavnom radili u kamenolomima Jaubert, u podnožju planine Bouzareah, po njima je nazvan najstariji dio naselja *La Cantera*.

U vrijeme Alžirskog rata za nezavisnost Bab El Oued je bio jedan od najžešćih bastiona OAS-a.

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5  „*Bab El Oued, Commune in Algiers*" (engleski). City population. Pristupljeno 7.2. 2020.
2. 1 2 3  „*Alger - Quartier de Bab-el-Oued*" (francuski). Judaic Algeria. Pristupljeno 7.3. 2020.
3. ↑  Martin Evans. „*Algeria: France's Undeclared War*" (engleski). Pristupljeno 7.3. 2020.

Vanjske veze
------------

***Bab El Oued*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Bab El-Oued* (`en`)
Za britansku pjevačicu i manekenku, v. Samantha Fox.

**Samantha Fox** (pravim imenom **Stasia Therese Angela Micula**, New York, 3. decembar 1951 -) je bivša američka pornografska glumica koja je nastupala od 1977. od 1984. stekavši veliku popularnost kao jedna od najvećih zvijezda tzv. Zlatnog doba porno filma. Prije početka porno-karijere je radila kao plesačica i TV-voditeljica na jednoj lokalnoj stanici u New Yorku. U porno-svijet ju je uveo glumac i Jack Wrangler, ali je ubrzo privukla pažnju režisera Chucka Vincenta koji će s njome surađivati nekoliko sljedećih godina i koristiti njen glumački talent. Pojava VHS-a koja je izmijenila porno-industriju, te sve veća popularnost "silikonskih" ljepotica su doveli do kraja njene karijere. Fox je kasnije postala žestoki kritičar porno-industrije smatrajući je odgovornom za vlastiti alkoholizam s kojim se borila nekoliko godina.

Izvori
------

Vanjske veze
------------

* Samantha Fox na IMDb-u (`en`)
* Samantha Fox na Internet Adult Film Database
* Samantha Fox na Adult Film Database
* „Adult Video News Hall Of Fame Inductee: Samantha Fox". archived from Adult Video News. Arhivirano iz originala na datum 2006-04-22. Pristupljeno 2007-04-25.
**Pankration** ili *pankracija* (*grčki* sveborba) jeste jedna borilačka veština u starogrčkim antičkim igrama, koji se prvi put pouzdano javlja 648. pne. za vreme 33. olimpijskih igara. Grci su verovali da je legendarni Tezej osnovao pankration. Jedna naročito među Grcima popularna teorija jeste, da je pankration uz vojsku Aleksandra Velikog stigao do Indije, gde je pokrenuo tamošnje borilačke veštine i time onda i današnje dalekoistočne borilačke veštine poput kungfua i karatea.

Pankration je bio spoj rvanja (pale) i boksa (pigme), uz to su se upotrebljavale tehnike sa nogama, i za razliku od boksa borilo se suvim rukama (bez rukavica odnosno bandaža). U olimpijskim igrama pankration se održavao petog i time zadnjeg dana. Pobeda se dobijala jedino uz nokaut, predaju ili smrt protivnika. Za razliku od rvanja ili boksa u pankrationu nisu postojala tehnička pravila. To znači da su bili dozvoljeni udarci sa rukama, nogama, lakatima, kolenima i prstima, isto i bacalje, poluge i bolni hvatovi, u stajanju i na podu. Jedino je zabranjeno bilo ujedanje i udaranje u očiju. Na osnovi tih pravila koristila se svaka metoda da se protivnik savlada. Čak ni od proboda stomaka s rukom i iščupavanjem unutrašnjih organa stari grčki borci nisu marili, mada je ovo važilo za bezčasno. Mnogi pobeđeni borci tako su našli smrt ili su napustili arenu kao invalidi. Bilo je isto da je pobeđeni platio borbu sa svojim životom, ali mu se zbog dobre borbe posthum priznala pobeda.

Borci su se inače nazivali *pankratijasti*. U takmičenju je bilo sudije, *heladonika*, koji je nagledavao pravila i odredio pobednika.
Jedan od poznatih atleta koji je više puta pobeđivao u ovoj disciplini bio je Teagenes iz Tasosa. Na internet-strani olimpijskog komitea stoji da je i Platon dva puta pobedio u disciplini pankrationa. 

Danas postoje pokušaji da se pankration u jednoj civiliziranoj varijanti vrati u olimpijske igre, ili barem ustanovi kao samosvojni i ozbiljni sport u formi *pangration atlima*. Isto i brazilski vale tudo i sve više popularniji *Mixed Martial Arts (MMA)* i *Freefights* oživljavaju tradicije sveborbe slobodnog stila.
Fotografija Riječke krpice snimljena na ploči u Hrvatskom državnom arhivu u Zagrebu
Kraljevina Hrvatska i Slavonija i grad Rijeka pred Prvi svetski rat
**"Riječka krpica"**, u historiografiji i pravu, naziv je za umetak kojim je na bečkom dvoru promijenjen izvorni članak 66 Hrvatsko-ugarske nagodbe iz 1868. godine. Time je Rijeka prepuštena Ugarskoj.

Hrvatsko-ugarskom nagodbom, grad Rijeka je 1868. pripao ugarskom dijelu Austro-Ugarske Monarhije i započela je jaka mađarizacija grada i građanstva iako pitanje o vladnju gradom u Hrvatskom saboru nije bilo u potpunosti rješeno. 

*Riječka krpica* redstavlja završetak višegodišnjih prijepora u pregovorima između Hrvatske i Ugarske, kojoj je Rijeka trebala poslužiti kao izlaz na more i važna trgovinsko-prometna luka. Kako pregovori nisu uspjeli, dogovoreno je da Rijeka ostane corpus separatum, ali je, prema kojemu je proglašeno da grad, luka i kotar riječki čine.

U postupku sankcioniranja Nagodbe, bečki je dvor promijenio hrvatski izvornik i na nj prilijepio novi *članak 66*, poznat kao *Riječka krpica*. Tim su činom grad, njegova luka i cjelokupni riječki kotar, pripali Ugarskoj uz dopuštenje da o riječkoj autonomiji odluku donesu zastupnici grada, ugarskog i hrvatskog sabora ("posebno s ugarskom krunom pridruženo tijelo"). Zastupnici Ugarske i Rijeke su primorali Hrvatski sabor da prihvati upravu središnje ugarske vlade nad Rijekom, ali da takvo stanje bude privremeno. Ovu odluku je u srpnju 1870. potvrdio i car Franjo Josip.

Literatura
----------

* *Opća i nacionalna enciklopedija*: Riječka krpica, Corpus separatum

Vanjske veze
------------

* Tekst Hrvatsko-ugarske nagodbe iz 1868.
**Markove kule** (mak. *Маркови Кули*), ili **Markov grad** ili **Prilepski grad**, je srednjovjekovna utvrda u Sjevernoj Makedoniji, sjeverozapadno od Prilepa, kod sela Varoš, na brdu. To je bio dvor legendarnog srednjovjekovnog srpskog vladara Kraljevića Marka.

Historija
---------

Arheološka istraživanja na lokalitetu Markovih kula provede se već četiri desetljeća.

Ona su otkrila da je na tom lokalitetu postojalo ranije antičko naselje **Keramija**.

U rimsko doba, to malo naselje proširilo se je na jugozapad, na tom dijelu pronađeno je nekoliko fragmenata mramornih ukrasa ranokršćanske bazilike.

Utvrda se počela graditi u 10. stoljeću za cara Samuila, na to ukazuju zidine pored ulaznih vrata i Akropole (Gornji grad utvrde) na terenu visokom između 120–180 m, dostupnom jedino sa sjeverne i južne strane.

Ostatci današnjih zidina su iz 13. i 14. stoljeća i u relativno su dobrom stanju. Zidovi su debljine oko jedan metar, građeni su od velikih kamenih blokova vezanih žbukom. Utvrda je imala tri reda zidina. Graditelji su koristili postojeće stijene na ovom inače geološki neobičnom brdu, koje i izgleda poput tvrđave.

Markove kule, toranj i ostatci ruševnih zidina
Unutarnji zidovi razdvajali su utvrdu na manje dijelove. Palača srpskog kralja Vukašina Mrnjavčevića i njegovog sina Kraljevića Marka nalazila se na jugozapadnom dijelu utvrde.  Neposredno pored palače pronađeni su i temelji jedne jednobrodne crkve.

Na sjevernim vratima Gornjeg grada jasno se vide brojne rekonstrukcije koje su rađene na utvrdi. 

Ispod akropole nešto južnije nalazio se donji grad koji je imao dva reda niskih zidina i prostirao se na površini od 3,6 hektara. Na sjevernoj strani tog grada bila su dupla gradska vrata, sa velikom stražarnicom između njih. Na južnom zidu nalaze se tri dobro očuvane kule. Na zapadnoj strani, nalaze se grobovi uklesani u kamen. U 14. stoljeću, ovaj grad je služio kao privremeno utočište lokalnom stanovništvu za Turske invazije. Po nekim historijskim izvorima, sve do druge polovice 14. stoljeća, pa čak i nešto kasnije, ovu utvrdu branilo je samo 40 vojnika.

Nakon smrti kralja Marka, 1395, utvrdu su preuzeli osmanski stražari, a preostali stanovnici su je napustili i potražili utočište u naselju ispod Markovih kula – Varoš , koje se od tad počelo razvijati i postoji do danas.

Kako Prilep više nije imao nikakav strategijski značaj i straža je napustila utvrdu te je od tad počela propadati.

Eksterni linkovi
----------------

***Markove kule (Prilep)*** na Wikimedijinoj ostavi
Maitreja isklesan u steni, Handžou, Kina.
**Maitreja** (sanskrit) ili **Meteja** (pali) je ime bude koji tek treba da se pojavi. 

Ovo verovanje ishodi iz budističke teorije o postojanju niza buda ("budnih") pre Gotama Bude koji je živeo u 6. veku p. n. e. kao i dolasku drugih buda nakon njega. Detalji Metejinog života su predskazani u mnogim budističkim delima (kao što je Čakavati-Sihanada suta u Digha-Nikaji, Anagatavamsa i Maitrejavjakarana) i u znatnoj meri se podudaraju sa pojedinostima vezanim za Gotamin život. Budisti smatraju da taj budući Buda sada živi svojim natprirodnim životom u Tusitinom raju, u svetu deva (vidi: budistička kosmologija). Smatra se da je njegovo lično ime Ađita, a Meteja mu je ime klana, i odnosi se na koren koji označava prijateljstvo ili ljubav. 

Eshatološka nadanja nadahnuta doktrinom o dolasku ovog budućeg bude povremeno su dovodila do pojave izvesnih oblika mesijanizma u budističkim zemljama, prvenstveno Centralne Azije i Burme. Uklesani natpis "Dođi, o Maitrejo, dođi!" pronađen je na stenama po planinama Tibeta i Mongolije.

Spoljašnje veze
---------------

***Maitreja*** na Wikimedijinoj ostavi
**Antiglobalizacija** je naziv koji se često koristi za različite pokrete, ideologije, odnosno državne politike koji se na ovaj ili onaj način suprotstavljaju globalizaciji.

Antiglobalizacija, odnosno antiglobalizacijski pokret se, ispočetka prilično stidljivo, javio kao reakcija na globalizaciju koju su SAD i njemu bliske zapadne države nakon hladnog rata agresivno promovirale kao rješenje svih svjetskih problema.

Glavni argumenti antiglobalista se sastoje u tome da će neograničena globalizacija dovesti do cementiranja nejednakosti u svijetu, siromašne države Trećeg svijeta učiniti u potpunosti ovisnim o bogatim industrijskim državama te zaustaviti njihov razvoj te ojačati multinacionalne korporacije kojima je profit važniji od javnog interesa. U posljednje vrijeme se kao antiglobalistički argument sve češće spominje intenziviranje etničkih, vjerskih i rasnih sukoba kao posljedica pojačanog protoka ljudi među državama. 

Antiglobalistički pokret je prilično na zamahu dobio nakon izbora Georgea W. Busha za predsjednika SAD, odnosno napada 11. septembra i započinjanja rata protiv terorizma koji mnogi antiglobalisti vide kao pokušaj da se ciljevi globalizacije provedu oružanim putem.

Antiglobalisti često odbacuju naziv antiglobalizacija, preferirajući nazive koji sugeriraju globalizaciju na pravičnijim osnovama.

***Antiglobalizacija*** na Wikimedijinoj ostavi
**Maja** (grč. **Μαῖα**, *Maĩa*) najstarija je Plejada, jedna od sedam Atlantovih i Plejoninih kćeri. Kao i njezine sestre, rođena je na brdu Kileni u Arkadiji te je stoga smatrana i planinskom božicom. Maja je bila najstarija, najljepša i najsramežljivija. Također je i božica poljā.

Mitologija
----------

### Hermesovo rođenje

U pećini na Kileni, Maja je spavala sa Zeusom i potom rodila boga Hermesa. O njegovu rođenju govori i homerska himna u njegovu čast.

Njegovu je majku Maju tajno oplodio Zeus te je ona zamotala dijete u povoje, ali je ono pobjeglo dok je spavala. Hermes je otišao u Tesaliju gdje je Apolon držao svoju stoku, ukrao mu je goveda i odnio ih u jednu pećinu u šumi blizu Pila, prekrivši tragove. U pećini je pronašao kornjaču koju je ubio, uzeo joj oklop i u njega smjestio kravlja crijeva i tako napravio prvu liru. Apolon se požalio njegovoj majci da mu je Hermes ukrao stoku, ali se Hermes već vratio u svoje povoje te Maja nije vjerovala Apolonovim riječima. Zeus se umiješao i složio s Apolonom tvrdivši da je vidio sve događaje. Hermes je zatim počeo svirati na svojoj novoj liri, a Apolon se zaljubio u taj instrument te mu je ponudio stoku u zamjenu za liru. Apolon je tada postao umjetnik na liri, a Hermes je kasnije izumio još jedan instrument - sirinks. Poslije je Apolon u zamjenu za sirinks Hermesu dao kaducej. Zbog ovog je događaja Hermes zaštitnik lopova. 

Maja je također odgojila i Arkada, Kalistina sina, da ga zaštiti od Herina gnjeva (Hera je njegovu majku pretvorila u medvjeda).

### Rimska mitologija

U rimskoj mitologiji Maja je obično povezivana s božicom zvanom **Maia Maiestas**, također znanom kao Fauna, Bona Dea ili Ops, moguće da je bila i božica proljeća. Po njoj je nazvan mjesec **maj** - svibanj, a bili su joj posvećeni prvi i petnaesti dan toga mjeseca.

Eksterni linkovi
----------------

***Maja (mitologija)*** na Wikimedijinoj ostavi

* Maja u klasičnoj literaturi i umjetnosti (`en`)
**Maué** (Mawé, Sataré-Mawé, Sateré-Maué, Mauhé, Andirá, Magúe), pleme američkih Indijanaca porodice Mawe-Satere, nastanjeno u brazilskim državama Pará i Amazonas duž rijeka Andirá i Maués. Ovaj kraj nalazi se između donjeg Tapajósa i donje Madeire i tu imaju više od 14 sela. Pleme broji oko 9,000 duša (1994 SIL).

Maué su Indijanci za koje je Claude Lévi-Strauss rekao da su gotovo jedini proizvođači guarane, tvrdog tijesta kestenjaste boje koje se dobiva od plodova lijane Paullinia sorbilis, popularno nazvane guaraná. Za njih je veoma značajno da se tijesto isitni na koščatom jeziku ribe pirarucu što se čuva u torbi od jelenje kože. Uz guaranu proizvode i kasavu, a veliki dio tog proizvoda prodaju u obližnjim gradovima Maués, Barreirinha i Parintins. 

Maué su i vješti obrtnici raznih proizvoda od vlati lišća caranã, arumã i drugog amazonskog bilja, od kojega izrađuju torbe, sita, šešire i tipiti-cijevi cilindričnog oblika, koje služe za izažimanje otrova iz manioke .

Izvori
------

1. ↑  Sateré-Maué Indians

|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| 

| p • r • uTupian: Mawé-Sateré |
| --- |
|  |
| Arapium • Maué |

 |
**Olga Davidovna Kamenjeva** (rus.  *Ольга Давыдовна Каменева*; ukr. *Ольга Давидiвна Каменева*, rođena Bronštejn, 1883 - 11. septembar 1941) bila je ruska boljševička revolucionarka i sovjetska političarka, poznata kao sestra Lava Trockog i prva supruga Leva Kamenjeva.

Sa Kamenjevim se vjenčala nedugo nakon što je 1902. godine postala članicom RSDRP, te mu je rodila dva sina. Zajedno sa mužem je provela nekoliko godina u emigraciji. Nakon Oktobarske revolucije i dolaska boljševika na vlast su joj početkom 1918. povjereni teatri u novoj sovjetskoj državi, koje je, zajedno sa Vsevolodom Mejerholjdom pokušala "radikalizirati". Sa tog mjesta je godine 1919. smijenjena na poticaj Anatolija Lunačarskog koji je uspio nagovoriti Lenjina da teatrima ostavi njihov tradicionalni oblik i način rada. Tokom sljedećih nekoliko godina se bavila kulturnim i propagandnim aktivnostima.

U međuvremenu se njen brak počeo raspadati, dijelom zato što je Kamenjev u frakcijskim sukobima stao na stranu Zinovjeva i Staljina protiv Trockog, a dijelom i zbog njegovih vanbračnih afera. 1928. ju je muž konačno ostavio kako bi se oženio za Tatjanu Gljebovu.

Usprkos toga, a najviše zbog toga što joj je brata Staljin smatrao za svog najopasnijeg neprijatelja, Olga Kamenjeva nije mogla izbjeći Veliku čistku čija joj je jedna od prvih žrtava bio Kamenjev, osuđen na smrt na Prvom moskovskom procesu u augustu 1936. Olga Kamenjeva je uhapšena i zatvorena. Njena dva sina - Jurij i Aleksandar - su pogubljeni 1938. i 1939. godine. Olga Kamenjeva je, pak, bila likvidirana u tzv. Medvjedevskom pokolju za vrijeme Drugog svjetskog rata 1941. godine.
**Manci** (Manx; arhaično Manks), keltska etnička skupina sa otoka Man u Irskom moru.

Jezik
-----

Manci su govorili manskim jezikom, članom gaelske ili goidelske skupine jezika. Posljednji govornik bio je ribar Ned Maddrell (Edward "Ned" Maddrell) koji je umro u dvanaestom mjesecu 1974. i otada je taj jezik potpuno izumro.

Povijest
--------

Preci Manaca pristigli su na otoku 4. ili 5. stoljeću gdje nailaze na starije britsko stanovništvo.

Etnografija
-----------

Manci su živjeli od ribarenja, uzgoja ovaca i stoke i agrikulture, a u suvremeno vrijeme sve je značajniji ljetni turizam. Populacija je danas pretežno urbana. Obitelj je malena, monogamna, patrilinearna i nuklearna. Postmaritalno stanište je neolokalno, a patrilokalnost je prisutna tek kod agrikulturnih obitelji i odnosi se na najstarijeg sina.

Maleni rječnik
--------------

* Gura mie eu...hvala
* Slane lhiu... zbogom
* Oie vie... laku noć
* Moghrey mie... dobro jutro

Literatura
----------

* Kinvig, R. H. (1975). The Isle of Man: A Social, Cultural, and Political History. Rutland, Vt.: Charles E. Tuttle.

Vanjske poveznice
-----------------

* Manx