recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Primorsk** (ruski: *Примо́рск*, njemački: **Fischhausen**) je gradić od 1,921 stanovnika na zapadu ruske Kalinjingradske oblasti. .

Geografske karakteristike
-------------------------

Primorsk se nalazi na jugozapadu Sambijskog poluotoka, na dnu istoimenog dubokog zaljeva, udaljen 33 km zapadno od Kalinjingrada.

Historija
---------

Još 1243. puno prije nego što je Sambijski poluotok osvojen 1252./53. on je podijeljen, i to tako da su dvije trećine pripale Teutonskom viteškog redu, a jedna Katoličkoj crkvi.

Historija tog grada vezana je uz Sambijsku biskupiju, koja je osnovana 1243. sa sjedištem u Königsbergu.

Na mjestu na kom se danas nalazi Primorsk vjerojatno je i prije dolaska Teutonskog reda postojalo ribarsko naselje *Schonewik*.
Tu je drugi sambijski biskup Heinrich von Strittberg oko 1269. počeo graditi masivni kameni zamak, za rezidenciju, koja je nazvana *Bischofshusen* (ili *Vyschuzin* za biskupa Jacobusa 1344.-1357.) na kraju je to postalo *Fischhausen* kako je glasilo ime mjesta do 1945.

Tako je Fischhausen postao biskupska rezidencija, čak je jedno kraće vrijeme između 1285.-1302. bio i sjedište Katedralnog kaptola, jer je imao bolju crkvu, ali je on vraćen u Königsberg, kad je dobio odobrenje da podigne vlastitu katedralu.

Nakon protestantske reformacije Teutonski viteški red je 1525. sekulariziran, tad je i posljednji sambijski biskup Georg von Polentz prešao na luteranizam, pa odtad Fischhausen nije više biskupska rezidencija.
Odatad je malo pomalo izgubio značaj, čak mu ni dolazak željeznice 1865. nije pomogao, jer njegova luka bez zaleđa nije mogla konkurirati Königsbergu.

Teško je razoren 1945. od strane Crvene armije, pa je malo tog ostalo od starog Fischhausena, a promjenjeno mu je i ime u Primorsk.

Nakon Drugog svjetskog rata životario je kao beznačajni gradić Kalinjingradske oblasti.
Krajem 20. vijeka proširena je luka i izgrađen terminal za pretovar nafte, koji je počeo sa radom 2001. 
Nafta se isporučuje 455 km dugim "Baltičkim naftovodom".

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5 6 7  „*Kaliningrad Oblast*" (engleski). City population. Pristupljeno 21.01. 2022.
2. 1 2 3 4 5 6  „Geschichte von Primorsk - Fischhausen" (njemački). Ostpreussen. Arhivirano iz originala na datum 2022-01-17. Pristupljeno 11.01. 2022.

Vanjske veze
------------

***Primorsk, Kalinjingradska oblast*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Город Фишхаузен (Приморск)* (službene stranice) (`ru`)
**RIANZ**, punog imena **Recording Industry Association of New Zealand**, neprofitna je trgovačaka udruga iz Novog Zelanda. RIANZ se bavi produkcijom i distribucijom singlova i albuma, te certificiranjem istih. RIANZ ima i svoje top liste singlova i albuma koje se izdaju tjedno.

Top liste
---------

### Albumi

*Glavni članak: RIANZ Top 40 Albums Chart*
### Singlovi

*Glavni članak: RIANZ Top 40 Singles Chart*

Nagrade
-------

*Glavni članak: New Zealand Music Awards*
Novozelandske glazbene nagrade su službene nagrade u Novom Zelandu koje dojeljuje RIANZ. Te su nagrade ujedno i najveća nagrada koju neki izvođač može dobiti u Novom Zelandu. Nagrade postoje od 1965. godine.

Certifikacije
-------------

| Albumi i singlovi | Glazbeni DVD-i |
| --- | --- |
| zlatna | platinasta | zlatna | platinasta |
| 7.500 | 15.000 | 2.500 | 5.000 |

Podjela licenciranja
--------------------

*Glavni članak: PPNZ*

Vanjske veze
------------

* Službena web stranica Arhivirano 2010-03-09 na Wayback Machine-u (`en`)
| Sila |
| --- |
| Na srpskohrvatskom | Sila |
| Hangul | 신라 |
| Hanđa | 新羅 |
|  |

**Sila kraljevstvo** je bilo jedno od Tri Kraljevstva stare Koreje. Sila ja osvojila ostala kraljevstva u sedmom stoljeću: Baekđe 660 godine, i Gogurjeo 668 godine. Historičari često zovu Silu u doba poslije njenog osvajanja ostalih kraljevstava kao Ujedinjena Sila.

Nastanak Sile
-------------

Unified Silla新羅
Historičari smatraju da je prvi kralj i osnivač Sile bio Bak Hjeokgeos godine 57. pne.. Sigurno je da je već u drugom stoljeću bio jasan savez političkih entiteta u jugoistočnoj Koreji. Kralj Naemul (356-402) uspostavlja monarhiju u kojem je kraljev nasljednik njegov najstariji sin. U šestom stoljeću Sila osvaja Gaja konfederaciju i postaje moćna država.

Država podržava Budizam i vjera brzo raste u Sili. Mnogi hramovi su napravljeni u ovo doba, najpoznatiji od njih su kod Hvangjongsa, Pulguksa, i Sokurama. Hramovi su bili izgrađeni u tradicionalnom stilu. Kasnije se hramovi prave od kamena umjesto drva.

Uspon Sile
----------

Kralj Jinheung (540-576) uspostavlja moćnu armiju. Tako u sedmom stoljeću, ulazi u savez sa Kineskom Teng dinastijom. Pod vodstvom Kralja Mujeola (654-661), Sila osvaja Baekđe kraljevstvo 660 godine.

Čuveni general Kim Ju-šin (Koji je zajedno sa Kineskim saveznicima osvojio i Baekđe) ne uspijeva da osvoji Gogurjeo u prvom napadu 661 godine, ni drugom 667. Tek 678 godine uspije i Gogurjeo pada Sili. I tako pod vodstvom Kralja Munmu (Mujeolov nasljednik), Koreja je prvi put ujedinjena. U sljedećoj dekadi, Sila prekida savez sa Kinom i bori se da izbaci Kinesku vojsku sa njihovog tla da bi uspostavili ujedinjeno Korejsko kraljevstvo. Ujedinjena Sila je trajala 267 godina. Konačno, pod vodstvom Kralja Gjeongsuna, pada Gorjeu 935 godine.

Značajne Činjenice
------------------

Glavni grad Sila kraljvestva je bio Gjeongđu (慶州). Mnogi Sila hramovi i grobovi se još uvijek mogu naći u centru Gjeongđua. Sila grobovi (za plemstvo) su bili napravljeni od kamena, a okruženi brežuljakom zemlje. Veliki broj predmeta iz Sila doba se mogu naći svuda u Gjeongđu. Historijsko područje u okolini Gjeongđua je dio spiska mjesta svjetskog nasljeđa Ujedinjenih nacija, napravljen 2000 godine.

Brončano zvono od Kralja Seongdeoka Odličnog je velika turistička atrakcija. Zvono ima poseban zvuk o kojem postoji i legenda. Čeomseongdae astronomski opservatorij blizu Gjeongđua je poseban za doba u kojem je napravljed. Izgrađen je od 362 cigli, koje predstavljaju 362 dana mjesečnog kalendara.

Spoljašni linkovi
-----------------

* Narodni Muzej Gjeongđua

***Sila kraljevstvo*** na Wikimedijinoj ostavi
**Almaden i Ilirija** su gradovi u Španiji i Sloveniji, u kojima su se svojevremeno nalazila dva najveća rudnika žive u Evropi. U Almadenu se živa vadila počevši od antičkg doba, dok je rudnik u Iliriji otvoren 1480. god.

Svjetska baština
----------------

Rudnici su 2012. godine upisani na UNESCO-ov popis mjesta svjetske baštine

Živa je relativno rijedak metal, čija je upotreba dugo bila nezamjenjiva u raznim tehničkim, hemijskim i industrijskim procesima. U velikim količinama i tokom dugog perioda proizvodio ga je mali broj rudnika širom svijeta, od kojih su dva najveća donedavna bila u Almadenu u Španiji i Idriji u Sloveniji. Lokacije svjedoče o interkontinentalnoj trgovini živom između Evrope i Amerike tokom vijekova. Kontrola vađenja žive omogućila je kontrolu tržišta, koje je vrlo brzo postalo interkontinentalno po obimu zbog svoje odlučujuće uloge u vađenju srebra iz ležišta u Novom svijetu. 

Teški metal, koji je tečan na sobnoj temperaturi i ima vrlo specifična hemijska i fizička svojstva, živa je takođe zagađivač, opasan po zdravlje ljudi. Na dva lokaliteta nalaze se tehnički ostaci velikog broja rudarskih okna, te njihove galerije i površinski objekti, sa artefaktima koji su specifični za vađenje ruda koje sadrže živu; oni također uključuju značajne urbane, monumentalne i infrastrukturne elemente te materijalne i simboličke materijale povezane sa životnim stilovima i društvenom organizacijom vađenja žive.

Izvori
------

1. ↑  „Spomenici upisani na listu svjetske baštine u Sloveniji". *UNESCO: Svjetska baština*. Pristupljeno 19. 11. 2022.
2. ↑  „Almaden i Ilirija, baština žive - br.1313". *UNESCO: Svjetska baština - whc.unesco.org*. Pristupljeno 9. 2. 2023. (`en`)

***Almaden i Ilirija, baština žive*** na Wikimedijinoj ostavi
**William Walker** (Nashville, Tennessee, 8. maj 1824. - Trujillo, Honduras, 12. septembar 1860.) bio je američki pustolov, koji se proslavio time što se dokopao položaja predsjednika Nikaragve (1856.-57).

Historija
---------

William je bio ambiciozan mladić nemirna duha, koji se prije odlaska u Kaliforniju, okušao kao ljekar, advokat, novinar i najamnik.

U Kaliforniju se doselio 1850. kad je proglašena američkom saveznom državom. Ponadao se da bi mogao 
kolonizirati meksičku Donju Kaliforniju i Sonoru. 
Sa malom najamničkom vojskom isplovio je iz San Francisca u oktobru 1853.
Nakon što se iskrcao u La Pazu, proglasio je nezavisnost svoje nove republike po uzoru na Republiku Teksas. 
Snažan meksički otpor i nedostatak ratnog materijala primorali su ga da se u maju 1854. povuče u domovinu.

Točno godinu dana nakon tog otplovio je u novu pustolovinu, ovaj put u Nikaragvu na poziv jedne od frakcija građanskog rata.

Kad je Walker stigao u Nikaragvu, službenici kompanije *Cornelius Vanderbilt's Accessory Transit*; Cornelius Garrison i Charles Morgan, pružili su mu financijsku pomoć, zatraživši zauzvrat da on njima omogući da preuzmu kompaniju. Uz tu novčanu pomoć William je okupio najamničku vojsku, pa je do kraja 1855. praktički zagospodario Nikaragvom, zemljom koja je tada bila ključna za transport između Atlantik i Pacifika.

Walker je održao dato obećanje i zaplijenio imovinu kompanije pod izgovorom da krši povelju i dao je Garrisonu i Morganu. U julu 1856. je proglašen predsjednikom Nikaragve, ali se uspio održati na vlasti pod naletom koalicionih snaga centralnoameričkih država samo do maja 1857. 
Da bi izbjegne zarobljavanje, predao se Mornarici Sjedinjenih Država, koja ga je vratila u Sjedinjene Države.

U novembru je pokrenuo još jednu kampanju na Nikaragvu, ali je uhapšen i vraćen u Sjedinjene Države kao zatvorenik na uvjetnoj slobodi. 
U svom trećem pokušaju da zavlada Centralnom Amerikom 1860. iskrcao se u Hondurasu, gdje je zarobila Britanska kraljevska mornarica i predala honduraškim vlastima, koje su ga pogubile.

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5 6 7  „*William Walker American adventurer*" (engleski). Encyclopaedia Britannica. Pristupljeno 17.4.2023.

Vanjske veze
------------

***William Walker (filibuster)*** na Wikimedijinoj ostavi

* *William Walker American adventurer* (`en`)
**Kraljevska rezidencija Marfa** nalazi se 30  km sjeverozapadno od Lisabona, Portugal. Izgradio ju je kralj Žoao V Portugalski počevši od 1711. a završena je 1755 godine po njegovom shvatanju koncepcije monarhije i države.

U ovoj impozantnoj četvorougaonoj građevini nalaze se kraljeva i kraljičina palata, kraljevska kapela u obliku rimske barokne bazilike, franjevački samostan i biblioteka koja sadrži 36.000 svezaka.

Svjetska baština
----------------

Kompleks se sastoji od Cerco vrta geometrijskog rasporeda i kraljevog lovnog parka (Tapada) što je sve zajedno ilustracija moći portugalskog kraljevstva. Žoao V je usvojio rimske i italijanske barokne arhitektonske i umjetničke modele i naručio umjetnička djela koja Mafru čine izuzetnim primjerom italijanskog baroka.

Ovaj ogromni kompleks, većim dijelom izgrađen od lokalnog *lioz* krečnjaka, s površinom od skoro 40.000 m² jedna je od najvećih kraljevskih palača. Pročelje je dugo 220 metara, a cijeli kompleks obuhvata 37.790  m² s oko 1.200 soba, više od 4.700 vrata i prozora, te 156 stepeništa.

Projektovao ju je njemački arhitekt Johann Friedrich Ludwig kao simetričan kompleks u kojem sredinju osu zauzima bazilika i nastavlja se po dužini kroz glavnu fasadu (dugu 220 m) do dva tornja s gomoljastom kupolom. Zgrade samostana nalaze se iza glavne fasade, a u njima se nalazi i velika biblioteka s oko 30.000 rijetkih knjiga. Bazilika je ukrašena s nekoliko italijanskih kipova i uključuje šest orgulja i dva kariljona od 98 zvona u tornjevima bazilike.

### Palača

Prostrani kraljevski apartmani smješteni su na drugom spratu, kraljevi na kraju palače, a kraljičini udaljeni 200 m na drugom kraju. Lovačka trofejna soba (*Sala dos Troféus*) ukrašena je brojnim lobanjama jelena, namještaj je izrađen od rogova i prekriven jelenjom kožom, a čak su i svijećnjaci napravljeni od jelenjih rogova. Galerija Benedikta (*Sala da Benção*) graniči s gornjim nivoom bazilike. Kraljevska porodica mogla je ovdje prisustvovati molitvi, sjedeći kraj prozora koji se otvarao u baziliku.

Godine 2019. rezidencija je uvrštena na UNESCO-ov popis svjetske baštine.

Izvori
------

1. ↑  „Spomenici upisani na listu svjetske baštine u Portugalu". *UNESCO: Svjetska baština*. Pristupljeno 19. 04. 2023. (`en`)
2. ↑  Nacionalna palača Marfa - web.archive.org - Pristupljeno 30.04.2023
3. ↑  „Kraljevska rezidencija Marfa - br.1387". *UNESCO: Svjetska baština - whc.unesco.org*. Pristupljeno 9. 4. 2023. (`en`)

***Kraljevska Marfa palača*** na Wikimedijinoj ostavi
Friks i Hela
**Hela** (starogrčki: ) bila je, u grčkoj mitologiji, kći Atamanta i Nefele, sestra Friksova, te eponimna heroina Helesponta.

Mitologija
----------

Atamantova supruga, smrtnica Inona, mrzela je svoje pastorke, Friksa i Helu, pa su ovi morali bežati iz Koroneje, kako ne bi bili prineseni na žrtvu. Naime, kad je jednom u Atamantovom kraljevstvu zavladala suša, kralj je poslao glasnika u Delfe da pita proročište za savet kako da se otkloni ta nevolja. Pošto ga je Inona podmitila, glasnik je slagao Atamanta da je proročište zapovedilo da se Friks i Hela prinesu na žrtvu. Kad su već bili spremni za žrtvu, dvoje dece spasao je jedan zlatoruni oran, porod Posejdona i Teofane, koga je poslala Nefela i koji ih je preneo u Kolhidu. No, dok je ovan preletao preletao Propontidu, između Sigeja i Hersoneza, Hela je pala u more, koje se od tada po njoj naziva Helespontom. Helin grob kasnije je pokazivan kod grada Paktije na Helespontu, no verovatno se zapravo radilo o kenotafu.

Kasnije se pripovedalo da je Helu spasao Posejdon, kome je rodila tri sina ― Peona, Edona i Almopa, eponimne heroje Peonjana, Edonjana i Almopljana.

Literatura
----------

* Schmitz, Leonhard (1867), „Helle",  Smith, William, *Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology*, Boston
* Srejović, Dragoslav; Cermanović-Kuzmanović, Aleksandrina (1989). *Rečnik grčke i rimske mitologije*. Beograd: Srpska književna zadruga.
(`fa`) *Tehrān* (1857)
**August Karl Krziž** (Tábor, 12. maj 1814. − Chrudim, 19. januar 1886), češki topnički časnik i kartograf u službi Austrijskog Carstva.

A. K. Krziž bio je članom stručne skupine koju je ranih 1850-ih godina u Iran pozvao Amir Kabir, veliki vezir u službi kadžarske dinastije. Ovo društvo znanstvenika predstavljalo je neslužbeno austrijsko poslanstvo s obzirom da je carski dvor u Beču pokušavao izbjeći privid jačanja političkog utjecaja u Jugozapadnoj Aziji. Krziž je predavao na vojnom odsjeku „Kuće znanosti" (perz. *Dar al-Fonun*; preteča Teheranskog univerziteta), a 1857. godine zadužen je s dvojicom iranskih studenata za izradu precizne karte grada Teherana. Karta je na perzijskom jeziku, u mjerilu 1:2880 odnosno na veličini papira 92 x 76 cm, a prikazuje stare fortifikacije dužine od sedam kilometara, šest gradskih vrata, kraljevsku citadelu (perz. *Arg*), trgovački centar (veliki bazar), te tri gradska kotara.

A. K. Krziž iz Irana se vratio s kvalitetnim astrolabima koje su njegovi suvremenici kupovali i po pojedinačnoj cijeni od 50 dukata. Danas se zajedno s liječnikom J. E. Polakom smatra jednim od najznačajnijih osoba koje su pridonijele poznavanju Irana u Centralnoj Evropi tokom 19. vijeka.

Povezano
--------

* Historija kartografije

Literatura
----------

* (`en`) Alai, Cyrus (15. decembra 2000). „iv. Cartography of Persia". *Geography*. Encyclopædia Iranica. New York: Columbia University.
* (`de`) Bettelheim, Anton; Redlich, Oswald; Obermayer-Marnach, Eva (1968). *Krombholz Ernst-Kvet*. Österreichisches Biographisches Lexikon 1815-1950. **IV. 19**. Graz: Hermann Böhlaus Nachfolger. str. 309. DOI:10.1553/0x002825ea. OCLC 830222566.
* (`en`) King, David A. (1999). *World maps for finding the direction and distance to Mecca: innovation and tradition in Islamic science*. Leiden: Brill Publishers. str. 185. ISBN 9789004113671. OCLC 768028963.
* (`en`) Slaby, Helmut (20. jula 2005). *Austria*. Encyclopædia Iranica. New York: Columbia University.


|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 34755812
* LCCN: n87120666
* ISNI: 0000 0001 1507 0384
* GND: 143519395
* BNF: cb15318109w (podaci)
* NKC: jk01070134

 |
Grb Ivanova
Zastava Ivanovske pokrajine
**Ivanovo** (ruski: Ива́ново) je upravno središte Ivanovske oblasti u Rusiji. Zemljopisni položaj mu je 57°01′N, 40°59′E, 250 km sjeveroistočno od Moskve.

Broj stanovnika: 

434.000 (1974).

407.400 (2004).

Ivanovo se tradicionalno nazivalno tekstilnom prijestolnicom Rusije. Budući su većina zapošljenih u toj industriji žene, grad je bio znan i kao "Grad nevjesta". Vjerojatno najslavnija stanovnica ovog grada je bila francuska postomderna spisateljica Nathalie Sarraute.

U gradu su brojne upravne i kulturne ustanove. Od industrija su najvažnije tekstilna, a pored nje kemijske i strojogradnja.

Povijest
--------

Ivanovo se prvi put spominje 1561. godine.

U 17. stoljeću ovo se naselje razvilo u trgovački gradić. 1710. car Petar Veliki je naredio uvođenje tekstilne proizvodnje. 

U 19. stoljeću Ivanovo je bio vodeći ruski grad po tekstilnoj industriji i zvalo ga se "ruski Manchester".

Današnje Ivanovo je nastalo spajanjem industrijskog gradića Ivanova, gdje su se obrađivale tekstilne biljke, sa selom Voznesenskij Posad 1871. posljedica čega je da je do 1932, službeno ime gradu bilo **Ivanovo-Voznesensk**.

Početkom 20. stoljeća, Ivanovo se takmičilo sa Lodzem (gradom u Poljskoj, tada dijelom Ruskog carstva) za naslov glavno središte tekstilne proizvodnje u Europi. 

Budući su radnički životni uvjeti bili užasni, štrajkovi su bili učestali. Jedan od tih štrajkova je doveo do prve ruske revolucije. Prvi sovjeti na svijetu su uspostavljeni u ovom gradu 1905..

Znamenitosti
------------

U znamenitosti ovog grada spadaju Muzej pamuka, kao i umjetnički muzej, unutar kojem se, među ostalim, brojne ikone mogu vidjeti. U Ivanovu se može naići na djela svih umjetničkih pravaca od baroka do moderne umjetnosti. Posebno zanimljive su građevine konstruktivizma, među kojima se kao iznimno lijepi primjerak ističe Gradsko operno kazalište. U brojnim se oblicima može naći i bečki secesijski stil. Grad je bio sjedište brojnih plemićkih obitelji i stoga su brojne palače i vile u ovom gradu.

Eksterni linkovi
----------------

***Ivanovo (Ivanovska oblast, Rusija)*** na Wikimedijinoj ostavi

* Službene stranice grada Ivanova
**Jakša Kušan** (Zagreb, 1931.), hrvatski je novinar i publicist.

Životopis
---------

Jakša Kušan rodio se 1931. godine u Zagrebu. U Zagrebu je završio klasičnu gimnaziju. Pravo je studirao u Zagrebu i Beogradu a međunarodne odnose na London School of Economics. U svibnju 1955. godine zbog političkih razloga otišao je u emigraciju, u London, gdje je djelovao sve do kraja 1990. godine. U siječnju 1958. godine sa skupinom mladih izbjeglica pokrenuo je mjesečnik *Hrvatski bilten* a u siječnju 1959. godine mjesečnik *Nova Hrvatska*. Taj list izlazio je 32 godine, od 1974. godine kao dvotjednik. Krajem 1990. godine vratio se u domovinu i zajedno s uredništvom pripremao izdavanje *Nove Hrvatske* ali su zbog financijskih prilika nisu uspjeli. Poslije su, uz pomoć Matice hrvatske, pokušali izdavati list *Hrvatski tjednik* ali je nakon dva broja, izašlih za Božić i Novu godinu 1991./92. list zauvijek obustavljen. 

2000. godine objavio je knjigu *Bitka za Novu Hrvatsku*.

Literatura
----------

Jakša Kušan, *Bitka za Novu Hrvatsku*, Otokar Keršovani, Rijeka, 2000. ISBN 953-153-063-7
**Konstruisanje** ili **konstruiranje** je stvaralačko-duhovna aktivnost pri promišljanju najrazličitijih tehničkih sistema (alata, mašina, postrojenja, mostova).

U procesu inženjerskog konstruisanja, inženjeri primenjuju matematiku i temeljne nauke kao što su fizika i hemija te njihove izvedenice kao npr. nauka o čvrstoći, nauka o toploti, mehanika fluida) kako bi pronašli nova rešenja problema ili poboljšali postojeća rešenja.

´Iron Bridge´ prvi most od livenog gvožđa 1781.
Bager na parni pogon
Konstruisanjem se bave konstruktori, odnosno inženjeri iz raznih područja. Pod pojmom konstrukcija najčešće se podrazumeva opšte mašinstvo (automobilska industrija, brodogradnja, vazduhoplovstvo, alatničarstvo, raketna tehnika), ali i druga područja poput obrade drva itd.

Opsežne konstrukcije izrađuju se na temelju uspešno završene izrade i glavnog projekta, a jednostavne na temelju uspešnog razvoja. Prilikom konstruisanja uvek je važno oblikovati proizvod, što se mora raditi u bliskoj saradnji s konstruktorom i dizajnerom koji se međusobno pomažu u skiciranju, crtanju priborom za crtanje prema uzorku ili određenom predlogu. Tako nastaje crtež koji prikazuje predmet/objekat.

Generalno je nedovoljno izgraditi tehnički uspešan proizvod, već on mora zadovoljiti i dodatne zahteve (dostupne resurse, fleksibilnost za buduće izmene, troškove, bezbednost, tržišnost, produktivnost i uslužnost.). 
Inženjeri prvenstveno koriste znanja iz tehničkih nauka te matematike, logike, ekonomije i odgovarajuće iskustvo kako bi pronašli prikladna rešenja za određeni problem. 
Obično postoji više razumnih rešenja, tako da inženjeri moraju proceniti različite izbore konstrukcija i odabrati rešenje koje najbolje zadovoljava njihove zahteve. 

Inženjeri obično pokušavaju predvideti kako će njihova konstrukcija funkcionisati prema specifikacijama pre proizvodnje u punom obimu. Koriste: prototipove, makete, modele, simulacije, destruktivne i nedestruktivne testove. Testiranje osigurava da će proizvod raditi prema očekivanjima.

Inženjeri preuzimaju odgovornost za izradu konstrukcije koja će raditi onako kako se očekuje i neće uzrokovati neželjenu štetu. Inženjeri uključuju faktor bezbednosti u svoje konstrukcije kako bi smanjili rizik od neočekivanog kvara.

Poreklo reči
------------

Reč **konstruirati** dolazi iz nemačkog, francuskog ili latinskog jezika, gdje *construere* znači izgraditi, napraviti, složiti, izmisliti, projektovati, realizovati svoju ideju, uraditi plan, načiniti mehanizme, razviti iz osnovnog pojma (nauku, teoriju).
**Internacionalni aerodrom Johan Adolf Pengel** (engleski: *Johan Adolf Pengel International Airport*) (IATA: **PBM**, ICAO: **SMJP**) poznat kao **Aerodrom Paramaribo-Zanderij** je glavni surinamski aerodrom koji se nalazi u selu Zanderij, udaljen 45 km od južno od glavnog grada Paramariba.

Historija
---------

Aerodromski terminal
Prije Drugog svjetskog rata Zanderij je bio jedan od aerodroma koji je koristila američka avio-kompanija Pan American World Airways. 
Nakon što je Treći Reich okupirao Nizozemsku 1940. godine, Sjedinjene Američke Države su od nizozemske vlade u egzilu u Londonu dobile prava na vojnu bazu u tom aerodromu.

Prve američke snage stigle su na aerodrom 30. novembra 1941. i proširile objekte da postane transportna baza za slanje zaliha iz programa Zakona o zajmu i najmu u Ujedinjeno Kraljevstvo rutama preko sigurnijeg južnog Atlantika.

Ulaskom Sjedinjenih Američkih Država u rat u decembru 1941. važnost aerodroma Zanderij je drastično porasla, jer je postao glavna transportna baza na južnoatlantskoj ruti.
Iz Zanderija se transportirao Ratni materijal i trupe do aerodroma Freetown u Sierra Leone i dalje do europskih i afričkih frontova.

Pored tog aerodrom su koristile protupodmorničke patrole da izviđaju karipske i južnoameričke obale.

Nakon stjecanja nezavisnosti aerodrom je 1989. dobio ime po bivšem političaru i premijeru Surinama *Johanu Adolfu Pengelu* (1916.-1970)

Izvori
------

1. ↑  „*Airport Statistics*" (engleski). Johan Adolf Pengel International Airport. Pristupljeno 26.11.2022.
2. 1 2 3 4 5 6  „*History*" (engleski). Japi Airport. Pristupljeno 26.11.2022.

Vanjske veze
------------

***Internacionalni aerodrom Johan Adolf Pengel*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Johan Adolf Pengel International Airport* (`en`)
Podolija (u žutom)
**Podolia** (ukr. *Поділля*, rus. *Подолье*, polj. *Podole*) je istorijska regija u istočnoj Europi, smještena u središnjo-zapadnoj i jugo-zapadnoj Ukrajini i u sjevero-istočnoj Moldaviji, odnosno u sjevernom Pridnjestrovlju. Ime potječe od staroslavenskog prefiksa *po* (chu. по) i imenice *dol* (chu. долъ; dolina).  

Oblast nema točno određenih granica, mada se po običaju nalazi otprilike na prostoru između porječja gornjeg toka rijeke Buga i porječja srednjeg toka rijeke Dnjestra, gdje se proteže Podoljska visoravan (ukr. *Подільська височина*), tj. visoravan na 400 mt. n. v. stvorena na granitnoj podlozi prekrivenoj lesom, koju su rijeke duboko urezale stvarajući kanjonske riječne doline.  

Klima je izrazito kontinentalna. Prevladava tlo crnice (rus. *Чернозёмы*), što Podoliju čini vrlo plodnim područjem. Močvare se javljaju samo uz Bug, tako da je oblast uglavnom poljoprivredna.  
 
Glavna mjesta su Vinica, Hmeljnicki, Kamjanjec, Balta, Mohiljiv, Ribnica.  

Tragovi civilizacije su ovdje vrlo davni ali priča o istorijskog regiji počinje u 9. vijeku kada je Oleg, knez Kijeva i Novgoroda, proširio svoje zemlje uključući ove prostore, tada zvane «*Ponizie*». Gradić Bakota će služiti kao upravni centar Ruskog Kraljevstva. Zatim su u 14. vijeku zemlje Ponizija pale pod napadom Mongola do Bitke kod Plavih Voda (1362), kada je Algirdas, vojvoda Litve, pobio vojsku Zlatne Horde i potom pripojio svojim teritorij pod imenom *Podolija*, što ima isto značenje *Ponizije* ali je oblikovano prema poljskom. Nakon smrti litavskog kneza Vitolda (1430), Podolija je uključena u Kraljevinu Poljsku koja će stvoriti Vojvodstvo Podolije (polj. *Województwo Podolskie*, 1434–1795). Turci su ju osvojili 1672. po čemu je nastao Podolski ejalet, dio Osmanskog carstva sa središtem u mjestu Kamaniçe. Podolija je vraćena pod vlast Poljske 1699. ali je patila zbog nestabilnosti Poljsko-Litvanske Unije i postala kroz 18. stoljeće predmet ambicija Ruskog carstva i Habsburške krune.  

Godine 1944. Crvena Armija je osvojila Podoliju, a kada je 1945. istočna granica Poljske službeno postavljena duž Curzonove linije, cijela oblast je ostala u Ukrajinskoj Sovjetskoj Republici. Većina preostalih Poljaka i Židova je pobjegla ili je protjerana u Poljsku. Godine 1991. Ukrajina je proglasila nezavisnost od Sovjetskog Saveza (v. Raspad Sovjetskog Saveza) dok je se u zamršenim prilikama preko Dnjestra stvorila Republika Pridnjestrovlja (1990/1991.) pod vodstvom Igora Smirnova.

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* NKC: ge134431

 |
Accipiter nisus
**Obični kobac** (lat. *Accipiter nisus*) je mala ptica sokolovka koja živi u Sjevernoj Europi, Aziji i Sjevernoj Africi. Ta sokolovka je također i ptica selica.

Opis
----

Ptica ima kratka krila i dugo tijelo te su mužjaci veliki 24-34 cm s rasponom krila od 59-64 cm. Mužjaci imaju tamno sivo perje i crvenkasti trbuh.

Ženke su velike 34-41 cm i raspon krila doseže 67-80 cm. One imaju sivo perje s bijelim točkicama po tijelu te se u letu glasaju s prepoznatljivim "*flap-flap*".

Prehrambene navike
------------------

Obični kobac hrani se manjim pticama kao što su kos i jarebica (ponekad lovi i vrapce), miševima i šišmišima. U lovu se oslanja na svoj izrazito oštar vid i vidi puno bolje od čovjeka. Svojim kandžama na nogama i kljunom životinje rastrga na sitne komade.

Razmnožavanje
-------------

Ženka u svibnju ili srpnju izgradi gnijezdo u koje snese otprilike 5 jaja i sjedi na njima nekoliko tjedana. Izlegu se ptići i u gnijezdu ostanu dovoljno dugo dok ne postanu samostalni.

Način leta običnog kobca

Ugroženost
----------

Nekada je obični kobac bio rijedak, no danas je zaštićen i broj tih ptica polako i raste.

Podvrste
--------

* Postoji 7 podvrsta običnog kopca. To su:

1. **Accipiter nisus dementjevi**
2. **Accipiter nisus granti**
3. **Accipiter nisus melaschistos**
4. **Accipiter nisus nisosimilis**
5. **Accipiter nisus nisus**
6. **Accipiter nisus punicus**
7. **Accipiter nisus wolterstorffi**

Galerija
--------

* Ilustracija odraslih običnih kobacaIlustracija odraslih običnih kobaca
* Ženka ima prepoznatljivo sivo perjeŽenka ima prepoznatljivo sivo perje
* Obični kobac u letuObični kobac u letu
* Obični kobac na poljuObični kobac na polju
* Glava običnog kobca s velikim očima i oštrim kljunomGlava običnog kobca s velikim očima i oštrim kljunom
* 

***Obični kobac*** na Wikimedijinoj ostavi
***Martes*** je rod svrstan u potporodicu *Mustelinae* unutar porodice *Mustelidae*. To su vitke, okretne životinje, prilagođene životu u tajgama, a pronalazi ih se u crnogoričnim i sjevernim bjelogoričnim šumama diljem sjeverne polutke. Imaju kitnjast rep i velike šape s kandžama koje se mogu djelomično uvući. Boja krzna razlikuje se kod svake vrste, od žućkastog do tamnosmeđeg te u većini slučajeva veoma je cijenjeno od strane krivolovaca. Ove su životinje zvijeri i povezane su s gorskim kunama, američkim vidricama i lasicama. Njihova prehrana uključuje vjeverice, miševe, zečeve, ptice, kukce i jaja, a pojest će i voće i lješnjake kada su im dostupni.

Samotne su životinje, susrećući se s pripadnicima svoje vrste samo tijekom sezone parenja u kasno proljeće ili rano ljeto. U rano proljeće koti se i do petero slijepih i gotovo golih mladunaca. Sisaju mlijeko do drugog mjeseca svoga života te napuštaju majku i postaju samostalni s navršenih tri do četiri mjeseca života.

Nedavna DNK istraživanja pokazala su kako je rod ***Martes*** zapravo polifiletičan, smještajući vrste *Martes pennanti* i *Martes americana* izvan roda i povezujući ih s rodovima *Eira* i *Gulo*, stvarajući granu novog svijeta. Rod se prvenstveno razvio prije sedam milijuna godina, tijekom pliocena.

Vrste
-----

* američka kuna, *Martes americana*
* žutogrla kuna, *Martes flavigula*
* kuna bjelica, *Martes foina*
* istočna kuna, *Martes gwatkinsii*
* kuna zlatica, *Martes martes*
* japanska kuna, *Martes melampus*
* kuna ribolovac, *Martes pennanti*
* samur, *Martes zibellina*

Drugi projekti
--------------

|  |  |
| --- | --- |
|  | U Wikimedijinoj ostavi ima još materijala vezanih za: **Martes** |
|  | Wikivrste imaju podatke o: **rodu Martes** |
**Jharkhand** O ovom zvuku pronunciation?/i (hindi: झारखंड, Bengali: ঝাড়খণ্ড,IPA: [dʒʰaːrkʰəɳɖ]) je država u istočnom dijelu Indije. Izdvojena je iz južnog dijela države Bihar 15.11. 2000. Jharhkand graniči s državom Bihar na sjeveru, državama Uttar Pradesh i Chhattisgarh na zapadu, državomOrissa na jugu, i državom Zapadni Bengal na istoku. 

Industrijsko središte Ranchi je glavni grad države. Ostali važniji gradovi i industrijski centri su Jamshedpur, Bokaro,Sindri, Giridih, Gumla, Deoghar, Hazaribagh i Dhanbad, koji je nekoć bio dio Zapadnog Bengala. 

Jharkhand je isto tako poznat po nadimku *Vananchal* (*vana* plus *anchal*, što znači *zemlja drva*). Jharkhand je poznat po mineralnom bogastvu i šumarskoj industriji.

Eksterni linkovi
----------------

* Jharkhand State Government Official website Arhivirano 2009-05-13 na Wayback Machine-u
* Jharkhand Arhivirano 2006-07-16 na Wayback Machine-u

| * p
* r
* u
Države i teritorije Indije Indija |
| --- |
| Države | 
Andhra Pradesh • Arunachal Pradesh • Assam • Bihar • Chhattisgarh • Goa • Gujarat • Haryana • Himachal Pradesh • Jammu i Kashmir • Jharkhand • Karnataka • Kerala • Madhya Pradesh • Maharashtra • Manipur • Meghalaya • Mizoram • Nagaland • Orissa • Punjab • Rajasthan • Sikkim • Tamil Nadu • Tripura • Uttarakhand • Uttar Pradesh • Zapadni Bengal
 | Karta država i teritorija Indije |
| Unijske teritorije | 
Andamanski i Nikobarski Otoci • Chandigarh • Dadra i Nagar Haveli • Teritorij nacionalnog glavnog grada Delhi • Daman i Diu • Lakshadweep • Pondicherry
 |

***Jharkhand*** na Wikimedijinoj ostavi
The seal of the University of California, Los Angeles (UCLA)

**University of California, Los Angeles** (UCLA) je javni univerzitet u američkoj saveznoj državi Kaliforniji koji je deo lanca javnih univerziteta University of California. Glavno sedište se nalazi u naseljenom području naselja Vestvud. Univerzitet je osnovan 1919. godine i danas ga pohađa oko 40 000 studenata. Drugi je univerzitet po starosti i središte u sistemu Univerziteta Kalifornije sa najvećim brojem upisanih studenata u državi.

Većina programa ovog kalifornijskog univerziteta spada među dvadeset najkvalitetnijih u SAD. Septembarsko izdanje časopisa "Washington Monthly" 2006. godine proglasilo je ovaj univerzitet četvrtim najkvalitetnijim univerzitetom u SAD. U izdanju za 2007. godinu "U.S. News & World Reporta" dobilo je 26. mesto u poretku „Najboljih američkih univerziteta".

Takođe, UCLA je rangirala Međunarodna naučna fondacija (National Science Foundation) kao javno naučni univerzitet broj 1 u SAD (po iznosu istraživačkih troškova) i kao drugi najkvalitetniji univerzitet od svih javnih i privatnih univerziteta u SAD, odmah posle " ; univerziteta Džon Hopkins ".

Jedan je od najselektivnijih univerziteta u SAD. 2005. godine ga je upisalo 11.750 studenata, a prijavilo se više od 47 000. U tom semestru u UCLA je poslano više molbi za upis nego u bilo koji drugi univerzitet u zemlji. Sportski timovi ovog univerziteta koji se takmiče pod nazivom "The Bruins", pobedili su na 120 nacionalnih prvenstava i na 99 prvenstava u organizaciji NCAA do 2006. što je više od svih ostalih univerziteta. Takođe, u 2006-oj univerzitet je završio „UCLA kampanju" u koju je uloženo više od 3,05 milijardi dolara i to je trenutno najuspešnija kampanja prikupljanja sredstava u istoriji visokog obrazovanja. Studenti dolaze iz svih delova SAD i iz više od 100 stranih zemalja, a većina studenata diplomskog studija su iz Kalifornije.

Spoljašnje veze
---------------

|  |  |
| --- | --- |
|  | U Wikimedijinoj ostavi nalazi se članak na temu: **University of California, Los Angeles** |

* Oficijalni sajt UCLA
* Sajt UCLA Bruinsa

Vidi još
--------

* Akreditacija institucija za visoko obrazovanje u SAD-u
*Za ostale upotrebe, v. Vrbanja (razvrstavanje).*

Vrbanja u Čelincu zimi
Vrbanja kod "Incelovog mosta" u Banjaluci
**Vrbanja** je rijeka u zapadnom dijelu srednje Bosne; uz Ugar, najveća je desna pritoka Vrbasa. Njen sliv obuhvata površinu od oko 703,5 km² i ima značajan hidropotencijal. Kontroverzni su podaci o njenoj dužini: od 84 do 94,5 km.

Izvire na planini Vlašić, uzvodno od sela Pilipovina (na visini od 1530 metara), u rejonu Prelivode – razvođu sa rijekama Ugar, Ilomska i Bila. To razvođe je u radijusu (samo) oko 2,5 km; na prijevoju je između Vlašića (vrh 1943 m n/v) i Meokrnja (vrh 1425 m n/v). Tu se razdvajaju slivovi Vrbanje, Ugra i Lašve (tj. Vrbasa, na jugozapadu) i Usore (tj. Bosne, na sjeveroistoku)..

Vrbanja protiče kroz Kruševo Brdo, Šiprage, Vrbanjce, Kotor-Varoš, Zabrđe, Čelinac i naselje Vrbanja pri ušću u Banjaluci. Ulijeva se u Vrbas, uz prigradsko naselje Česma kod Banja Luke, na visini koja je za 1356 metara niža od izvora. Prima mnoge pritoke sa planina Vlašić, Čemernica, Borja i Uzlomac.

S desne strane u Vrbanju se ulijevaju Bobovica/ Kruševica, Lopača, Trnovac, Crkvenica, Stopánski, Ulički, Maljavska rijeka, Kruševica, Jezerka, Bosanka, Jelovac, Smrdelj, Uzlomački potok, Svinjara, Crna rijeka i Jošavka, a s lijeve: Čudnić, Kovačevića potok, Crepovski potok, Tuleški potok, Ćorkovac, Demićka, Sadika, Grabovička rijeka, Duboka, Vigošća (Vigošta), Cvrcka, Dubokovac, Jakotina, Marića potok, Bijeli potok i Tovladićki potok.

Austrijske vlasti su svojevremeno u slivu Vrbanje izgradile širu mrežu uskotračnih pruga. Primarna namjena pruga je bila da, uz posredovanje Zemaljske vlade u BiH, intenzivira eksploataciju šumskog blaga i ostalih prirodnih resursa. Pruga je dolazila iz Kotor-Varoša, a na području Šipraga se račvala u nekoliko pravaca. Uzvodno je vodila preko Bovovica do "Čekrka", a zatim – nakon transporta lokomotive, pomoću "čekrka" (u klancu između Šepirica i Jasena) – do Riječica (1300 m n/v).

Dolinom Vrbanje danas vodi regionalna cesta Banja Luka – Kotor-Varoš – Maslovare za Teslić i Doboj, sa priključkom za Šiprage i Kruševo Brdo. Od Banja Luke do Čelinca je i dio željezničke pruge Banja Luka – Doboj – Sarajevo – Mostar – Ploče.

Literatura
----------

1. ↑  Bertić I. Ur. (1987): Veliki geografski atlas Jugoslavije. SNL, Zagreb.
2. ↑  Mučibabić B. Ur. (1998: Geografski atlas Bosne i Hercegovine. Geodetski zavod BiH, Sarajevo.
3. ↑  Bihalji-Merin O. et al. Ur. (1968): Mala enciklopedija Prosveta - Opšta enciklopedija, drugo izdanje (A-LJ), Prosveta, Beograd.
4. ↑  Spahić M. et al. (2000): Bosna i Hercegovina (1:250.000). Izdavačko preduzeće „Sejtarija", Sarajevo.
5. ↑
6. ↑  Vojnogeografski institut, Izd. (1955): Travnik (List karte 1:100.000, Izohipse na 20 m). Vojnogeografski institut, Beograd.
**Arheološko mjesto Filipi** nalazi se u podnožju akropole pored savremenog naselja Filipi, 13,5 km sjeverozapadno od Kavale, u severoistočnoj Grčkoj. Leži na drevnoj ruti Via Egnatia, koja povezuje Evropu i Aziju. Sadašnja opština Filipi nalazi se u blizini ruševina antičkog grada i dio je regiona Istočne Makedonije i Trakije u Kavali.

Istorija
--------

Njegovo originalno ime bilo je Krenides (grčki: Κρηνῖδες - *Fontane*) nakon što su ga osnovali kolonisti 360/359. p.n.e. Godine 356. p.n.e. je pripao Makedoniji, pa ga je Filip II Makedonski preimenovao 356. godine p.n.e. 

Zbog strateškog položaja Filip II je grad opasao odbranbenim zidom, a djelomično isušio okolnu močvaru, o čemu svjedoči pisac Teofrast. Otkriće novih rudnika zlata u blizini grada, u Asili, i otvaranje kovnice novca, doprinijelo je bogatstvu kraljevine i njenom brzom razvoju u odnosu na ostale grčke države i u odnosu na susjedne države Ilira i Tračana. Filipi je sačuvao svoju autonomiju u okviru Kraljevine Makedonije i imao svoje političke institucije (Skupštinu demosa). 

Kad su Rimljani srušili makedonsku dinastiju Antigonida u Trećem makedonskom ratu 168. god. p.n.e, podijelili su kraljevinu na četiri nezavisne države a Filipi je postao glavni grad Istočne Makedonije. 

Nakon bitke kod Filipia 42. godine p.n.e. između vojske koju su predvodili Marko Antonije i Oktavijan i vojske Cezarovih ubica, teritorija Filipa je centurirana (podijeljena na kvadrate zemlje) i podijeljena kolonistima. Nastavio se razvijati kao *mali Rim* kojim su upravljala dva vojna oficira, duumviri, koji su imenovani direktno iz Rima, slično rimskim kolonijama. Bio je dopunjen rimskim javnim zgradama kao što su Forum i monumentalna terasa sa hramovima na sjeveru. 

Kasnije je Filipi postao centar hrišćanske vjere nakon posjete i boravka apostola Pavla 49-50. Njegovi ostaci predstavljaju izuzetno svjedočanstvo o ranoj uspostavi hrišćanstva. Arheolozi su od 1958-1978. otkrili biskupski kvart i osmougaonu crkvu, velike privatne rezidencije, novu baziliku u blizini Muzeja i još dvije na nekropoli istočno od grada.

Postojao je sve do 14-og vijeka kada je napušten nakon osmanskog osvajanje Grčke.

Svjetska baština
----------------

Arheološko mjesto Filipi je 2016. godine upisano na UNESCO-ov popis mjesta svjetske baštine.

Od helenističkog grada Filipa II, ostale su zidine i njihove kapije, pozorište i pogrebni hram. 

* Antički teatarAntički teatar
* Rimski ForumRimski Forum
* Podni mozaik u Baziliki A, sa imenom svetog PavlaPodni mozaik u Baziliki A, sa imenom svetog Pavla
* Hrišćanska bazilika BHrišćanska bazilika B

Izvori
------

1. ↑  „Spomenici upisani na listu svjetske baštine u Grčkoj". *UNESCO: Svjetska baština*. Pristupljeno 19. 11. 2022.
2. ↑  „Arheološko mjesto Filipi - br.1517". *UNESCO: Svjetska baština - whc.unesco.org*. Pristupljeno 9. 2. 2023. (`en`)

***Arheološko nalazište Filipi*** na Wikimedijinoj ostavi
**Zutuhili**, (znani i kao *Tz'utujil*, *Tzutujil*, *Tzutuhil*, *Sutujil*) su domorodački indijanci Gvatemale kojih danas ima oko 106,000.

Karakteristike i historija
--------------------------

Najveći dio Zutuhila danas živi oko Jezera Atitlán na jugoistoku Gvatemale u Departmanu Sololá

Njihov Zutuhilski jezik pripada jednom od 9 gvatemalskih majanskih jezika, koji iako su slični nisu međusobno razumljivi.
Pored svog materinskog većina ih govori i španjolski. 
Danas se uglavnom bave poljoprivredom za vlastite potrebe, neki dopunjuju svoj prihod, uzgajajući kavu, šećernu trsku, kardamon i banane koje prodaju. Uzgajaju i ovce od čije vune tkaju odjeću i rukotvorine.

Oko 70 % Zutuhila su animisti, koji štuju duhove prirode i predaka, a oko 30 % kršćani raznih denominacija.

Za pretkolumbovskih vremena Zutuhili su živjeli zajedno sa srodnim majanskim plemenima; Quichima i Cakchiquelima po vulkanskim planinama oko jezera. Pokorio ih je španjolski konkvistador Pedro de Alvarado nakon što je zauzeo 1524. njihovu prijestolnicu - *Chuitinamit*.

Izvori
------

1. 1 2 3 4  „*Tzutujil in Guatemala*" (engleski). Joshua Project. Pristupljeno 16.3.2023.
2. ↑  „*Departamento de Sololá*" (španjolski). Tellioz. Pristupljeno 16.3.2023.

Vanjske veze
------------

***Tzutuhil*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Tzutujil in Guatemala* (`en`)
**Istorijski grad Banska Štiavnica i tehnički spomenici u njegovoj okolini** nalaze se u oblasti Banjskoj Bistrici, Slovačka. To je grad sa više od 10.000 stanovnika, smješten u udolini planinskog područja Štiavnica nastale urušavanjem drevnog vulkana. To je potpuno očuvan srednjovjekovni grad.

Istorija
--------

Arheološkim istraživanjima utvrđeno je da je područje bilo naseljeno u doba neolita. Prvo rudarsko naselje osnovali su pripadnici keltskog plemena Kotini, koji su se ovdje naselili u vrijeme Markomanskih ratova tokom 3. eg vijeka p.n.e. U ranom srednjem vijeku područje su naselili Slaveni, a Slovaci su utvrđeno naselje osnovali u 10. i 11. stoljeću. Lokalitet je nazvan *zemlja rudara* 1156. godine. Lokalno stanovništvo je dalo naziv „Štiavnica" (*kiseli potok*) naselju u dolini, a naselje na brdu nazvano je „Bana" (*rudnik*). Jedinstveni zajednički naziv Banska Štiavnica prvi put je dokumentovan 1255. godine. 

Tokom Osmanskih ratova, Turci su nastojali osvojiti bogate rudarske gradove u Gornjoj Ugarskoj (Banska Štiavnica, Banska Bistrica i Kremnica). Ova nova prijetnja navela je Bansku Štiavnicu da izgradi moćna utvrđenja, uključujući dva zamka, u 16. stoljeću.

Stari srednjovjekovni rudarski centar prerastao je u grad s renesansnim palačama, crkvama iz 16. stoljeća, elegantnim trgovima i dvorcima. Urbano središte se uklapa u okolni pejzaž, koji sadrži vitalne relikvije rudarskih i metalurških aktivnosti prošlosti.

Svjetska baština
----------------

Istorijski grad Banska Štiavnica i tehnički spomenici u njegovoj okolini su 1993. godine upisani na UNESCO-ov popis mjesta svjetske baštine

Smješten u planinama Štiavnice, ovo područje pokriva ukupnu površinu od 20.632 ha i uključuje urbani centar Banske Štiavnice, kao i okolni krajolik koji sadrži vitalne relikvije rudarskih i metalurških aktivnosti tokom prošlosti vezanih prvenstveno za zlato i srebro. Većina rudarskih resursa nalazi se izvan urbanog područja.

* Crkva iz 1491. god. u srediniCrkva iz 1491. god. u sredini
* Stari zamak, zapadni bastionStari zamak, zapadni bastion
* Muzej u rudnikuMuzej u rudniku
* 
* 
* 
*

Izvori
------

1. ↑  „Spomenici upisani na listu svjetske baštine u Slovačkoj". *UNESCO: Svjetska baština*. Pristupljeno 19. 11. 2022.
2. ↑  „Istorijski grad Banska Štiavnica i tehnički spomenici u njegovoj okolini - br.618". *UNESCO: Svjetska baština - whc.unesco.org*. Pristupljeno 9. 2. 2023. (`en`)
3. ↑  Muzeji u prirodi

***Rudarski grad Banska Štiavnica*** na Wikimedijinoj ostavi
**Francisco Hernández de Córdoba** (Cabra kod Córdobe, oko 1475. - León Viejo, Nikaragva 1526.) bio je španjolski konkvistador 
i istraživač, koji je prvi doplovio do Yucatána i osnovao prve španjolske gradove u Nikaragvi.

Historija
---------

Francisco se 1511. otisnuo na Kubu 1511. 
Po nalogu tadašnjeg kubanskog guvernera Diega Velázqueza, kao kapetan organizirao je ekspediciju sa dva brigantina u potrazi za novim zemljama zapadno od Kube. Tako je u februaru 1517. postao je prvi Španjolac koji je doplovio do obale Yucatana. 
Zadivljen Majanskom civilizacijom i bogatsvom njihovih gradova, proglasio je novootkrivene zemlje domenom španjolskog kralja. Daljnje istraživanje prekinuo mu je sukob sa Majama u gradu Champoton, kojih je bilo više pa se ranjen vratio na Kubu.

Nakon tog je po nalogu tadašnjeg guvernera španjolskih kolonija *Castilla de Oro* - Pedra Ariasa De Ávile krenuo je 1524. iz Paname za Nikaragvu u kojoj je osnovao dva prva grada; León i Granadu (oni se još danas svađaju oko tog koji je stariji.

Kao prijatelj Bartoloméa de Las Casasa, koji ga je opisao kao hrabrog i dobrog vojnika, on je dobro postupao sa indijancima, i svojom malom kolonijom, što je bila rijetkost među tadašnjim konkvistadorima.

Iako se dobro slagao s lokalnim Indijancima, imao je samo problema sa svojim kolegama Španjolcima, jer se morao boriti protiv invazija rivalskih konkvistadora iz Hondurasa. 
Nakraju se zamjereo svom ljubomornom šefu Pedru De Ávili, kad je zatražio da ga postavi za guvernera kolonije koju je osnovao. 
De Ávila se toliko naljutio na Hernandeza da je krenuo vojskom na njega, uhapsio ga i osudio na smrt zbog izdaje i pogubio.

De Ávila se 1527. proglasio guvernerom Nikaragve i vladao njom do svoje smrti.

Izvori
------

1. 1 2  „*Francisco Hernández de Córdoba, Spanish conquistador*" (engleski). Encyclopædia Britannica. Pristupljeno 14.4.2023.
2. 1 2 3  „*Francisco Hernández de Córdoba*" (španjolski). Real Academia de la Historia. Pristupljeno 14.4.2023.
3. 1 2 3  „*Headless remains of Nicaragua's conquistador founder discovered*" (engleski). The Miami Herald. Pristupljeno 14.4.2023.

Vanjske veze
------------

***Francisco Hernández de Córdoba*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Francisco Hernández de Córdoba, Spanish conquistador* na portalu Encyclopædia Britannica (`en`)
**César Augusto Sandino** rođen kao *Augusto Nicolás Calderón Sandino* (Niquinohomo, 18. maj 1895. -Managua, 21. februar 1934.) bio je nikaragvanski revolucionar i vođa pobune protiv američke okupacije Nikaragve 1927.-1933.

Sandino je kao lider nikaragvanskih gerilaca izrastao u jednu od najkontroverznijih ličnosti centralnoameričke historije 20. vijeka. 
U Nikaragvi je postao narodni heroj, koji je svoje ime dao Sandinistima, revolucionarnom pokretu koji je vladao Nikaragvom od 1979. do 1990. godine.

Biografija
----------

Sandino je prvi put pročuo širom zemlje 1926. kada je uzeo oružje u ruke u znak podrške zahtjevu potpredsjednika Juana Bautiste Sacase da on dobije mandat za predsjednika.

Nakon intervencije Američkih marinaca 1927. Sandino se povukao sa nekoliko stotina ljudi u planine sjeverne Nikaragve, u kojima je uspješno ratovao i izbjegavao da ga zarobe marinci i Nacionalna garda Nikaragve. To mu je donjelo popularnost širom Latinske Amerike i izavalo val antiamerikanizma.

Njegova borba je nakraju rezultirala promjenem američke vanjske politike predsjednika Franklina D. Roosevelta, prema Latinskoj Americi nazvanoj *Politika dobrog susjedstva*.

Nakon povlačenja marinaca u januaru 1933. i inauguracije Sacase za predsjednika, Sandino je pozvan da se sastane sa Anastasiom Somozom, komandantom Nacionalne garde Nikaragve, na prividnu mirovnu konferenciju, ali su ga pripadnici Nacionalne garde umjesto toga oteli i ubili.

Izvori
------

1. ↑  Eduardo Galeano. „*Augusto Nicolás Calderón Sandino*" (španjolski). El Historiador. Pristupljeno 19.4.2023.
2. 1 2 3 4 5  „*César Augusto Sandino*" (engleski). Encyclopaedia Britannica. Pristupljeno 19.4.2023.

Vanjske veze
------------

***Augusto César Sandino*** na Wikimedijinoj ostavi

*César Augusto Sandino* (na portalu Encyclopaedia Britannica)