recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Tatjana (Tanja) Tagirov,** Zagreb, 8. svibnja (maja) 1961. – Beograd, 7. srpnja (jula) 2017. hrvatska i srpska novinarka i aktivistkinja.

Biografija
----------

Rođena je 8. svibnja (maja) 1961. u Zagrebu, gdje je 1984. diplomirala na Pravnom fakultetu. Već za vrijeme studija počela se baviti novinarstvom, priključivši se, 1983. godine, osnivačkoj redakciji glasovitog Radija 101, koji je tada emitirao u eksperimentalnoj fazi. 

Njene su priloge ubrzo zapazili urednici *Večernjeg lista,* u kojem je od 1984. do 1991. pratila pravosuđe. Tijekom tog vremena izvještavala je s mnogih ključnih pravosudnih događaja u državi. Predvodila je izvjestiteljsku ekipu Večernjeg lista na suđenju Fikretu Abdiću u aferi Agrokomerc, izvještavala iz okna rudnika u Trepči, za vrijeme rudarskog štrajka 1989. godine... Istodobno je pisala i za druga izdanja kuće Vjesnik, a ponajviše za za *Danas i* *Start.*

Svakako treba istaknuti i njenu suradnju u, tada gotovo mitološkom, omladinskom tjedniku "Polet", jer je dovedena (s Jasnom Babić, Damirom Strugarom, Đurđicom Klancir i Tihomirom Ladišićem) kako bi se formirala redakcija (glavnog urednika Zorana Simića) kojoj se pripisuje "Polet u kojem se pisalo bez stege, koji je najbolje izgledao i imao najšarolikiji sadržaj". 

U travnju (aprilu) 1991. prelazi prvo u zagrebačku redakciju YUTEL-a, a potom i u sarajevsku. Nakon prestanka emitiranja Yutela, dvije se godine bavila advokaturom, surađujući s Građanskim odborom za ljudska prava i aktivirajući se u mirovnom pokretu. Od 1993. radila je kao novinarka i urednica u *ARKzinu*, glasilu Antiratne kampanje Hrvatske, pišući kolumnu pod egidom »J'accuse«. Pisala je i za *Svijet*, *Globus*, *Nacional*, Slobodnu Dalmaciju, *Vreme*, *NIN* i dr. 

Od 1996. do 2001. živjela je i radila na relaciji Zagreb–Beograd, a od 2001. stalno se skrasila u Beogradu. Ubrzo postaje honorarna dopisnica HINA-e iz Beograda, a povremeno je objavljivala u beogradskom *Danas-u* i splitskoj *Slobodnoj Dalmaciji*. 

Petnaestogodišnji status slobodne novinarke okončala je 2005. zaposlivši se u tjedniku "*Vreme"*. Pisala je i za zagrebački tjednik "*Novosti"*.

Umrla je 7. srpnja (jula) 2017. u Beogradu od posljedica karcinoma. Sahranjena je na beogradskom Novom groblju.

Izvori
------

1. 1 2  Janković, Vesna (8. jula 2017.). „Tanja Tagirov: Arkzin je bio naš izmišljeni otok!". *Vox Feminae*. Pristupljeno 4. novembra 2017.
2. 1 2  „Radio 27: Nedjeljom ujutro: Život iz Kiševe fusnote". Radio Slobodna Evropa. 1. augusta 2005. Pristupljeno 4. novembra 2017.
3. 1 2  Mlakar, Mirko Vid (7. jula 2017.). „Tatjana Tagirov otputovala u Nebesku redakciju". *Autograf*. Arhivirano iz originala na datum 2017-09-13. Pristupljeno 4. novembra 2017.
4. ↑  Babić, Jasna (10. srpnja 2017.). „ZA SJEĆANJE NA KOLEGICU: Svi životi Tatjane Tagirov". *Lupiga*. Pristupljeno 4. studenoga 2017.
5. ↑  FoNet (11. jula 2017.). „Oproštaj od Tatjane Tagirov". N1 Srbija. Pristupljeno 4. novembra 2017. [*mrtav link*]

Eksterni linkovi
----------------

* članci Tatjane Tagirov objavljeni na web portalu *Novosti*
*Za ostale osobe ovog imena vidi Igor Štoković.*

**Igor Štoković** (Pula, 16. prosinca 1959. – Pula, 9. travnja 2015.), hrvatski ekonomist, političar i glazbenik.

Rodio se u Puli 16. prosinca 1959. Diplomirao je na Ekonomskom fakultetu Sveučilišta u Rijeci, a znanstveni stupanj doktora znanosti stekao je 1990. na istom fakultetu.

Na dužnosti gradonačelnika Pule bio je od 1993. do 1996.

U Arenaturistu bio je predsjednik nadzornog odbora od njegova konstituiranja, a 1998. postao je i njegov predsjednik. Godinu poslije bio je imenovan za predsjednika Uprave Arenaturista, a u tom poduzeću bio je do smrti na funkciji glavnog izvršnog direktora.

Zajedno s Lucianom Delbiancom i Denisom Mikolićem činio je trio *Kravate* u kojem je svirao klavijature i bio vokal.

Bio je redoviti profesor ekonomije na Fakultetu ekonomije i turizma »Dr. Mijo Mirković«, gdje je držao kolegije iz mikroekonomije.

Umro je u Općoj bolnici u Puli 9. travnja 2015.

Izvori
------

1. ↑  „Lista za izbor zastupnika u Hrvatski sabor". Državno izborno povjerenstvo. 5. studenoga 2003. Arhivirano iz originala na datum 2015-04-02. Pristupljeno 9. ožujka 2015.
2. 1 2 3 4 5 6  „Skraćeni prospekt". Arenaturist. 28. svibnja 2003. Arhivirano iz originala na datum 2016-03-04. Pristupljeno 9. ožujka 2015.
3. ↑  „Preminuo bivši gradonačelnik Pule Igor Štoković". Regional Express. 10. travnja 2003. Pristupljeno 10. travnja 2015.

Vanjske poveznice
-----------------

* Hrvatska znanstvena bibliografija: Štoković, Igor

| političke službe |
| --- |
| prethodnik**Luciano Delbianco** | **gradonačelnik Pule**1993. – 1996. | nasljednik**Giankarlo Župić** |
**Franz Adolf Freiherr von Seckendorff** (Gera, 17. ožujka 1857. – Waldsieversdorf, 8. svibnja 1941.), njemački oficir i vojskovođa iz Prvog svjetskog rata. Von Seckendorff je prije umirovljenja dosegao čin pješadijskog generala (*General der Infanterie*). 

Adolf von Seckendorff rođen je u plemićkoj obitelji kao sin Evana Freiherra von Seckendorffa i njegove supruge Pauline, rođene von Flemming. Imao je starijeg brata, Gustava, koji je također bio pješadijski general. Po diplomiranju na vojnoj akademiji 23. travnja 1874. godine, von Seckendorff je i službeno pristupio tadašnjoj Pruskoj vojsci u sklopu Njemačke carske vojske. Nakon brzog napredovanja već 1875. godine, godine 1884. premješten je, za nagradu, u novu jedinicu. Od 1908. do 1910. bio je zapovjednik utvrde u Mainzu, a 1913. godine je unaprijeđen u general-pukovnika te je postao zapovjednik utvrde u Königsbergu. 

Nakon aktivne službe u Prvom svjetskom ratu, von Seckendorff je 1917. godine postao vojni upravitelj Ösela nakon njemačke okupacije Zapadnoestonskog arhipelaga. S otoka je u veljači 1918. godine zapovijedao njemačkom okupacijom estonskog kopna te je 28. veljače 1918. godine pobjedonosno ušao u Tallinn, postavši i službeno vojni upravitelj okupirane Estonije. U tom je svojstvu bio direktno podređen upraviteljima šire vojne uprave znane kao *Ober Ost*. U svojstvu vojnog upravitelja, von Seckendorff je inicijalno dopustio organiziranje oružanih snaga na teritoriju Estonije u svrhu obrane i zaštite lokalnog stanovništva; to je omogućilo Andresu Larki da organizira paravojne postrojbe *Kaitseliit*. Međutim, odluka je povučena već u travnju 1918. godine, kada je vojno djelovanje na tlu Estonije zabranjeno. 

Von Seckendorff je aktivno služio u vojsci do svog umirovljenja 1919. godine. 

Bio je u braku s Johannom von Voß, rođenom Freiin von Beust, s kojom se vjenčao 6. listopada 1892. godine. Preminuo je 8. svibnja 1941. godine u Waldsieversdorfu.

Literatura
----------

* Freiherr von Bock: *Stammliste des Offizierkorps des 2. Garde-Regiments zu Fuß 19.6.1813–15.5.1913.* Verlag R. Eisenschmidt, Berlin 1913, S. 214f.

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 293074338
* GND: 1029148791

 |
**Zvezdan Jovanović** (Peć, 19. 7. 1965) je bivši pripadnik Crvenih beretki (Jedinice za specijalne operacije (JSO) Republike Srbije), koji je osuđen u prvostepenom postupku kao ubica predsednika Vlade Srbije − Zorana Đinđića.

Biografija
----------

Jovanović je rođen u Peći, na Metohiji. Radio je kao bravar. Godine 1991, pridružio se paravojnim srpskim dobrovoljačkim jedinicama Željka Ražnatovića Arkana. Bio je član paravojne formacije Crvene beretke u kojoj je stekao čin potpukovnika. Bio je aktivan u ratovima širom Jugoslavije, a naročito na Kosmetu. Kasnije je postao član Jedinice za specijalne operacije Republike Srbije.

Atentat na Zorana Đinđića
-------------------------

*Glavni članak: Atentat na Zorana Đinđića*
Dana 12. 3. 2003. godine, Jovanović je, pucajući iz puške „Hecler&Koh-G3" , Nemačke proizvodnje, iz zgrade Zavoda za fotogrametriju u Ulici admirala Geprata u Beogradu, ubio premijera Srbije − Zorana Đinđića. Prvi metak pogodio je Đinđića u srce, a drugi teško ranio Đinđićevog telohranitelja Milana Veruovića. Zajedno sa drugim pripadnicima kriminalne grupe Zemunski klan, Jovanović je pobegao sa mesta zločina, ali je uhapšen 25. marta, tokom policijske akcije „Sablja".

Uprkos prethodnom priznanju da je izvršio ubistvo premijera, Jovanović se na suđenju branio ćutanjem, a na kraju postupka porekao da je ubio Đinđića. Dana 23. 5. 2007. godine, osuđen je na maksimalnu kaznu od 40 godina zatvora.
**Aleksandar Aleksejevič Hanžonkov** (ruski: ; 8. august 1877 - 26. septembar 1945) bio je ruski i sovjetski filmski producent, režiser i scenarist, poznat kao jedan osnivača, odnosno najuticajnija ličnost ruske kinematografije u predrevolucionarnom periodu.

Kao mladić je završio vojnu akademiju i služio kao konjički oficir u carskoj vojsci. 1905. je zbog slabog zdravlja morao napustiti službu, ali je slobodno vrijeme iskoristio kako bi se posvetio filmskoj karijeri. Ispočetka je radio kao ruski predstavnik francuskog filmskog studija Gaumont, ali je već 1906. u Moskvi osnovao Torgovij dom Hanžonkova, prvu rusko filmsko poduzeće. Ubrzo se preorijentirao na igrane filmove te počeo kao režisere angažirati pionire kao što su Vasilij Gončarov, ali i ugledne sineaste kao Andrej Gromov i Pjotr Čardinjin te glumca Ivan Mozžuhin koji će postati najugledniji ruski glumac predrevolucionarnog perioda. Godine 1911. je producirao prvi ruski cjelovečernji film *Obrana Sevastopolja*. Pokazao se kao uspješni poduzetnik i inovator, pri čemu mu nije smetalo suparništvo sa Aleksandrom Drankovim, pa ni izbijanje prvog svjetskog rata.

Međutim, revolucija 1917. godine ga je potakla da studije premjesti na Jaltu, koja je nakon izbijanja građanskog rata došla pod vlast kontraveolucionarnih belogardejaca. Tamo je, slijedeći primjer svojih kolega, neko vrijeme pokušao nastaviti snimati filmova. Nakon što su oni 1920. poraženi, Hanžonkov se priključio egzodusu svojih kolega koji su preko Carigrada emigrirali na Zapad. Nakon nekoliko godina je, potaknut Lenjinovom politikom NEP-a pristao vratiti se u domovinu, gdje ga je sovjetska vlast imenovala direktorom kompanije Proletkino. Međutim, nakon samo tri godine je uhapšen zbog pronevjere. Iako je ubrzo pušten, to je označilo kraj njegove karijere. Godine 1934. je službeno rehabilitiran te je kao invalid dobio državnu penziju od koje je živio do kraja života. Uspio je preživjeti drugi svjetski rat i nacističku okupaciju Krima, ali je nedugo potom umro.

Literatura
----------

* *Ханжонков А. А.* Первые годы русской кинематографии. — М. Л.: Искусство, 1937.
* *Кузнецова М.* Александр Ханжонков. Жизнь за кадром // Профиль. — 1997. — № 29.
* *Янгиров Р.* К биографии А. А. Ханжонкова: Новый ракурс // Киноведческие записки. — 2001. — № 55.

Vanjske veze
------------

* Aleksandar Hanžonkov na sajtu IMDbna
* Рассказ о дореволюционных московских кинофабриках и их владельцах.
* Биография А. А. Ханжонкова на сайте peoples.ru
**Ang Doung** (kmerski: ព្រះបាទ អង្គ ឌួង; kmerski izgovor: ; Oudong, 12. lipnja 1796. – Oudong, 19. listopada 1860.) bio je kambodžanski kralj od 1841. godine do svoje smrti, 19. listopada 1860. godine. Došavši na vlast kada je Kambodža bila rastegnuta između sijamskih i vijetnamskih interesnih sfera, Ang Duong je pozivao na jedinstvo i jačanje kamboždanske nacije. Za vrijeme njegove vladavine povučeni su potezi koji su dovelo do odvajanja Kambodže od sfere utjecaja njezinih susjeda te se njegova vladavina uglavnom smatra prvim korakom u nastanku moderne kambodžanske države. 

Rođen je u Oudongu 1796. godine, a sa 16 godina se preselio u Bangkok, gdje je ostao do 43. godine života. U Tajlandu se uglavnom bavio spisateljskim radom, pišući poeziju i romane, ali i sudjelujući u oblikovanju estetike kmerskog klasičnog plesa. Njegovi romani *Kakey* i *Puthisen Neang Kong Rei*, koji inspiraciju pronalaze u folklornim pričama, danas se smatraju jednim od najvažnijih djela novije kmerske književnosti. Uz pisanje, bavio se i prevoditeljskim radom, prevevši tradicionalnu priču o Vorvongu i Sorvongu na tajlandski kao rođendanski dar krunskom princu Mongkutu. Godine 1834. imenovan je guvernerom distrikta Mongkol Borey. 

Godine 1841. Ang Duong postaje kralj Kambodže, naslijedivši na tom mjestu kraljicu Ang Mey. Iako se novi kralj vratio u rodni Oudong, tadašnju prijestolnicu, njegova je vlast priznata tek početkom 1848. godine, kada su svoj pristanak dali i Sijam i Vijetnam. Kao vladar, Ang Duong je inicirao brojne vjerske i kulturne reforme, vodeći pritom računa o jačanju nacionalnog identiteta. Ipak, svjestan kako su susjedne zemlje prejake da im se otvoreno suprostavi, Ang Duong je prihvatio ponudu tadašnje kolonijalne Francuske te je započeo pregovore oko uspostave protektorata; pregovori su vođeni u tajnosti, a inicirani su preko pisma što ga je Ang poslao francuskom caru, Napoleonu III.

Ang je preminuo 1860. godine, ne dočekavši kraj pregovora, koje je do kraja uspješno priveo njegov sin, Norodom. Danas se vode brojne debate oko ispravnosti Angovih vladarskih odluka zbog činjenice da je Norodom tokom 1863. godine morao pristati na osjetno nepovoljne francuske uvjete, bez realne mogućnosti za uspješno pregovaranje. S druge strane, Kambodža je tokom gotovo stoljeća francuske uprave uspjela izgraditi svoju naciju i zadržati nacionalni te kulturni identitet, što vjerojatno ne bi mogla da je i dalje bila samo meta Sijama i Vijetnama. 

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 26568437
* LCCN: nb2001068162
* ISNI: 0000 0000 5556 3688
* GND: 135882591
* SUDOC: 15266422X
* BNF: cb14351025v (podaci)

 |
Egipatski ankh
**Ankh** (lat. *crux ansata*, krst sa drškom, simbol ☥) je egipatski hijeroglif koji ima značenje „večni život". Egipatski bogovi su često prikazivani kako nose predmet ovog oblika, ili ga drže u rukama prekrštenim na grudima. Ankh je još poznat pod imenima „ključ života", „ključ Nila" i „koptski krst". Ankh se često pojavljuje u egipatskim grobnicama i na drugim predmetima. Često su prikazani na vrhovima prstiju božanstava koja daruju večni život mumiji umrlog. Prikazuju se blizu nosa jer tako simbolizuju vezu daha i života. Moguće je da je ankh i simbol začeća. Stari Egipćani su često nosili ankh kao amajliju, nekad zajedno sa simbolima snage (đed) i zdravlja (vas). Ankh je bio simbol Sunca i stoga je gotovo uvek izrađivan od zlata, ili od uglačanog bakra. Ogledala su često pravljena u ovoj formi. U umetnosti iz perioda Amarne ankh je prikazivan na krajevima Sunčevih zraka, odnosno kao simbolično prenošenje života od Sunca na Zemlju. Ankh se koristi kao simbol u modernoj ezoterici i gotskoj potkulturi, ali tu njegovo značenje nije sasvim jasno. Pop kultura koristi ankh kao simbol besmrtnosti.

Izvori
------

1. ↑  Natale Spineto: *Die Symbole der Menschheit*, Patmos Verlag 2003, ISBN 3-491-72474-0, str. 60

Vanjske veze
------------

***Ankh*** na Wikimedijinoj ostavi
**Antoine Henri Becquerel** (Pariz, 15. prosinca 1852. - Le Croisic, 25. kolovoza 1908.), francuski fizičar, nobelovac i jedan od otkirvača radioaktivnosti

Becquerel je se rodio u Parizu u znanstvenoj obitelji, koja je zajedno sa njim i njegovim sinom dala četiri generacije znanstvenika. Znanost je studiro u *École Polytechnique*, a inženjering u *École des Ponts et Chaussées*. *Muséum National d'Histoire Naturelle* postavio ga je 1892. na mjesto fizike kao trećeg člana obitelji Becquerel koji je u tom muzeju. Inženjer mostova i autocesta postao je 1894.

Radioaktivnost je slučajno otkrio proučavajući uranijevu sol 1896. Proučavajući rad Wilhelma Conrada Röntgena, Becquerel je spakirao flurescentni mineral, *potassium uranyl sulfate*, fotografske zdjelice i crni materijal za eksperimnet sa suncem. No, prije odluke za eksperiment otkrio je da su zdjelice potpuno izložene suncu. Nakon nekoliko dana ponovio je eksperiment, i otkrio da na fotografskim zdjelicama ponovo ostaju tragovi, iako nije bio sunčan dan.Nobelovu nagradu koju je dobio 1903. podijelio je sa Pierrom i Marie Curie zbog:  
"*Zbog izvanrednih usluga koje je napravio sa otkrićem radioaktivnosti*".

*Académie des Sciences* ga je izabrala za privremenog tajnika 1908. godine njegove smrti. Umro je u Le Croisicu u 55. godini života.

Mjerna jedinica za radioaktivnost, bekerel (**Bq**) nazvana je po njemu; a tu su još i Becquerelovi krateri na Mjesecu i Marsu.
41°55′21″N 12°31′03″E﻿ / ﻿41.92250°N 12.51750°E﻿ / 41.92250; 12.51750

Pogled na mauzolej Sv. Konstantine iz bazilike Konstantinovoskog groblja.
**Santa Costanza** je crkva u Rimu, sagrađena pod carem Konstantinom sredinom 4. stoljeća kao grobnica (mauzolej) njegovih kćeri Konstantine i Helene. Kasnije je Konstantina (ital. *Constanza*) slavljena kao svetica, te je po njoj nazvana crkva.

### Arhitektura

Vanjski zidovi su glatki, bez profilacija. Na njima su samo prozori i vrata. Debeli zidovi koji nose kupolu stanjeni su nišama. Ispod kupole u centralnom prostoru nalazi se deambulatorij. Tamo sa tambura (dijela kupole) pada difuzno svjetlo koje daje dojam nebeskog i onozemaljskog. Iznutra se nalaze mozaici u ophodu te zbog specifičnog osvijetljenja zidovi izgledaju kao da blijede i nestaju. Mozaici su poganske ikonografije, ali može im se pripisati i kršćanska simbolika. Jedan od takvih primjera su vitice vinove loze koje predstavljaju izobilje ili novi život. Stupovi koji se nalaze unutra različite su boje, stoga se svjetlost različito odbija od njih. Crkva ima skrivenu uzdužnu os i dodan narteks. U crkvi se nalazi i sarkofag od porfira (materijal crvene boje) uz koji se veže carska simbolika.

Eksterni linkovi
----------------

***Santa Costanza*** na Wikimedijinoj ostavi

* Santa Costanza - Sacred Destinations Travel Guide
* Interior photo - Active Italy
* Gallery of Santa Constanza Arhivirano 2008-12-14 na Wayback Machine-u - with 28 photos of the church by Stevan Kordic

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 125933443
* LCCN: nr88009416
* GND: 4491501-9

 |
**Bartul Čulić** (Split, 6. ožujka 1907. - Zagreb, 30. travnja 1948.) je bivši hrvatski nogometni vratar.

Bartul Čulić braniti je počeo u momčadi ŠK Uskok. Kao talentirani vratar prelazi u redove splitskog Borca (kako se jedno vrijeme zvao RNK Split) i sjanim obranama privlači pozornost najjačeg splitskog kluba - Hajduka. Kao nasljednik Otmara Gazzarija za splitski Hajduk je branio od 1927. do 1939. godine u 285 službenih utakmica. Na petom je mjestu na popisu vratara Hajduka sa najviše nastupa u povijesti iza Vukčevića, Ante Vulića, Beare i Pudara. Sa Hajdukom je osvojio Prvenstvo Jugoslavije u nogometu 1929. godine. Zbog svojih vratolomnih intervencija često je bio ozljeđen.

Za reprezentaciju Jugoslavije odigrao je 10 utakmica, ali je u samo jednoj branio svih 90 minuta, i to u prijateljskoj utakmici protiv Brazila u Beogradu, 3. lipnja 1934. (8:4).

Preminuo je 1948. u Zagrebu od tuberkuloze.

Izvori
------

1. 1 2 3 4  Čulić Bartul
2. ↑  Klupski rekordi
3. 1 2  „Oni su velikim srcem i znanjem obilježili povijest Hajduka". Arhivirano iz originala na datum 2016-03-05. Pristupljeno 2014-07-26.

Vanjske veze
------------

* Slobodna Dalmacija Renato Vučetić: Matošić i Čulić oduševili Talijane, 3. studenoga 2003.
**Halewood** je grad od 21,472 stanovnika, na sjeverozapadu Engleske u Grofoviji Merseyside.

Administrativno podpada pod Metropolitanski borough Knowsley.

Geografske karakteristike
-------------------------

Halewood leži jugoistočno od Liverpoola, udaljen nekih 13 km od njegova centra, pa je praktički spojen sa Liverpoolom u konurbaciju.

Historija
---------

Halewood je još do 19. vijeka bio selo podjeljen na dva feudalna imanja. Tek od sredine 19. vijeka dolaskom željeznice i izgradnjom prvih industrijskih pogona počeo se transformirati u grad. Tako da je 1894. dobio pravo da formira parohijsko vijeće, koje je od 1976. postalo gradsko.

Velik porast stanovništva i nezaposlenost nakon Drugog svjetskog rata navele su britansku vladu da 1960. odabere Halewood kao mjesto na kom je Kompanija Ford izgradila do 1963. jednu od najmodernijih tvornica automobila.

Danas je ta tvornica u vlasništvu indijske kompanije Tata Motors u kojoj se proizvode Jaguari.

Izvori
------

1. 1 2  „Area Profile:Halewood" (engleski). Knowsley Council. Pristupljeno 10. 04. 2017.
2. 1 2  „Halewood Origins and History" (engleski). Knowsley Local History. Arhivirano iz originala na datum 2011-10-14. Pristupljeno 10.04. 2017.
3. ↑  „Halewood" (engleski). Halewood Town Council. Pristupljeno 08.04. 2017.

Vanjske veze
------------

***Halewood*** na Wikimedijinoj ostavi

* Halewood Town Council ()
**Marija Belen Rueda Garsija-Porero** (*María Belén Rueda García-Porrero*) je španska glumica, najpoznatija po ulozi Lusije Serano u telelevizijskoj seriji *Seranovi*, i po ulogama u filmovima *El Orfananto*, *Savage Grace* i *The Sea Inside*.

Biografija
----------

Rueda je rođena 16. marta 1965. godine u Madridu, Španija. Kada je bila dete, krenula je na časove baleta. Ipak, ubrzo, sa porodicom se preselila u San Huan, zbog astme od koje je bolovala njena sestra. Ipak, sa 18 godina, Rueda se vratila u Madrid i počela studije arhitekture. Da bi otplatila studije, počela je da radi kao foto-model, i tada su je primetili španski televizijski producenti.

Španskoj publici postala je poznata po mnogobrojnim televizijskim serijama u kojima se pojavljivala tokom '90-ih godina. Pojavila se u desetak epizoda serije *Medico de Familia* (1997). Ta serija je emitovana i kod nas pod nazivom *Porodični lekar* na TV Avala. U seriji *Novinari* (1998-2001) glumila je sa Hesusom Boniljom, s kojim će kasnije glumiti i u seriji *Seranovi*.

2004. godine je snimila film *The Sea Inside*, a 2005. *Retruc*. U seriji *Seranovi*, koja joj je donela zavidnu slavu, pojavljivala se od samog početka, 2003. godine, međutim seriju napušta u šestoj sezoni (2007), kada njen lik gine u saobraćajnoj nesreći. Razlog njenog odlaska iz serije je film *El Orfananto*, koji je snimila 2007. godine (iste godine je prikazan u bioskopima), koji joj je doneo ogroman uspeh. Iste godine, snimila je film *Savage Grace*, u kojoj glavnu ulogu tumači Džulijen Mur.

Petnaest godina je živela sa producentom Danijelom Esijom, sa kojim se i venčala 2003. godine. Sa njim ima tri kćerke - Belen (rođena 1994), Mariju (1996) i Lusiju (1998). Srednja kćerka, Marija, umrla je od srčanih problema još kao beba. Trenutno se priča da je u vezi sa glumcem Hose Luisom Garsija Peresom.

Dobitnica je pet nagrada za filmska ostvarenja - Filmska nagrada Barselone za najbolju žensku ulogu (film *El Orfananto*), CE nagradu za najboljeg novog umetnika, nagradu Goja za najbolju novu glumicu, nagrada za pridošlicu i Fotogramas de Plata nagradu (sve četiri nagrade su za film *The Sea Inside*. 2006. godine je nominovana za Nagradu unije glumaca Španije za glavnu žensku ulogu (za seriju *Seranovi*, ali je nažalost nije osvojila. Nominovana je i za nagradu Goja, koja je nešto poput američkog Oskara, ali ni tu nagradu nije osvojila.

Vanjske veze
------------

***Belén Rueda*** na Wikimedijinoj ostavi

* Belen Rueda na sajtu IMDb
**Univerzitet u Augsburgu** (nem. *Universität Augsburg*) je javni univerzitet u Augsburgu u Nemačkoj. Osnovan je 1970. godine i organizovan je u 8 fakulteta. Univerzitet u Augsburgu je relativno mlad univerzitet koji je 2012. godine na kampusu imao oko 18.000 studenata. Otprilike 14% studenata dolazi iz inostranstva, što je procenat veći od sličnih nemačkih univerziteta. 20% nemačkih studenata u grad dolazi van Bavarske.

Istorija
--------

Inicijativa za osnivanje novog univerziteta u Augsburgu pojavila se 1948/49 akademske godine kada je deo bivši profesora nemačkog Univerziteta Karla Ferdinanda u Pragu, koji su nakon završetka rata proterani iz Čehoslovačke u Bavarsku, lobiralo za nastavak delovanja njihovog univerziteta u Augsburgu. Vrhunac i istovremeno kraj ovih nastojanja bili su "Augzburški univerzitetski dani" tokom leta 1949. godine. Gradski planovi za osnivanje univerziteta preusmereni su zatim na osnivanje Medicinske akademije, koju je bavarski Landtag konačno odobrio 1962. Taj zaključak ipak nikada u praksi nije sproveden jer je umesto toga osnovana drugi medicinski fakultet u Minhenu.

Kao svojevrsna kompenzacija, a s obzirom na predstojeće pokrajinske izbore, bavarski ministar kulture Ludwig Huber je umesto toga podržao osnivanje Ekonomskog i Društvenog fakulteta u gradu. Ovaj plan podržao je i promovisao *Schwäbisches Hochschulkuratorium*, koje se sastojalo od Augzburžana i švapskih uglednih ličnosti. Reorjentacija bavarske visokoškolske politike kasnih 1960-ih godina, koja je imala za cilj regionalizaciju visokog obrazovanja kako bi se omogućile jednake obrazovne šanse za stanovnike svih administrativnih okruga, takođe je pogodovala planu. Postojala je i potreba da se rastereti fakultete, a naročito pravni, na velikom Univerzitetu Ludwiga Maximiliana u Münchenu.

18. decembra 1969. godine Bavarski Landtag doneo je zaključak o osnivanju Univerziteta Augzburg koji je stupio na snagu 1. januara 1970. godine.

Vidi još
--------

* Lista univerziteta u Njemačkoj
* Obrazovanje u Njemačkoj

Izvori
------

1. 1 2 3  „Wintersemester 2016/2017" (de). University of Augsburg. Pristupljeno 2017-06-20.
**LuaTeX** је TeX базирани систем рачунарске припреме текста који је иницијално постојао као pdfTeX верзија са уграђеном Lua машином за интерпретацију скрипти. После неколико експеримената усвојио га је pdfTeX тим као свог наследника (екстензију eTeX) која генерише PDF фајлове. Касније у пројекту су укључене функционалности Алефа (посебно у погледу вишесмерног слагања слова). Пројекат је првобитно био под покровитељством оријенталног TeX пројекта, који су основали Идрис Самави Хамид, Ханс Хаген, и Тако Хоекватер.

Циљ пројекта
------------

Главни циљ пројекта је да се обезбеди TeX-ова верзија где су сви унутрашњи делови доступни из Lua скрипти. У процесу отварања TeX-а многи унутрашњи кодови су поново написани. Уместо јаког кодирања нових функционалности у самом TeX-у, корисници (или писци макро пакета) могу да напишу своје сопствене додатке. LuaTeX нуди уграђену подршку за OpenType фонтове. За разлику од XeTeX, фонтови нису приступни кроз систем библиотека оперативног система, неко кроз библиотеку базирану на FontForge.

Сродни пројекат је MPLib (екстензија MetaPost библиотеке модула), који доноси графичку машину у TeX.

LuaTeX тим чине Тако Хокватер, Хартмут Хенкел и Ханс Хаген.

Верзије
-------

Прву јавна бета верзија је лансирана TeX 2007. године у Сан Дијегу. Прво формално издање је планирано за крај 2009. године, а прва стабилна верзија производње је објављена 2010. године. Очекивало се да достигне верзију TeX Live.00 у 2012. години али од октобра 2015. године се очекује да буде пуштен са TeX Live 2020.

[update]Од октобра 2010. године, оба ConTeXt марк IV и LaTeX са екстра пакетима (нпр. luaotfload, luamplib, luatexbase, luatextra) су искористила нове могућности LuaTeX. Оба су подржана у TeX Live 2010 са LuaTeX 0.600, и у LyX. Посебна подршка у обичном ТеХ-у је још увек у фази развоја

Референце
---------

1. ↑  „LuaTeX reference manual (0.80.0)". Arhivirano iz originala na datum 2016-03-03. Pristupljeno 2018-04-22.
2. ↑  TeX Frequently Asked Questions Arhivirano 2014-10-27 na Wayback Machine-u - What is PDFTeX?
3. ↑  TeX Frequently Asked Questions Arhivirano 2014-10-27 na Wayback Machine-u - PDFTeX and LuaTeX
4. ↑  PDFTeX's NEWS file - news for 3.141592-1.40.0 version.
5. 1 2  LuaTeX roadmap
6. ↑  Hans Hagen "The State of LuaTeX".
7. ↑  LuaTeX documentation
8. ↑  „LyX wiki | LyX / LuaTeX". wiki.lyx.org. Pristupljeno 2017-08-31.

Спољашње везе
-------------

* LuaTeX official site
* LuaTeX Wiki

***LuaTeX*** na Wikimedijinoj ostavi

| * p
* r
* u
TeX |
| --- |
| Makro paketi | 
* AMSTeX
* ArabTeX
* CircuiTikZ
* ConTeXt
* FarsiTeX
* Texinfo
* LaTeX
* MusiXTeX
* Plain TeX
* PSTricks
* TIPA
* XyMTeX

 |
| Alternativne TeX mašine | 
* eTeX
* LuaTeX
* pdfTeX
* XeTeX
* New Typesetting System
* Omega

 |
| Distribucija | 
* TeX Live
* teTeX
* fpTeX
* MiKTeX
* proTeXt
* MacTeX
* gwTeX
* OzTeX
* Latexian
* AmigaTeX
* PasTeX
* TeXPortal
* W32TeX

 |
| Zajednica | 
* CTAN
* *TUGboat*
* *The PracTeX Journal*
* Deutschsprachige Anwendervereinigung TeX

 |
| Povezano | 
* DVI
* Computer Modern
* Metafont
* MetaPost
* WEB
* CWEB
* TeX Directory Structure
* TeX font metric

 |
Navodnjavanje plavljenjem u Arizoni-
Brazil
**Navodnjavanje** ili **irigacija** je hidrotehnički i melioracijski postupak kojim se na poljoprivredno zemljište umjetnim putem dovodi voda kako bi se u tlu postigla količina vlage nužna za normalnu ishranu bilja i time povećao urod.

Praksa navodnjavanja je stara koliko i sama civilizacija. Neke od najstarijih civilizacija (Mezopotamija, Egipat, Maya, Inka, Kina) su svoje bogatstvo i razvoj dugovali navodnjavanju, a drži se da je nastojanje da se postigne što efikasnije navodnjavanje dovelo do prvih mehanizama države, zbog čega se takve civilizacije često nazivaju hidrauličkim imperijima.

Navodnjavanje se obično dijeli na:

* površinsko;
* kišenje;
* podzemno.

Tradicionalno navodnjavanje
---------------------------

Ova vrsta navodnjavanja koristi isključivo gravitaciju i ručno izrađene konstrukcije kao što su kanali i rovovi za distribuciju vode iz prirodnih slivnih mjesta (izvori, vodeni tokovi i glečeri) do polja.

Preusmjeravanje vode ili kraj sezone obavlja se u određene dane i periode, najčešće praćeno društvenim okupljanjima i svečanostima. Tradicionalno navodnjavanje zahteva duboko razumevanje prirodnog pejzaža, protoka vode i vremenskih uslova. Potrebna je i bliska saradnja između onih koji koriste vodu (stočari i zemljoradnici) i onih uključenih u održavanje kanala i rovova.

### Nematerijalna svjetska baština

Tradicionalno navodnjavanje se nalazi na UNESCO-voj Reprezentativnoj listi nematerijalnog svjetskog naslijeđa čovječanstva kao element nematerijalnog kulturnog naslijeđa u Austriji, Belgiji, Njemačkoj, Italiji, Luksemburgu, Nizozemskoj i Švicarskoj. Odluku o upisu donio je Međuvladin komitet za očuvanje nematerijalnog kulturnog naslijeđa na zasjedanju koje je održano od 9. do 14. decembra 2019. u Cresta Mowani u Bocvani

Izvori
------

1. ↑  UNESCO: Nematerijalna kulturna baština u Švicarskoj - ich.unesco.org, Pristupljeno, 7.12.2023()
2. ↑  UNESCO: Tradicionalno navodnjavanje - ich.unesco.org, Pristupljeno, 7.12.2023()

***Navodnjavanje*** na Wikimedijinoj ostavi
**Institut za fiziku u Zagrebu** javni je institut za naučna istraživanja u teoretskoj i eksperimentalnoj fizici čvrstog stanja, fizici površina, statističkoj fizici, biološkoj fizici, atomskoj i molekulskoj fizici i fizici plazme.
Institut se nalazi na Bijeničkoj cesti 46.

Institut je osnovan kao dio Sveučilišta u Zagrebu na temelju mišljenja Savjeta za naučni rad SR Hrvatske i odluke Sveučilišnog vijeća koju je 9. veljače 1960. potvrdio Sveučilišni savjet. Planirano je da se istraživanja na Institutu odvijaju u tijesnoj suradnji s Institutom Ruđer Bošković, uz znanstvenu komplementarnost, što je poslije pet godina i formalizirano osnivanjem Zajednice instituta prirodnih nauka SR Hrvatske. Težište rada stavljeno je na fiziku čvrstoga stanja, a u manjoj mjeri i na fiziku izboja u plinovima. Institut se sastoji od tri povezana paviljona, sagrađena u blizini Instituta Ruđer Bošković na zemljištu koje je bilo predviđeno za Prirodoslovno-matematički fakultet, prema projektu Arhitektonskog biroa Centar 51 pod vodstvom Kazimira Ostrogovića. Institut u osnivanju opremljen je vrijednim uređajima, dijelom nabavljenim u inozemstvu, a dijelom izrađenim u Jugoslaviji.
Istraživanja su posvećena fizici metala i poluvodiča te spektroskopiji za određivanje vjerojatnosti prijelaza u plinovima. S Tvornicom poluvodiča Radioindustrije Zagreb (RIZ) sklopljen ugovor o suradnji i opremanju laboratorija skupom specijalnom opremom. Za potrebe obrazovanja mladih fizičara osnovani su studentski laboratoriji za fiziku čvrstog stanja, atomsku fiziku, nuklearnu fiziku, dozimetriju i zaštitu od zračenja, elektroniku i nuklearnu elektroniku u kojima su studenti mogli izrađivati i svoje diplomske, magistarske i doktorske radove. Primljene su i donacije UNESCO-a, Međunarodne atomske agencije iz Beča, francuske vlade...

Promjenom *Zakona o znanosti* 1993. godine Institut postaje javni institut u vlasništvu Republike Hrvatske, a službeno mijenja ime iz Institut za fiziku Sveučilišta (IFS) u Institut za fiziku (IF) promjenom statuta 1997. godine.
Institutom upravljaju upravno vijeće, ravnatelj i znanstveno vijeće, a ocjenjuje ga međunarodni znanstveni savjet.

### Znanstvenici

Na Institutu je stalno zaposleno oko 40 znanstvenika u raznim znanstvenim zvanjima. Najcitiraniji znanstvenici potekli s Instituta s više od 1500 citata tijekom karijere prema podacima dostupnim u Googleovoj bazi *Scholar*, uz stanje u augustu 2023. godine:

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| * Babić, Emil (3300)
* Barišić, Osor (1700)
* Barišić, Slaven (2500)
* Batistić, Ivo (2000)
* Biljaković, Katica (2600)
* Forro, Laszlo (37800)
* Gumhalter, Branko (2700)
* Hamzić, Amir (5100)
 | * Kralj, Marko (2600)
* Milat, Ognjen (1900)
* Milošević, Slobodan (2600)
* Milun, Milorad (3000)
* Pervan, Petar (2800)
* Petravić, Mladen (3000)
* Pichler, Goran (4300)
* Pletikosić, Ivo (3300)
 | * Smontara, Ana (1600)
* Šiber, Antonio (1800)
* Šunjić, Marijan (2000)
* Tomić, Silvia (2800)
* Tutiš, Eduard (2500)
* Vala, Tonica (9300)
* Zlatić, Veljko (4100)
 |

Vanjske veze
------------

* Službene stranice Instituta za fiziku Arhivirano 2023-06-07 na Wayback Machine-u
**Bon Scott**, punim imenom *Ronald Belford Scott* (Kirriemuir, Škotska, 9. srpnja 1946. - London, 19. veljače 1980.), bio je rock pjevač, najpoznatiji po nastupima u sastavu AC/DC.

Životopis
---------

U Kirreimuiru je živio do svoje 6 godine. Sa svojom obitelji preselio se u Australiju. S 15 godina izbacili su ga iz škole u Perthu. Prvi bend zvao mu se The Spektors, a kasnije je osnovao The Valentines u kojem je svirao i George Young, brat Angusa i Malcolma. U Sydneyu upoznaje ekipu iz AC/DC-a. Glavni likovi u bendu bili su Angus i Malcom Young, a ostatak: Peter Clark - bubnjevi, Rob Bailey - bas i Dave Evans - vokal. Dave Evans, pod utjecajem tadašnjih glam & glitter pjevača, počeo je glumiti zvijezdu i oholo se ponašati prema bendu, pa su ga prgavi Škoti (Angus i Malcolm) izbacili iz benda. Na njegovo mjesto dolazi Brian Johnson. 

S grupom AC/DC snimio je 8 albuma i to su:

* 1974. - '74 Jailbreak
* 1975. - TNT
* 1976. - Dirty Deeds Done Dirt Cheap
* 1976. - High Voltage
* 1977. - Let There Be Rock
* 1978. - If You Want Blood
* 1978. - Powerage
* 1979. - Highway To Hell

Bon Scott bio je alkoholičar. Jedne noći (19.2.1980.) se napio i zaspao u prijateljevom autu u Londonu. Ugušio se od alkohola, a pronašli su ga mrtvog tek iduće jutro. Pokopan je u Australiji. Pet mjeseci nakon Scottove smrti, sa novim pjavačem Brian Johnsonom, AC/DC snimili su album Back in Black, na kojem se nalaze pjesme "Hells Bells" i "Back in Black", posvećene preminulom pjevaču.

Vanjske veze
------------

|  |  |
| --- | --- |
|  | U Wikimedijinoj ostavi ima još materijala vezanih za: **Bon Scott** |

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 64193677
* LCCN: n78011845
* ISNI: 0000 0001 1767 2362
* GND: 119302276
* BNF: cb13922888g (podaci)
* MusicBrainz: 0d212894-db54-4cc1-9ded-3cac50183a1d
* NLA: 35295119
* NKC: ola2002151858
* BNE: XX1547434

 |
**Bruce Leslie McLaren** (Auckland, 30. kolovoza 1937. – Westhampnett, 2. lipnja 1970.) je bio novozelandski vozač Formule 1, dizajner trkačih automobila, inženjer i izumitelj. 

Rođen je u Aucklandu, a s devet godina je obolio od Perthesove bolesti, zbog koje mu je lijeva noga ostala kraća od desne. Njegov otac, Les McLaren, bio je ljubitelj motocikla, ali se odrekao utrka prije Bruceova rođenja, zbog ozljede, te se, uz vođenje mehaničarske radionice, bavio utrkama automobila. Bruce je većinu slobodnog vremena u djetinjstvu provodio u radionici, što je kod njega pobudilo ljubav prema utrkama i automobilima. 

Njegova sportska karijera započela je na Velikoj nagradi Novog Zelanda 1958. gdje je njegov talent uočio i Jack Brabham. Uočivši njegov talent, organizatori su ga poslali u Europu, gdje se natjecao na Nürburgringu na Velikoj nagradi Njemačke za F1 i F2 vozače. McLaren, tada F2 vozač, završio je prvi u svojoj kategoriji i peti ukupno, natječući se s najboljim F1 vozačima na svijetu. Godine 1959. pridružuje se Brabhamu u Cooperu i započinje svoju F1 karijeru. Iste godine ostvario je svoju prvu pobjedu, a već je sljedeće sezone osvojio drugo mjesto u ukupnom poretku, iza momčadskog kolege Brabhama. Tokom 1962. godine je bio treći, nakon čega je uslijedilo nekoliko lošijih sezona sve do 1969. kada je ponovo završio na trećem mjestu. 

Tokom 1963. godine, Bruce McLaren je osnovao kompaniju "Bruce McLaren Motor Racing", danas jednu od najutjecajnijih kompanija u svijetu sportskih utrka. Osim što je vozio, McLaren je i aktivno sudjelovao u radu kompanije, poboljšavajući automobile i dizajnirajući nove modele. 

Krajem 60-ih, McLaren je s vlastitim automobilima započeo sudjelovanje na Can-Am utrkama, gdje je dva puta bio prvak. Uz to, Denny Hulme (dva puta) i Peter Revson su od 1967. do 1972. godine osvajali naslove Can-Am prvaka, što je dovelo do situacije da je McLarenov tim punih pet sezona bio napobjediv. Godine 1967. je, zajedno s Mariom Andrettijem, bio prvak na utrci 12 sati Sebringa, a godinu prije je s Chrisom Amonom osvojio i 24 sata Le Mansa. 

Bruce McLaren je tragično preminuo 2. lipnja 1970. u 32. godini života, testirajući svoje novo vozilo na Goodwood Circuitu u Engleskoj. McLaren je izgubio kontrolu nad vozilom i izletio s ceste, prilikom čega je i poginuo.
| **(Bei) Qi Xiaozhaodi** ((北)齊孝昭帝) |
| --- |
| Porodično ime: | Gao (高, gāo) |
| Osobno ime: | Yan (演, yǎn) |
| Hramsko ime: | Suzong (肅宗, sù zōng) |
| Posthumno ime: | Xiaozhao (孝昭, xiào zhāo),doslovno:"sinovljevski i postižući" |
|

**Car Xiaozhao od Sjevernog Qija** ((北)齊孝昭帝) (535–561), osobno ime **Gao Yan** (高演), kurtoazno ime **Yan'an** (延安), bio je car kineske dinastije Sjeverni Qi. Rodio se kao šesti sin generala Gao Huana, čiji je sin i Gao Yanov stariji brat Gao Yang godine 550. prisilio cara Xiaojinga od Istočnog Weija da abdicira te preuzeo vlast osnovavši dinastiju Sjeverni Qi. Godine 560. je za vrijeme vladavine mladog cara Feija zajedno sa bratom Gao Danom organizirao dvorski puč kojim je svrgnut regent Yang Yin, a njih dvojica preuzeli regentsku vlast. Iste je godine formalno preuzeo vlast. Njegovu kratku vladavinu su obilježili pokušaji upravnih reformi. Pred kraj 561. je pao s konja, a kasnije preminuo od ozljeda. Naslijedio ga je brat Gao Dan uzevši ime Wucheng. Smatra se posljednjim sposobnim vladarom dinastije Sjeverni Qi.

| Kraljevske titule |
| --- |
| Prethodi: **Car Fei od Sjevernog Qija**  |  **car Sjevernog Qija** 560–561 | Slijedi: **Car Wucheng od Sjevernog Qija**  |
| **Han Zhidi** (漢質帝) |
| --- |
| Porodično ime: | Liu (劉; liú) |
| Osobno ime: | Zuan (纘, zǔan) |
| Posthumno ime:(puno) | Xiaozhi (孝質, xiào zhí)literary meaning: "sinovljevski i uspravljeni" |
| Posthumno ime:(short) | Zhí (質, zhí)"uspravljeni" |
|

**Car Zhi od Hana** (pojednostavljeni kineski: ; tradicionalni kineski: ; pinyin: *Hàn Zhí Dì*; Wade-Giles: Han Chih-ti; links=no; 138-146) bio je kineski car oz dinastije Han. Bio je čukununuk cara Zhanga. Na prijestolje je došao u dobi od sedam godina, nakon što je preminuo njegov rođak, dvogodišnji car Chong. U to vrijeme je carskim dvorom dominirao Liang Ji, brat carice majke Liang. Iako je Zhi bio tek dijete, prema navodima kineskih historičara je pokazao smisao za procjenjivanje karaktera i političke situacije, tako da je za tiranskog Liang Jia javno izrekao da je "drzak". Liang Ji je to shvatio kao znak otpora njegovoj vlasti, te je cara-dijete dao otrovati. Liang Ji je potom preko svoje sestre za novog cara uspio proglasiti Liu Zhija, koji je otada nosio titulu car Huan.

Osobne informacije
------------------

* Otac
	+ Liu Hong (劉鴻), princa Xiao od Bohaija, sin Liu Chonga (劉寵) princa Yija od Le'ana, sina Liu Kanga (劉伉) princa Zhena od Qianchenga, sina cara Zhanga
* Majka
	+ Supruga Chen

|  |
| --- |
| Car Zhi od Hana**Kuća Liu****Rođen/a:** 138  **Umro/la:** 146 |
| Kraljevske titule |
| Prethodi:**Car Chong od Hana** | **car Kine**145 – 146*Carica majka Liang*  *(145 – 146)* | Slijedi:**Car Huan od Hana** |
Baron **Carl Gustaf Emil Mannerheim** (Askainen, 4. lipnja 1867. - Lausanne, 27. siječnja 1951.) je bio finski vojskovođa i državnik, šesti predsjednik Republike Finske. Mannerheim se danas uvelike smatra ocem moderne, nezavisne Finske, a osim predsjedničkog mandata, Mannerheim je služio kao vođa Bijelih tokom Finskog građanskog rata, regent Finske, vrhovni zapovjednik finske vojske u Drugom svjetskom ratu te Maršal Finske.

Mannerheim je rođen u tadašnjem Velikom Vojvodstvu Finske, koje je bilo dio Ruskog Carstva (ime na ruskom glasi mu **Gustav Karlovič Mannerhejm**; rus. **Густав Карлович Ма́ннергейм**), u plemićkoj obitelji švedskog porijekla koja se u Finskoj nastanila jop u XVIII. stoljeću. S očeve strane vuče njemačko porijeklo, a s majčine švedsko, iz pokrajine Södermanland.

Mannerheim je svoju vojnu karijeru izgradio u Ruskoj carskoj vojsci, gdje je dosegao čin general-pukovnika. Imao je i važnu ulogu u krunidbenoj cermoniji cara Nikole II. a kasnije je imao nekoliko osobnih susreta s Carem. Nakon Boljševičke revolucije, Finska je proglasila nezavisnost, ali je ubrzo upala u građanski rat između proboljševičkih "Crvenih" i "Bijelih", koji su zastupali Senat Finske. Mannerheim je imenovan zapovjednikom snaga Bijele Finske. Dvadeset godina kasnije, kada je Finska bila u ratu sa Sovjetskim Savezom, Mannerheim je, kao vrhovni zapovjednik vojske, uspješno vodio obranu svoje zemlje od 1939. do 1944. godine. Godine 1944. kada je poraz Hitlerovog *Reicha* bio evidentan, Mannerheim je izabran za predsjednika te je nadgledao mirovne pregovore sa Sovjetskim Savezom i Ujedinjenim Kraljevstvom (Finska nikada, formalno, nije bila u ratu s Sjedinjenim Državama).

Ostavku je podnio 1946. godine, navodeći slabo zdravlje i ispunjenje svih zadataka koje si je postavio kao predsjednik. Povukao se u gradić Lohju, ali je nakon dvije operacije (čir na želucu i čir na dvanaesniku) otišao u Švicarsku kako bi se oporavio i pisao memoare. Umro je u bolnici u Lausannei, 27. siječnja 1951. godine. Pokopan je s najvišim državnim počastima te danas uživa ugled najvećeg finskog državnika.

| * p
* r
* u
Predsjednici Finske |
| --- |
| 
* Kaarlo Juho Ståhlberg (1919–1925)
* Lauri Kristian Relander (1925–1931)
* Pehr Evind Svinhufvud (1931–1937)
* Kyösti Kallio (1937–1940)
* Risto Ryti (1940–1944)
* Carl Gustaf Emil Mannerheim (1944–1946)
* Juho Kusti Paasikivi (1946–1956)
* Urho Kekkonen (1956–1982)
* Mauno Koivisto (1982–1994)
* Martti Ahtisaari (1994–2000)
* Tarja Halonen (2000–2012)
* Sauli Niinistö (2012-)

 | Presidential Standard of Finland |
**Carl Robert Jakobson** (Tartu, 26. srpnja 1841. – Kurgja, 19. ožujka 1882.) bio je estonski pisac, novinar, političar i učitelj, jedna od ključnih figura Estonskog narodnog preporoda. Djelujući mahom u baltičkim provincijama Ruskog Carstva, Jakobson je svojim djelovanjem potaknuo buđenje nacionalnog identiteta kod Estonaca, što je dovelo do jačanja pokreta za nezavisnost u toj zemlji.

Jakobsonov otac, Adam Jakoboson, bio je učitelj u općinskoj školi. Njegov brat, Eduard Magnus Jakobson, bio je lokalni umjetnik i svećenik, dok mu je sestra, Natalie Johanson-Pärna, bila učiteljica i spisateljica koja se aktivno zalagala za ženska prava. Osnovno obrazovanje dobio je od oca, a kasnije se nastavio školovati u državnim institucijama. Tokom 1860-ih godina počinje se baviti pedagoškim radom, radeći kao učitelj u školama, ali i kao privatni učitelj.

U periodu kada su Baltički Nijemci dominirali estonskim kulturnim životom, Jakobson se zalagao za razvoj autohtone estonske kulture te je poticao Estonce da se bore za svoja prava, svoj nacionalni identitet te veća politička i građanska prava. Njegovo djelovanje činilo je okosnicu Estonskog narodnog preporoda. Uz prosvjetiteljsko djelovanje, Jakobson se bavio novinarskim radom, ali i spisateljskim radom, pišući mahom poeziju i dramska djela. Dio djela objavio je pod pseudonimom **C. R. Linnutaja**.

Umro je 1882. godine u dobi od 40 godina u selu Kurgja. Njegov je značaj za razvoj estonske kulture enorman. Godine 1948. njegova je kći, Linda, otvorila muzej u njegovu čast, a njegov se lik nalazio na novčanici od 500 estonskih kruna prije nego je u Estoniji uveden euro.

Vanjske veze
------------

* Estonian banknotes – 500 kroons
* Ingrid Rüütel's 6 July 2003 speech

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 8443870
* LCCN: n80034279
* ISNI: 0000 0000 2410 5879
* GND: 12863071X
* MusicBrainz: 6fa5e832-8ba2-4287-a8ba-471e89ddc6ff

 |
**Carlos Justiniano Ribeiro Chagas** (Oliveira, 9. srpnja 1879. – Rio de Janeiro, 8. studenog 1934.) je bio brazilski liječnik, naučnik i bakteriolog koji je radio kao kliničar i naučnik. Dok je radio na Institutu Oswaldo Cruz, Chagas je 1909. godine otkrio novu bolest koja je po njemu nazvana Chagasova bolest, a poznata je i kao *američka tripanosomijaza*. Chagasova bolest je parazitskog porijekla, a izaziva simptome kroz dvije faze, onu akutnu i kroničnu. Bolest je uglavnom endemska u karakteru, no zna se pojaviti i u neendemskim krajevima izvan Latinske Amerike. 

Chagas zauzima posebno mjesto u historiji medicine. Radeći u izrazito primitivnim uvjetima, Chagas je detaljno opisao potpuno novu infektivnu bolest - njezin patogen, vektor, domaćina, kliničku manifestaciju i epidemiologiju. Chagas je također bio prvi koji je otkrio i prikazao parazitski rod gljiva *Pneumocystis*, koji će kasnije postati poznat po PSP-u. Dva je puta bio nominiran za Nobelovu nagradu za fiziologiju ili medicinu (1913. i 1921. godine), no nikada ju nije dobio. Njegov glavni oponent bio je dr. Júlio Afrânio Peixoto, predvodnik brazilskog programa eugenike, koji je, koristeći svoje akademske titule i utjecaj, uspješno lobirao protiv Chagasa. Godine 1921. Chagas je bio jedini pravi kandidat, no Akademija te godine nikome nije dodijelila nagradu. 

Preminuo je u Riju de Janeiru od srčanog udara, 8. studenog 1934. godine.
**Charles Delaunay** (Vineuil-Saint-Firmin, 18. siječnja 1911. – Pariz, 16. veljače 1988.) bio je francuski pisac i publicist, muzički kritičar, stručnjak za jazz muziku te osnivač i dugogodišnji voditelj organizacije Hot Club de France.

Rođen je u mjestu Vineuil-Saint-Firmin kao sin slikara Roberta i Sonije Delaunay. Krajem 20-ih godina, Delaunay se sa srednjoškolskim kolegama zainteresirao za jazz te je već 1931. godine s istima osnovao Hot Club de France. Zajedno s Huguesom Panassiéom, inicirao je osnivanje jazz benda Quintette du Hot Club de France, u kojem su sudjelovali Django Reinhardt i Stéphane Grappelli. Kasnije se bavio i organizacijom koncerata, među kojima je bio i onaj Bennyja Cartera, ali i drughi jazzista.

Godine 1935. s Panassiéom je osnovao časopis *Le Jazz Hot*, jedan od najstarijih časopisa o jazzu. Dvije godine kasnije, osnovao je diskografsku kuću Disques Swing, koja je bila prva koja je radila isključivo s jazz izvođačima. Tokom Drugog svjetskog rata, Delaunay je nastavio voditi Hot Club, dok je paralelno sudjelovao u pokretu otpora. Nakon rata, 1948. godine, osnovao je kuću Disques Vogue te se posvatio spisateljskom, odnosno diskografskom radu; godine 1985. izdao je autobiografiju naslova *De la peinture au jazz*.

Umro je 1988. godine u Parizu, od posljedica Parkinsonove bolesti.

Bibliografija
-------------

* *Django Reinhardt - Souvenirs*, Pariz, 1954.
* *Hot Discography*, izdanja: 1936. 1938. 1943. 1948. 1951.
* *Jazz 47* (koautor: Robert Goffin)
* *Django mon frère*, Pariz, 1968.
* *Jazz Iconographie*, zbirka litografija
* *De la peinture au jazz*, Pariz, 1985.
* *Noirs au blanc, images de jazzmen*, Pariz, 1986.

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 102377460
* LCCN: n50039042
* ISNI: 0000 0001 2331 1547
* GND: 1013546660
* SUDOC: 028824229
* BNF: cb12058061m (podaci)
* BIBSYS: 3072661
* ULAN: 500343519
* MusicBrainz: e570d2f3-1d6a-4a26-a69b-0e9fb600611f
* NDL: 01185382
* NKC: xx0151448
* CiNii: DA03247735

 |