recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Univerzitet Anton de Kom u Surinamu** (niz. *Anton de Kom Universiteit van Suriname*) javni je i jedini univerzitet u južnoameričkoj državi Surinam. Sedište univerziteta nalazi se u glavnom gradu Paramaribo, a institucija nosi ime Antona de Koma, borca pokreta otpora i antikolonijalnog autora koga su nacisti ubili dok je boravio u egzilu u Nizozemskoj.

Dok istorija formalnog visokog obrazovanja na području današnjeg Surinama započinje još u 19. veku sa osnivanjem Medicinske škole Geneeskundige 1882. godine, kao i kroz osposobljavanja za pravnička zanimanja, savremeni je univerzitet osnovan 1. novembra 1968. godine. Univerzitet je bio zatvoren u periodu od decembra 1982. do 17. oktobra 1983. nakon čega je preimenovan i poneo je ime Antona de Koma.

Istorija
--------

Surinam je već imao prve oblike univerzitetskog obrazovanja već 1882. godine na lokalnoj medicinskoj Školi za lekare. Krajem 1940-ih godina 20. veka ovoj se školi pridružio i pravni studij na Surinamskoj školi pravna. Povodom stogodišnjice delovanja Skupštine Surinama 1966. godine, ovo telo je u dogovoru sa vladom donelo odluku o osnovanju univerziteta. Univerziteta u Surinamu formalno je osnovano posebnim zakonom od 25. juna 1966. godine *G.B. 1966 br. 78* (*Univerzitetski zakon*). Proklamacija je izvršena 1. novembra 1968. godine u tadašnjem *Teatru Star*. Od tada se 1. novembar obeležava kao dan univerziteta. Prilikom otvaranja univerziteta, prof. R.A.J. van Lier je održao govor pod nazivom "*Univerzitet i društvo u perspektivi razvoja*" koji je u štampanom obliku objavljen 1970. godine. Tokom vojne vlasti nakon prevrata 25. februara 1980. godine, došlo je do studentskih i profesorskih protesta protiv režima i tadašnje uprave univerziteta. Od decembra 1982. godine, univerzitet je bio zatvoren gotovo deset meseci. Prilikom ponovnog otvaranja 17. oktobra 1983. godine, ime je promenjeno u "Univerzitet Anton de Kom u Surinamu".

Vidi još
--------

* Surinam (nizozemska kolonija)

Izvori
------

1. ↑  „uvs.edu". uvs.edu.
2. ↑  „Personeel AdeKUS wil uiterlijk 15 februari duidelijkheid" (en-US). DE WEST. 2017-02-07. Pristupljeno 2022-04-14.
3. ↑  „Studiegids 2017–2018: Bacheloropleiding in de Rechtswetenschap" (nl). Anton de Kom University of Suriname.

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 145708140
* LCCN: no93033095
* ISNI: 0000 0001 0700 1506
* SUDOC: 093973969

 |
**Schwarzach im Pongau** je trgovište na sjeveru Austrije od 3,528 stanovnika, koji administrativno podpada pod Okrug Sankt Johann im Pongau.

Geografske karakteristike
-------------------------

Schwarzach im Pongau je važno željezničko čvorište u Saveznoj zemlji Salzburg. 
Grad leži u sredini doline rijeke Salzach, 54 km jugoistočno od Salzburga.

Historija
---------

Schwarzach je prvi put dokumentran oko 1074. 
Schwarzach se 1906. odvojio od susjednog Sankt Veita i postao samostalno naselje, pa je 1908. dobio status 
trgovišta.

Znamenitosti
------------

Najveće znamenitosti grada su barokna crkva podignuta između 1736. - 1741. obnovljena i proširena nakon požara 1981. i dvorac Schernberg, gotičke jezgre, restauriran u 19. vijeku.

Privreda
--------

Za ekonomiju grada najznačajnije su željeznica, bolnica i dvije hidroelektrane Schwarzach, iz 1958. (snage 120 MW) i Wallnerau iz 1989. (snage 17.1 MW) koje zapošljavaju najviše ljudi. Pored tog u mjestu se prerađuje aluminij a dosta ljudi radi u građevinarstvu, turizmu i trgovini.

Izvori
------

1. 1 2 3 4  „Austria: Salzburg" (engleski). City population. Pristupljeno 28. 02. 2016.
2. 1 2 3 4  „*Schwarzach im Pongau*" (engleski). Austria-Forum. Pristupljeno 28. 02. 2016.

Vanjske veze
------------

***Schwarzach im Pongau*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Službene stranice Schwarzach im Pongau* (`de`)
Linija 1 je tramvajska linija u Zagrebu. Prometuje trasom: Zapadni kolodvor - Trg dr. Fr. Tuđmana - Trg bana Josipa Jelačića - Trg hrvatskih velikana - Trg žrtava Fašizma - Borongaj.

| 
Linija br. 1 |
| --- |
|  |
| 

|  |  |
| --- | --- |
|  |  |
|  |  |  | Zapadni kolodvor (HŽ) |
|  |  |  | Jagićeva ul. (linija 2) |
|  |  |  | Talovčeva |
|  |  |  | Trg doktora Franje Tuđmana |
|  |  |  | Ilica (linije 2, 6,11) |
|  |  |  | Trg doktora Franje Tuđmana |
|  |  |  | Britanski trg |
|  |  |  | Frankopanska |
|  |  |  | Frankopanska ul. (linije 12,13,14,17) |
|  |  |  | Trg bana Josipa Jelačića |
|  |  |  | Praška ul. (linije 6,13) |
|  |  |  | Draškovićeva ul. (linije 4,8,11,12,14) |
|  |  |  | Trg hrvatskih velikana |
|  |  |  |
|  |  |  | Ul. kneza Mislava (linije 9,13) |
|  |  |  |
|  |  |  | Trg žrtava fašizma |
|  |  |  |
|  |  |  | Trg žrtava fašizma |
|  |  |  | Šubićeva |
|  |  |  | Šubićeva ul. (linije 5,7,13) |
|  |  |  | Šubićeva |
|  |  |  | Tuškanova |
|  |  |  | Heinzelova |
|  |  |  | Šulekova |
|  |  |  | Harambašićeva |
|  |  |  | Svetice |
|  |  |  | Borongaj (HŽ) |
|  |  |

 |

Povijest
--------

Od 1946. godine, linija 1 prometuje na ovoj trasi:

Črnomerec - Trg Republike (Trg bana J. Jelačića) - Maksimir
Novim preustrojem linija 1958. godine ukida se do 1982. godine kada ponovo prometuje na trasi:

Črnomerec - Trg Republike (Trg bana J. Jelačića) - Borongaj
Kasnije, 1993. linija 1 dobiva svoj današnji oblik. Umjesto Črnomerca se počinje koristiti Zapadni kolodvor kao okretište. I onda dobiva ovakvu trasu:

Zapadni kolodvor - Trg bana J. Jelačića - Borongaj
### Vozila na liniji

Na liniji 1 se obično nalazi tip tramvaja ČKD Tatra KT4YU (tip 301). Ponekad se nalazi i tip tramvaja TMK 201 s prikolicom TP 701. Radnim danom na liniju izlaze pet tramvajskih vozila, a subotom, nedjeljom i blagdanom ova linija ne vozi. Vozila izlaze iz spremišta Trešnjavka.

### Privremena linija 10

Zbog zatvaranja Glavnog kolodvora u Zagrebu, od subote 2. ožujka do nedjelje 10. ožujka 2013. je vozila linija 10 ovakvom trasom:

Zapadni kolodvor - Trg bana J. Jelačića - Glavni kolodvor - Borongaj
U tom razdoblju linija 1 nije vozila, nego ju je zamjenjivala privremena linija 10. Linija 10 je uglavnom služila kao supstitucija za vlakove koji tada nisu vozili.
**Sutton Coldfield** (izgovor: [Saton Koldfild]) zvan samo **Sutton** je grad od 108,219 stanovnika u sredini Engleske.

Administrativno je dio Metropolitanskog borougha Birmingham.
On je i dio velike konurbacije Midlandton koja ima 2 284 093 stanovnika

Geografske karakteristike
-------------------------

Sutton Coldfield leži u Grofoviji Zapadni Midlands, udaljen 10 km sjeveroistočno od Birminghama.

Historija
---------

Mjesto je prvi put dokumentirano 1086. u Domesday Booku pod imenom *Sutone*.
Od srednjeg vijeka mjesto zovu Sutton-in-Colfield, vjerojatno zbog ugljena, koji se počeo intenzivnije iskapati od 16. vijeka.

Srednjovjekovni Sutton bio je feud earla od Warwicka i napredno trgovište sa godišnjim sajmom, ali je počeo stagnirati nakon 1489. kada je postao kraljevski feud.

Za njegov ponovni uspon bio je zaslužan John Harman, Biskup Exetera koji je bio savjetnik kralja Henrya VIII. On je nagovorio kralja da Suttonu 1528. dodjeli povelju o statusu grada.

Ipak je Sutton sve do 19. vijeka ostao maleni grad, počeo je naglo rasti dolaskom željeznice 1862. kao stambeno predgrađe Birminghama.

Tad je počeo i rast tekstilne industrije otvaranjem predionica pamuka.

Izvori
------

1. 1 2 3 4  „United Kingdom: West Midlands" (engleski). City population. Pristupljeno 06. 01. 2017.
2. ↑   „*Portrait of the West Midlands*" (engleski). ONS. Pristupljeno 04. 01. 2017.
3. 1 2 3 4  „*Sutton Coldfield*" (engleski). William Dargue. Pristupljeno 06. 01. 2017.

Vanjske veze
------------

***Sutton Coldfield*** na Wikimedijinoj ostavi

* Sutton Coldfield Town Council (`en`)
*Za ostale upotrebe, v. Zoran Đorđević (trener).*
**Zoran Đorđević** (Kragujevac, 1959) je srpski fotograf i umetnik.

Biografija
----------

Fotografsku karijeru je započeo polovinom osamdesetih kao saradnik listova *Omladinske novine* (Srbija), *Mladina* (Slovenija), *Feral*, *Oko*, *Polet* (Hrvatska), a zatim i *Pogledi*, u kojem ubrzo postaje urednik fotografije. 

Diplomirao je kao prvi u klasi na Odseku za novinsku fotografiju Jugoslovenskog instituta za novinarstvo u Beogradu.

Osvojio je sve najznačajnije nagrade za fotografiju na prostorima Jugoslavije. Među njima je i diploma „Anastas Jovanović" kao i priznanja za najbolju fotografiju Jugoslavije i Srbije. Srpska akademija nauka i umetnosti je u zbornik fotografija koje su istorijski uticale na razvoj ove umetnosti u Srbiji uvrstila i njegove radove. Umetnička komisija Foto saveza Srbije dodelila mu je najveće fotografsko zvanje – Majstor fotografije. Međunarodni savez fotografske umetnosti dodelio mu je zvanje AFIAP. Živi i radi u Kragujevcu.

Izložbe
-------

Izlagao je u Argentini, Austriji, Belgiji, Italiji, Izraelu, Francuskoj, Mađarskoj, Portugaliji, Poljskoj, Čehoslovačkoj, Španiji, Švajcarskoj, Sloveniji, Hrvatskoj.

Osvojio je preko 60 međunarodnih i domaćih nagrada.

Reč kritike
-----------

Po mišljenju likovnog kritičara Dejana Đorića „Dela Zorana Đorđevića obeležava izrazit likovni i sintetički karakter. On je među majstorima koji u prvi plan postavljaju likovne vrednosti prizora, vizure i vizije, kojima stvarnost služi za nadgradnju, prevrednovanje i meditaciju."

Izvori
------

1. ↑  „Zoran Đorđević - Nadgradnja i meditacija realnosti" Arhivirano 2013-07-05 na Archive.is-u, Dejan Đorić, *Refoto*, Beograd, br. 87.

Spoljašnje veze
---------------

* Lični sajt sa galerijama Arhivirano 2012-12-29 na Wayback Machine-u
Кошутњак
**Кошутњак** је име за шуму и насеље у Београду у градским општинама Чукарица и Раковица.

Парк-шума и градско излетиште Кошутњак простире се на површини од 330 хектара, на надморској висини од 250 м. Шума листопадног и четинарског дрвећа испресецана је многобројним стазама.

Вероватно је име *Кошутњак* настало због кошута, којих је некад овде било. Све до 1903. густа шума била је затворено дворско ловиште, а потом је Кошутњак отворен и за грађане.

У Кошутњаку су и два посебно уређена комплекса: Пионирски град, спортско-рекреативни центар, и Филмски град са комплексом атељеа и других објеката и уређаја за производњу филмова. Спортско-рекреативни центар "Кошутњак" има игралишта за фудбал, атлетска такмичења, одбојку, кошарку, рукомет, пет отворених и један затворен базен. За љубитеље скијања у Кошутњаку ради летња и зимска ски-стаза. У подножју брда, где је некада било ловиште кнежевске породице Обреновић, налази се извор Хајдучка чесма. Факултет спорта и физичког васпитања Универзитета у Београду се налази у Кошутњаку.

У историји је познат као место убиства кнеза Михаила Обреновића, 29. маја 1868. године.

Галерија слика
--------------

* Споменик бранитељима Београда из 1915. „HIER RUHEN SERBISCHE HELDEN ОВДЕ ПОЧИВАЈУ СРПСКИ ЈУНАЦИ † 1915 †"
* Хајдучка чесма
* Јесен у Кошутњаку
* Кошутњак после кише
* Хајдучка чесма
* Кошутњак у пролеће
* Кошутњак

***Кошутњак*** na Wikimedijinoj ostavi
**Svartsengi** (prevedeno sa islandskog **Crno polje**) je geotermalna elektrana koja se nalazi 4 km sjeverno od grada Grindavíka na poluotoku Reykjanesskagi.

Karakteristike
--------------

Svartsengi je kombinirani geotermalni pogon; toplana i elektrana u jednom. Toplana opskrbljuje toplom vodom sistem kojim se grije oko 20 000 ljudi.
Ukupna instalirana snaga kombiniranih postrojenja elektrane Svartsengi je 46,4 MW električne energije i 150 MJ toplinske energije.

Geotermalna elektrana Svartsengi je izgrađena na samoj divergentnoj granici evroazijske i sjevernoameričke litosferne ploče, na polju lave koje datira iz vulkanske erupcije - 1226.

Prvi bunar izbušen je 1972, a do danas ih je izbušeno 20, od tog su njih 12 proizvodna a jedan se koristi se za reinjektiranje. Na dubini od 600 metara, temperatura vode u akumulaciji je 240 °C. Ispočetka se koristila isključivo voda, a danas se koristi više para koja ima pritisak od 17 do 24 bara iz četiri bunara dubine od 400 do 600 metara. Ostali bunari daju mješavinu slane vode i pare. 

Topla slankasta voda iz elektrane Svartsengi koristi se za punjenje jezera Bláa lónið (*Plava laguna*) koje se nalazi uz elektranu. Ono je danas jedna od najvećih turističkih atrakcija zemlje koja privlači 407 000 posjetioca na godinu.

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5  „*Sudurnes Regional Heating Corporation*" (engleski). Geo-Heat Center. Arhivirano iz originala na datum 2010-06-17. Pristupljeno 03. 03. 2014.
2. ↑  „*Iceland's Energy Lessons*" (engleski). newsweek.. Pristupljeno 03. 03. 2014.

Vanjske veze
------------

***Svartsengi*** na Wikimedijinoj ostavi

* Službene stranice (`en`)
**Svarožić** je u slovenskoj mitologiji mladi bog Sunca, ognja i zadružnoga ognjišta. Jedan od dva sina boga Svaroga dijete neba i čuvar vatre svoga oca. On je bog dobročinitelj, zaštitnik života, zrači svojom toplotom i svjetlošću, ali istovremeno ima i svoju razaračku snagu, može se pretvoriti u katastrofu, uništavatelja i ubojicu. Stoga je bio poštivan i kao bog rata, ali i borac protiv zlih sila, a vatra kada spaljuje i uništava, ujedno je i simbol očišćenja i preporoda.

Sin Svaroga i brat Dažboga ili Daboga. Kod Baltičkih Slavena značajno je obožavanje Svarožića - Radgosta. Titmar navodi da u Radgostovom hramu, kod Redarija, između mnoštva idola bogova postoji i jedan pod imenom Zuarasici - Svarožić (bog vatre i domaćeg ognjišta) kojeg narod najviše štuje. Njemu su pridonošene žrtve - muškarci i domaće životinje. U hramu su uz idole čuvane i zastave koje su se iz svetišta iznosile samo u slučaju ratnog pohoda. Tada su ih nosili pješaci. Svarožić na glavi ima klobuk protiv žege, u desnoj ruci rog obilja, o lijevome boku mač, kojim je sjekao zloduha, jureći na svome konju. 

U bajci I. B. Mažuranić *Kako je Potjeh tražio istinu* braća Ljutiša, Marun i Potjeh idući kroz šumu stadoše pjevati i ovako dozivati Svarožića da izvede sunce:

Moj božiću Svarožiću,  

Zlatno sunce, bijeli svijet!  

Moj božiću Svarožiću.  

Lunajlije, lunej le!

Vidi još
--------

* Slavenska mitologija

***Svarožić*** na Wikimedijinoj ostavi
Један календар који сећа на прву годину Републике и избор Sun Yat-senа за привременог председника.

Minguo kalendar - латиницом
**Календар Републике Кине** (民國紀元) је начин бројања година који се тренутно користи у тзв. Републици Кини (Тајван те острва Пенгху, Кинмен и Мацу). У континенталној Кини је коришћен од 1912. до оснивања НР Кине 1949. 

По узору на царску традицију употребе имена ере суверена и године владавине, званични документи РК користе републикански (Република - 民國 - míngúo – „Zemlja naroda") систем бројања година у коме је прва година (民國元年) била 1912. година оснивања Републике Кине. Нпр. 2007. је била "96. година Републике" (民國九十六年, 民國96年, или једноставно 96). Пошто су имена кинеске ере традиционално дугачка два знака, користи се 民國 (Република) као скраћеница од 中華民國 (Република Кина).

Година РК се проналази тако што се од године н.е. одузме 1911. Нпр. 2023. је **112**. година Републике. За 20. век би било довољно одузети 11 од последње две цифре године (нпр. 1999 - 1911 = 99 - 11 = 88); у 21. веку замислити да је још "1" на трећој позицији здесна (нпр. 2008 - 1911 = 108 - 11 = 97).

Месеци и дани су нумерисани према грегоријанском календару. На основу Кинеског националног стандарда CNS 7648... (сличном ISO 8601), године се могу нумерисати и по *A.D.* (н.е.) систему, осим *R.O.C.* (РК) ере: нпр. 3. мај/свибња 2004. се може писати 2004-05-03 или R.O.C.93-05-03.

Задесило се да је бројање година ере РК исто као и по тзв. *Јуцхе* календару у Северној Кореји, јер је њен оснивач Ким Ил-сунг рођен 1912. Године јапанског Taishō периода (30. 7.1912 - 25. 12.1926.) су такође коинцидирале са ером РК.

Аргументи за и против
---------------------

Првобитна намера је била да се следи кинески обичај означавања година по владавини цара, што је у то време било универзално признато. Међутим, након установљења републике, а тиме и нестанка цара, одлучено је да се користи година установљења нације. Овим је смањен проблем честе промене у календару, јер ниједан цар у кинеској историји није владао дуже од 61 годину. Најдуговекији је био Kangxi император, који је владао 1662-1722 (до *Kangxi 61*); Qianlong император је абдицирао 1795 (*Qianlong 60*), али је његово име незванично коришћено до његове смрти 1799. (*Qianlong 64*).

Ера РК се не користи само у званичним документима. Ако се њоме означавају рокови трајања на производима за извоз, може доћи до неспоразума, јер се може помислити да је рок трајања истекао 11 година раније него што стварно јесте (ако се од "97" помисли да означава 1997.), нарочито ако се изостави одговарајући префикс (R.O.C. или 民國). Тако се може замислити да неко буде закључан у трезору 11 година итд. (видети Проблем Y1C).

Било је законодавних предлога да се републикански календар укине у корист грегоријанског .

Такође погледати
----------------

* Име ере
* Кинески календар
* Празници у Републици Кини
***Tabula rasa*** (неисписана табла) је латински превод Аристотеловог израза из списа *О души* којим се означава елементарно или анимално стање душе кад још ништа на њој није исписано. Касније овај термин бива употребљен у нововековном спору између рационалиста и емпириста. Њиме су емпиристи тврдили да се човек рађа без икаквих урођених знања, као празна табла. Израз је постао шире познат тек у употреби Џона Лока.

*Tabula rasa* у извесним педагошким и психолошким теоријама приступа развоју личности ставом по којем се човек рађа потпуно „празан", па се све што поседује стиче искључиво искуством и васпитањем, односно социјализацијом.

Напомене
--------

1. ↑  Део чланка је преузет из књиге Ивана Видановића „Речник социјалног рада", уз одобрење аутора.
**М74** је лаки минобацач конструисан и произведен у бившој СФРЈ. Представља оруђе друге генерације и усавршен модел претходног минобацача М52. Са минобацачем М75 служи као ватрена подршка пешадије у дејству на земаљске циљеве, непријатељску живу силу, лако оклопљене мете, утврђења и запрека (жичаних препрека и минских поља) као и за осветљавање терена у условима смањене видљивости.
Минобацач М74 се може користити и за дејство по моторизованим јединицама ради одвајања и уништења пешадије од борбених возила као и за задимљавање терена. Основна разлика између М74 и М75 је у склопу и конструкцији појединих делова. Разликују се у пречницима цеви и самом постољу (лафету).

Референце
---------

1. ↑  „Војска Србије". Arhivirano iz originala na datum 2012-01-05. Pristupljeno 09. 01. 2012.
2. ↑  Правило Минобацач М74 и М75. стр. 12.
3. ↑  Правило Минобацач М74 и М75. стр. 25.

Спољашње везе
-------------

***Минобацач М74*** na Wikimedijinoj ostavi

*
**Miloš S. Milojević** je bio srpski pravnik, oficir, političar i književnik.

Život
-----

Rođen je u Crnoj Bari 16. oktobra 1840. godine. Gimnaziju je pohađao u Beogradu. Diplomirao je na Pravnom fakultetu u Beogradu, 1862. godine. Umro je 24. juna 1897. godine u Beogradu i sahranjen na Novom groblju.

Dela
----

* *Odlomci istorije Srba i srpskih - jugoslavenskih - zemalja u Turskoj i Austriji*, Beograd, 1872.
* *Pesme i običaji ukupnog naroda srpskog*
* *Putopisi dela prave - Stare Srbije*
* *Naši manastiri i kaluđerstvo*
* *Dečanske hrisovulje*

### Odlomci istorije Srba

Srpske (jugoslovenske) zemlje Miloša Milojevića.
Miloš Milojević je u svojoj knjizi "Odlomci iz istorije Srba i srpskih-jugoslavenskih zemalja u Turskoj i Austriji" dao spisak "srpskih careva". Pobrojao je vladare od Svevlada pa do Stefana Nemanje, i nadalje, od kojih mnogi nisu nosili titulu cara. Milojević u Srbe ubraja i Gote, koje smatra Lužičkim Srbima, pa stoga svoj spisak srpskih vladara započinje gotskim tj. lužičko-srpskim vladarima, i od njih izvodi vladarske dinastije koje su vladale Srbima tog vremena.

U istoj knjizi je objavio svoju tendencioznu istorijsko-etnografsku kartu Balkanskog poluostrva, u kojoj je sve zemlje naseljene Južnim Slovenima smatrao srpskim zemljama. Hrvate je nazvao Srbo-hrvatima, Slovence Srbo-slovencima, Bugare Srbo-bugarima, odnosno Srbo-rašanima itd.

Izvori
------

Eksterni linkovi
----------------

* Ratna arhiva Miloša S. Milojevića Arhivirano 2007-06-28 na Wayback Machine-u
**Énna Derg**, sin Dui Finna, je bio, prema irskim srednjovjekovnim legendama i tradiciji, veliki kralj Irske. Na prijestolje je došao ubivši svog prethodnika Muiredach Bolgracha, očevog ubicu. Dobio je nadimak *derg* (crveni), jer je bio rumenog lica. Navodi se da su se upravo za vrijeme njegove vladavine prvi put u Irskoj koristile kovanice. Vladao je dvanaest godina prije nego što je umro od kuge u Sliab Misu, okružen velikim brojem vojnika. Naslijedio ga je sin Lugaid Íardonn. *Lebor Gabála Érenn* navodi da je vladao u doba Artakserksa I od Perzije (465-424. pne.). Kronologija Keatingove *Foras Feasa ar Éirinn* mu vladavinu datira u period 670-658. pne. a *Annals of the Four Masters* u 893-881. pne.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Prethodi: **Muiredach Bolgrach**  |  **veliki kralj Irske** LGE 5. vijek pne.FFE 670-658. pne.AFM 893-881. pne. | Slijedi: **Lugaid Íardonn**  |

Izvori
------

1. ↑  R. A. Stewart Macalister (ed. & trans.), *Lebor Gabála Érenn: The Book of the Taking of Ireland Part V*, Irish Texts Society, 1956, p. 253-255
2. ↑  Geoffrey Keating, *Foras Feasa ar Éirinn* 1.26
3. ↑  *Annals of the Four Masters* M4306-4307
**Ruska plava mačka** je vrlo cijenjena rasa domaće mačke, prepoznatljiva po svom svilenkastom krznu. Osnovna boja je plava, ali uzgojene su vrste i sa crnom i bijelom bojom (koje su priznate od strane ACF i GCCF). Potječe iz Rusije, a prvobitni naziv joj je bio Arhangelsk mačka jer se vjeruje da su je u Englesku (1860. godine) donijeli mornari iz Arhangelska. Kasnije je promijenjen naziv u ruska plava mačka, koji se zadržao do danas.

Povijest
--------

Malo se zna o porijeklu ruske plave mačke, ali najvjerojatnije je nastala prirodnim putem, da bi se kasnije dobile osobine kakve danas posjeduje.

Nekada je bila lovljena zbog lijepog krzna. Posjedovala ju je engleska kraljica Viktorija, a smatra se da su je uzgajali ruski carevi kao „kraljevsku mačku". Današnji izgled ruske plave mačke je nastao ukrštavanjem ruskih plavih mački iz Engleske (koje su imale svilenkasto krzno) sa skandinavskim, čije su oči bile tamnozelene boje. Od 1960. godine postaje sve popularnija.

Fizičke osobine
---------------

Ruska plava mačka se može lako razlikovati od drugih rasa, uglavnom zbog njezinog krzna. Priznata je samo plava boja, odnosno, siva sa plavim odsjajem preko kojega prelazi svilenkasto-srebrni sjaj. Ovaj sjaj se javlja zbog "dvostrukog" krzna, pri čemu je tamnija boja pri dnu, tako da svjetlija boja dolazi do izražaja na tamnoj podlozi. Kod mladunaca se javljaju pruge koje se gube kada postaju spolno zreli.

Ruska plava mačka je jednostavne građe. Ima malu, okruglu glavu s velikim ušima. Oči su zelene boje (prema pravilima udruženja), ali kod mladunaca se razlikuju, od plave, preko žute i narančaste, do zelene. Tijelo je dugo, s dugim repom.

Ponašanje
---------

Veoma je razigrana i vrlo privržena vlasniku. Veoma su inteligentne. Stidljive su, ali se to može promijeniti tijekom odrastanja. Također, osim inteligentne, druželjubive su prema drugim životinjama.

Izvori
------

1. ↑   Alderton, David (1992). *The Eyewitness Handbook of Cats*. Dorling Kindersley. str. p. 182. ISBN 1-56458-070-9.
Položaj nekih od Tafijskih ostrva
**Tafos** (grčki: Τάφος) ili **Tafijska ostrva** (Ταφίων νῆσοι) ili **Teleboidi** (Τηλεβοῶν νῆσοι) starogrčki je naziv za skupinu malih ostrva u Jonskom moru, koja leže uz obalu Akarnanije na zapadu Grčke. Stanovnici tih ostrva ― **Tafljani** ili **Telebojani** ― često se kod Homera spominju kao vešti gusari. Kada je boginja Atena posetila Telemaha na Itaci da bi ga podstakla da krene na put u Pilos, uzela je na sebe lik Mentesa, "gospodara Tafljana veštih s veslima". Tafljani ili Telebojani spominju se u mitu o Amfitrionu, koji ih je i pokorio.

Do vremena Euripida ova su ostrva poistovećena s Ehinadima: u *Ifigeniji na Aulidi* (405. pne.) Halkiđanke koje čine hor uhodile su helensku flotu i videle Eurita "koji je predvodio tafljanske ratnike s belim oštrim veslima, podanika Megesa, sina Filejevog, koji je otišao s Ehinadskih ostrva, gde mornari ne mogu pristati". Glavno od tih ostrva Homer zove **Tafos**, a kasniji ga pisci nazivaju *Taphiūs*, *Taphiussa* ili *Taphias* (Ταφιοῦς, Ταφιοῦσσα, Ταφιάς), a čini se da se radi o ostrvu koje se danas zove *Meganisí* i nalazi se istočno od veće Lefkade. Drugo po veličini od Tafijskih ostrva zvalo se *Carnus*, danas *Kálamo*. .

Tafljani su sebe smatrali potomcima Perseja, jer je majka Tafija, njihovog osnivača-eponima, bila unuka Persejeva i s Posejdonom je rodila Tafija. Prema drugoj tradiciji, Tafije je bio pripadnih leleškog plemena i unuk Lelega. Najpoznatiji tafijski kralj bio je Pterelaj, kome je Posejdon podario jednu zlatnu vlas, koja ga je činila besmrtnim sve dok se nalazila u kosi, ali ju je iščupala njegova kći Kometo da bi pomogla Amfitrionu, koji je zaratio na Tafljane. Pobedivši Tafljane, Amfitrion je krenuo natrag u Tebu, ali je Zevs uzeo njegov lik i pre njega stigao Amfitrionovoj ženi Alkmeni, s kojom je proveo strasnu noć i začeo Herakla.

Izvori
------

* Richard Talbert, *Barrington Atlas of the Greek and Roman World*, p. 54. ISBN 0-691-03169-X

Eksterni linkovi
----------------

* Dick Caldwell, "The myths of Argos": Arhivirano 2005-09-13 na Wayback Machine-u Amphitryon and Pterelaos
***Colt Paterson*** je naziv za prvi serijski proizvođeni revolver na svijetu. Temeljio se na patentu koga je 25.2. 1836. Samuel Colt dobio u SAD, Francuskoj i Engleskoj. Ime je dobio po mjestu Paterson u državi  gdje je Colt imao svoju tvornicu.

Colt Paterson je sadržavao doboš od 5 metaka kalibra .28 in, a godine 1837. je zamijenjen dobošem s 5 metaka kalibra .36 in. Prvotni model nije sadržavao polugu za skidanje doboša, pa se nakon ispaljenih 5 metaka revolver morao djelomično rastaviti.

Tek je godine 1839. uvedena poluga za ponovno punjenje, kao i olakšan mehanizam opaljivanja. Okidač je, pak, postao vidljiv jedino nakon zatezanja kokota.

Coltova prva tvornica **Patent Arms Company** je od 1836. do svog zatvaranja 1842. godine proizvela 1450 revolvirajućih pušaka i karabina, 462 revolvirajućih sačmarica i 2350 revolvera. Jedan od vjerovnika, John Ehlers, je do godine 1847 prouizveo još 500 komada.

Vojna upotreba
--------------

Colt je nekoliko primjeraka prodao Vojsci SAD te su se povremeno koristili u Drugom seminolskom ratu na Floridi. Međutim, vojne vlasti su oružje držači previše krhkim i sklonim kvarovima. Mornarica tadašnje Republike Teksas je, pak, kupila 180 sačmarica i pušaka, kao i isti broj revolvera. Oni su postali posebno popularni mešu Teksaškim rendžerima, koji su cijenili njihovu vatrenu moć protiv Comancha. Kapetani John Coffee "Jack" Hays i Samuel Hamilton Walker su postali vatreni zagovornici revolvera Colt i utjecali na vlasti da kupe sljedeće modele kao što je Walker Colt.

V. također
----------

* Colt's Manufacturing Company
* Walker Colt

Izvori
------

* *Guns Magazine Article at Highbeam Research*:
* [*mrtav link*]
* *Colt An American Legend* by R.L. Wilson New York,London, Atabras 1985 ISBN 0-89660-011-4
* *Percussion Pistols and Revolvers, History, Performance and Practical Use* by Johnny Bates and Mike Cumpston, Lincoln, NE, iUniverse, 2005 ISBN 978-0-595-35796-3
**Aleksa Backović** (1911 — 1944), učesnik Narodnooslobodilačke borbe i narodni heroj Jugoslavije.

Biografija
----------

Rođen je 1911. godine u selu Drenoštica kod Nikšića. Gimnaziju je završio u Nikšiću, a Pravni fakultet u Beogradu, gde je primljen u Savez komunističke omladine Jugoslavije 1938.. godine. Najpre je službovao u Fabrici oružja u Kragujevcu, a potom u Novom Mestu i Kosovskoj Mitrovici.

Član Komunističke partije Jugoslavije postao je 1939. godine. U proleće 1941. godine vraća se u svoj kraj i učestvuje u pripremama, organizovanju i vođenju Trinaestojulskog ustanka. Učesnik je Pljevaljske bitke, 1. decembra 1941. godine, u kojoj je bio ranjen.

U toku Narodnooslobodilačke borbe bio je politički komesar:

* Pješivačkog bataljona u Nikšićkom partizanskom odredu, od marta 1942.
* Drugog bataljona Pete proleterske crnogorske brigada, od juna 1942.
* 15. kordunaške brigade, od januara 1943. i
* Osme kordunaške divizije, od decembra 1943. godine.

Ranjavan je nekoliko puta, a veoma teško krajem aprila 1944. godine. Ubijen je 2. juna 1944. godine, od strane četnika u partizanskoj bolnici zajedno sa još 35 ranjenika i dva lekara prilikom prepada četnika Lukice Popovića iz Dinarske divizije JVuO na partizansku bolnicu u selu Krčane.

Za narodnog heroja proglašen je 20. decembra 1951. godine.

Literatura
----------


|  |  |
| --- | --- |
| Partizanska spomenica 1941. | Portal NOBSegment isključivo posvećen **Narodnooslobodilačkoj borbi.** |

* **Narodni heroji Jugoslavije**. „Mladost", Beograd 1975. godina.
Mapa Severinskog banata u 13. veku
**Severinski banat** je bio pogranična provincija srednjovekovne Kraljevine Ugarske, koja je imala ulogu u anti-osmanskom odbrambenom sistemu kraljevine. Provincija je obuhvatala zapadnu Olteniju i istočni Banat, a upravno sedište je bio grad Drobeta-Turnu Severin. Oko kontrole nad ovom regijom sporile su se Vlaška i Ugarska. Severinski banat je formiran 1228. godine i postojao je do 16. veka, kada je njegova teritorija podeljena između vazalnih osmanskih kneževina Vlaške i Transilvanije. U političkom smislu, pokrajinu je nasledio Lugoški i karansebeški Banat u okviru Kneževine Transilvanije, koji je formiran na zapadnom delu područja nekadašnjeg Severinskog banata (zapadno od grada Oršave). Danas je celo područje nekadašnjeg Severinskog banata u sastavu Rumunije.

Spoljašnje veze
---------------

* Mapa Severinskog banata

| * p
* r
* u
Srednjovekovne provincije Kraljevine Ugarske |
| --- |
| Vojvodstvo Transilvanija •  Hrvatska banovina •  Slavonska banovina •  Bosanska banovina •  Banovina Soli •  Banovina Usora •  Jajačka banovina •  Srebrenička banovina •  Mačvanska banovina •  Šabačka banovina •  Beogradska banovina •  Braničevska banovina •  Kučevska banovina •  Severinska banovina |
**Sambijski poluotok** (ruski: *Калининградский полуостров* (službeno) ili *Самбийский полуостров*, njemački: *Samland*) je poluotok u Baltičkom moru u ruskoj Kalinjingradskoj oblasti.

Karakteristike
--------------

Poluotok je omeđen Kurškom Lagunom na sjeveroistoku, Vislanskom lagunom na jugozapadu, rijekom Pregołjom na jugu i rijekom Dejmom na istoku.ref name=brit/> 

Sambijski poluotok ima površinu od 3500 km², dug je sedamdesetak km i širok tridesetak km.

To je brežuljkast kraj naročito na zapadu gdje se nadmorska visina uzdiže do 100 metara, sa klifovima na sjeveru i zapadu visokim 60 metara. Na jugu u dolini rijeke Pregołje prevladava aluvijalno tlo, a na istoku se teren spušta blago i kontinuirano. 
Brdo Galtgarben u sredini je sa svojih 112 metara najviša točka na poluotoku.
Zapadnu obalu zovu - *Jantarnom obalom* zbog naslaga jantara.

Historija
---------

Poluotok je ime dobio po autoktonim stanovnicima staropruskom plemenu - Sambijci. 
Kad su poluotok osvojili vitezovi Teutonskog viteškog reda, papa Inocent IV. osnovao je 1243. Sambijsku biskupiju.
Sjedište biskupije bilo je grad Fischhausen, a biskupija je egzistirala sve do širenja protestanske reformacije 1523.

Doseljenici iz Svetog Rimskog Carstva kolonizirali su poluotok, pa su sambijski Prusi vremenom asimilirani. 
Ipak su još u 14. vijeku većina stanovnika bili su Prusi. Nakon što je luteranizam raširio po Prusiji, katekizam se još uvijek prevodio na pruski, pa je taj jezik izumro tek u 17. vijeku.

Poluotok je postao dio Pruskog vojvodstva - 1525. kad je Veliki majstor Teutonskog reda - *Albert od Brandenburg-Ansbacha* sekularizirao Teutonsku državu. Nakon tog je dijelio sudbinu tog vojvodstva.
Željeznica je došla do poluotoka 1900. ali nije puno pomogla da se unutrašnjost razvije.

Nakon Drugog svjetskog rata Sovjetski Savez je - 1945. anektirao je sjever istočne Pruske (uključujući i Sambijski poluotok) i prezvao u Kalinjingradska oblast, jug je pripao Poljskoj.

Nove vlasti protjerale su preostale njemačke stanovnike i umjesto njih naselile Ruse i Beloruse. Sve do raspada Sovjetskog Saveza 1991. velik dio oblasti i poluotoka bio je zatvorena vojna zona.

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5  „Das Samland" (njemački). Ostpreussen. Arhivirano iz originala na datum 2022-01-12. Pristupljeno 11.01. 2022.
2. 1 2 3  „*Sambia Peninsula (Samland, Kaliningrad Peninsula)*" (engleski). Northern Crown, Ltd. Pristupljeno 11.01. 2022.

***Sambijski poluotok*** na Wikimedijinoj ostavi

Vanjske veze
------------

* *Sambia Peninsula (Samland, Kaliningrad Peninsula)* (`en`)
Za lik iz Marvelovog univerzuma, v. Crimson Dynamo.

  

**Svetislav Ivan Petrović** je bio filmski glumac (Novi Sad, 1. januar 1894 — Minhen, 18. oktobar 1962).

Bio je prvi Srbin koji se između dva svetska rata proslavio na filmskom platnu u Evropi.

Školovao se u Novom Sadu a u Budimpešti studirao politehniku ali je brzo napustio studije i posvetio se glumi na filmu. Debitovao je na filmu Mihalja Kertesa "Natčovek". Dolaskom zvučnog filma stekao je svetsku slavu. Osim nesumnjivog dara za glumu imao je i fizičke atribute neophodne za uspeh na filmu: bio je visok, zgodan, lep i privlačan muškarac.

Snimio je oko stotinu uloga u filmovima različitih žanrova u filmskim studijima u Budimpešti, Beču, Berlinu i Parizu. Bio je oženjen sa nemačkom glumicom Fridl Šuster.

U Novi Sad vratio se 1928. prilikom posete roditeljima i sestrama. Kako je "Politika" objavila na naslovnoj strani, oduševljeno ga je dočekalo i pozdravilo desetine hiljada Novosađana. Primio ga je i kralj Aleksandar koji mu je uručio orden svetog Save prvog stepena za doprinos popularizaciji filmske umetnosti.

Posle Drugog svetskog rata boravio je kraće vreme u Jugoslaviji snimajući slovenački film „Dalmatinska svadba" gde je tumačio jednu od glavnih uloga.

Pao je u zaborav jer se njegovi filmovi nisu prikazivali u bioskopima i to, navodno, zato što je glumio u nemačkim filmovima snimanim za vreme Hitlerove vladavine iako se radilo o običnim ljubavnim filmovima.

Najpoznatiji filmovi
--------------------

* *Kenigsmark* (1923)
* *Umetnička duša* (1925)
* *Ulica bez veselja* (1925)
* Gola žena (1926)
* Čarobnjak (1926)
* Alahov vrt (1927)
* Tri strasti (1927)
* *Alraune* (1928)
* Sirena Morgana (1928)
* Latinski kvart (1929)
* Slepi miš (1931)
* Viktorija i njen husar (1931)
* Havajski cvet (1932)
* Kozak i slavuj (1935)
* Uz uključenje javnosti (1927)
* Na plavom Jadranu (1937)
* Evropa ne odgovara (1941)
* *Proces* (1948)
* Eroika (1949)
* *Lift za gubilište* (1957)
* *Putovanje* (1959).

Spoljašnje veze
---------------

* Svetislav Ivan Petrović na IMDb-u (`en`)
* Svetislav Petrović[*mrtav link*]
* Svetislav Ivan Petrović („Dnevnik", 21. septembar 2005.)[*mrtav link*]
Zagrepčanka, pogled s Trešnjevke
**Zagrepčanka** (45°47'54 *N, 15°57'44* E) je poslovni neboder smješten u Zagrebu u Hrvatskoj. Neboder je treći po visini u Zagrebu.

Tehnički podaci
---------------

Neboder je visok 94,6 metara, a iznad zemlje se nalaze prizemlje i 26 katova. Na krovu se nalazi radio antena čiji je vrh 110 metara iznad zemlje. Ispod razizemlja nalazi se višekatna podzemna parkirna garaža.

Zagrepčanka je dio kompleksa u kojem se, osim nje, nalaze i od niže poslovne trokatnice, umjetničke instalacije i fontane. Sâm neboder se sastoji iz tri krila: središnje krilo ima 26 katova, zapadno 21 kat, a istočno 19 katova.

Fasada Zagrepčanke izrađena je od bijelog mramora i reflektivnog stakla. Prozori (fiksni) su od svijetlozelenog, a podne grede od tamnozelenog stakla. Na 25. i 26. katu nalaze se 23 trobridne prizmaste izbočine. Središnje krilo na svakoj površini ima po 24 nosive grede, a bočna krila po 23. Bočna krila su izvedena s horizontalnom hiperboličnom zakrivljenošću od kojih je svako krilo zakrivljeno u suprotnom smjeru od drugoga. Površina uredskog prostora nebodera je oko 50 000 m2.

Povijest
--------

Neboder su 1976. godine izgradili arhitekti Slavko Jelinek i Berislav Vinković. Desetak godina nakon dovršetka gradnjne, s nebodera su počele otpadati debele mramorne fasadne ploče, od kojih su se neke razbijale i izvan travnjaka koji okružuje neboder. Stoga se tada u zgradu ulazilo kroz sigurnosni tunel sastavljen od drvenih dasaka i čelika. Renoviranje Zagrepčanke započelo je u 21. stoljeću, a trenutačno je gotova samo zapadna strana koja je usmjerena ka križanju Savske ceste i Vukovarske avenije, dok se tunel na prilazu istočnom krilu još uvijek koristi.

Sve do 2006. Zagrepčanka je bila najviši hrvatski neboder, dok ju nije s 96 metara katne visine nadvisio Eurotower, sjedište Zagrebačke burze. Svejedno, Zagrepčanka i dalje drži rekord za najviše poslovnih katova i najviši ured, jer se na Eurotowerovom zadnjem katu nalaze samo mašnarnica i ukrasna fasada.

Zanimljivosti
-------------

Za oblik Zagrepčanke arhitekti su dobili inspiraciju od düsseldorfskog nebodera Thyssenhaus. Sâm vrh zgrade nije dostupan javnosti, no u predvorju se čak nalaze kiosci. U neboderu se nalazi i mozaik slikara Ede Murtića. Osam dizala poslužuje zgradu, no na njih se može čekati i po nekoliko minuta.

Galerija
--------

* Zapadno kriloZapadno krilo
* Zagrepčanka s obližnjeg parkiralištaZagrepčanka s obližnjeg parkirališta
* Pogled s Richterovih nebodera (tzv. raketâ). U daljini su vidljivi Cibonin Toranj, HOTO business tower, WestinPogled s Richterovih nebodera (tzv. raketâ). U daljini su vidljivi Cibonin Toranj, HOTO business tower, Westin

***Zagrepčanka*** na Wikimedijinoj ostavi
**Харачки тефтер** (или арачки тефтер) је посебна врста тефтера каракетеристичних за Турску и Кнежевину Србију. Они доносе податке о свим мушким мештанима неког насеља који су плаћали харач. У њима је наведено да ли нека мушка особа плаћа порез (ту обавезу су имали сви одрасли, односно ожењени мушкарци), харач (он се плаћао за све мушке особе старије од 6 година), односно уколико постоји ослобађање од тих обавеза, наводи се разлог. За мушку децу млађу од 6 година наведена је старост.

Ови тефтери су тада имали практичну вредност, док су сада користан извор за истраживаче старина.
**Svetlana Vasović-Mekina** (Beograd, 1961) je srpski novinar. Trenutno je dopisnik „Politike" iz Slovenije.

Diplomirala je novinarstvo na Fakultetu političkih nauka Univerziteta u Beogradu.

Objavljivala je u NIN-u, NON-u, „Studentu", „Mladosti", „Novosti 8", u zagrebačkom „Danasu", ljubljanskoj „Mladini" i mariborskoj „Katedri". Zbog serije članaka u „Studentu" 1987. dobila je epitet „građanska desnica" i „antititoista", što je u to vreme bila veoma opasna kvalifikacija za bilo kakvu dalju karijeru i zaposlenje uopšte. Pisala je i u listovima „Duga" i „Vreme" a dopisnik Politike iz Slovenije je od 2006. godine. U listu mariborskih studenata „Katedra" uređuje „Beogradske priloge". List je zabranjivan u Srbiji zbog vređanja „dela i lika Slobodana Miloševića"

Januara 2008 u listu „Politika" ona je objavila ekskluzivni dokument razgovora političkog direktora Ministarstva inostranih poslova Slovenije sa bliskim saradnikom državnog sekretara SAD Kondolize Rajs – Danijelom Fridom, u kojem je spisak zadataka koje Slovenija, predsedavajući Evropske unije sledećih šest meseci, preba da sprovde radi priznavanja Kosova. Vasović-Mekina i njen suprug bili su nakon ovog događaja i meta zastrašivanja.

Dobitnik je Povelje Udruženja novinara Srbije za 2008. godinu, za novinarski podvig i izuzetni profesionalni domet.
Svetište Voda svetog Jakova u Kreševu
**Svetište Voda svetog Jakova u Kreševu** je prirodno područje u selu Deževicama, opština Kreševo, Bosna i Hercegovina. Svetište čini pećina u kojoj se nalazi vrelo, a voda ne otiče iz nje. Voda iz vrela smatra se čudotvornom, a prema vjerovanju hodočasnika, liječi mnoga kožna oboljenja. Komisija za očuvanje nacionalnih spomenika, na sjednici održanoj od 13. januara 2021. godine, donijela je odluku da se svetište proglasi za nacionalni spomenik Bosne i Hercegovine. Ovu odluku Komisija je donijela u sljedećem sastavu: Amir Pašić, Goran Milojević i Radoje Vidović (predsjedavajući).

Lokacija
--------

Mjesto Deževice nalazi se na 912 metara nadmorske visine, između planina Bitovnje i Vranice. Ima dugu tradiciju rudarstva o čemu svjedoče napuštena rudarska okna. Planinski krajolik odlikuju šume visokih stabala, brojni planinski izvori i potoci. Svetište svetog Jakova Markijskog, udaljeno je oko pola kilometra od središta sela Deževice, u dolini potoka Nevre i nalazi se u pećini.

Historija
---------

U pisanim izvorima Deževice se prvi put spominju 1403. godine kada se tu nalazila crkva svete Jelene, franjevački samostan ili rezidencija. Poznato je po svetištu, izvoru vode koji se nalazi u pećini duljine 10-15 m, širine do 2 m i visine do 2,5 m. Svetište je dobilo ime po fra Jakovu Markijskom, rodom iz Napulja, Italija, italijanskom franjevcu, propovjedniku, piscu i vikaru Bosanske vikarije od 1435. do 1438. godine. U Bosnu je poslan 1432. godine da provede vjersku obnovu i iskorijeni krivovjerje.

Zbog svoje ustrajnosti u provođenju obnove fra Jakov Markijski dva je puta morao napustiti Bosnu, a došao je u sukob s kraljem, vlastelom i fratrima. Unatoč svemu, uspomena na boravak fra Jakova u Deževicama ostala je pozitivna, trajna i jaka, čemu svjedoči i prva knjiga na hrvatskom jeziku o svetom Jakovu Markijskom priređena zahvaljujući župi Deževice. Četiri stoljeća kasnije, u austrougarskom periodu, u Deževicama je obnovljena župa i podignuta crkva Gospe Snježne, a sveti Jakov Markijski proglašen je suzaštitnikom župe.

Opis
----

Pećina je ispunjena vodom koja ne otječe iz nje. Voda iz vrela smatra se čudotvornom, tako da svetište svake godine posjećuju deseci hiljada hodočasnika. Do druge polovine 80-ih godina XX stoljeća imalo je prirodan izgled. Cjelokupni inventar svetišta novijeg je datuma. Tada su podignuti novi sadržaji: krst od betona, most preko potoka, ulazne stepenice od mosta do ulaza u pećinu i željezna ograda oko svetišta. Tokom rata 1993. godine svetište je devastirano, a po završetku rata obnovljeno.
**Tamaris** (ili **metlika**) je biljka iz porodice kritosjemenjača koja broji 50-ak vrsta a potječe iz suhih područja Bliskog istoka i Afrike. Ime potječe iz latinskog jezika naziva za rijeke Tambre u španjolskoj provinciji Hispania Tarraconensis.

Opis
----

Tamaris je bjelogorični grm koji raste između 5 i 18 metara visine. Izvorno, ova biljka raste u bilizini slanog tla. Osim što dobro podnosi slanost, otporljiva je i na lužnatost.

Lišće je debljine od 1-2 mm, zelene boje. Preko zime otpada a u proljeće cvijeta u šarenoj i lijepoj ružićastoj boji, zbog čega se u raznim vrtovima koristi kao ukrasna biljka.

Svaki cvijet sadrži i do tisuću malenih sjemenki (promjera 1 mm) koji se nakon proljeća šire vjetrom po kopnu ili vodi, zbog čega nekim vrtlarima može stvoriti poteškoće.

Izvori
------

1. ↑  „Genus: *Tamarix* L.". *Germplasm Resources Information Network*. United States Department of Agriculture. 1998-04-28. Pristupljeno 2011-02-18.
2. ↑  Baum, Bernard R. (1978), "The Genus Tamarix", The Israel Academy of Science and Humanities
3. ↑  Quattrocchi, Umberto (2000). *CRC World Dictionary of Plant Names*. **4 R-Z**. Taylor & Francis US. str. 2628. ISBN 978-0-8493-2678-3.

Vanjske veze
------------

* Flora Europaea *Tamarix*
* Opis Tamarisa
* Vodič NPS

|  |  |
| --- | --- |
|  | U Wikimedijinoj ostavi nalazi se članak na temu: **Tamaris** |
|  | U Wikimedijinoj ostavi ima još materijala vezanih za: **Tamaris** |
|  | Wikivrste imaju podatke o: **Tamaris** |
**Tamaru** (lat. *Bubalus mindorensis*) je mali, patuljasti bivol, koji pripada porodici *Bovidae*. To je endemska vrsta s otoka Mindoro na Filipinima i jedino filipinsko endemsko govedo. Smatra se, da je u prošlosti živio i na filipinskom otoku Luzon.

Tamaru je prije obitavao na cijelom prostoru otoka Mindoro, od razine mora do planina (2,000 metara nadmorske visine), ali zbog ljudskog širenja i lova, sada je ograničen na samo nekoliko udaljenih travnatih ravnica. Ova vrsta je krajnje ugrožena i u velikoj opasnosti od izumiranja.

Suprotno uvriježenom mišljenju i klasifikaciji u prošlosti, tamaru nije podvrsta lokalnog bivola karabao, koji je tek nešto veći, odnosno srodan vodenom bivolu. U odnosu na karabao, ima niz prepoznatljive razlike: malo je dlakaviji, nije društven i ima kraće rogove koji su pomalo u obliku slova V. Tamaru je najveći autohtoni kopneni sisavac na Filipinima.

Staništa vrste su: šume, planine, bambusove šume, travna vegetacija, džungla i riječni ekosustavi.

Izvori
------

1. ↑   Preuzeto 11. veljače 2013.
2. ↑  Hedges (2000). Bubalus mindorensis. 2006. IUCN Red List of Threatened Species. IUCN 2006. www.iucnredlist.org
3. ↑   Preuzeto 11. veljače 2013.

Vanjske veze
------------

Ostali projekti

|  |  |
| --- | --- |
|  | U Wikimedijinoj ostavi nalazi se članak na temu: **Tamaru** |
|  | U Wikimedijinoj ostavi ima još materijala vezanih za: **Tamaru** |
|  | Wikivrste imaju podatke o: **Tamaru** |

|  |  |
| --- | --- |
| Identifikatori taksona | 
* Wikidata: Q622878
* Wikispecies: Bubalus mindorensis
* ADW: Bubalus\_mindorensis
* ARKive: bubalus-mindorensis
* BioLib: 33810
* ECOS: 4245
* EoL: 328729
* Fossilworks: 149715
* GBIF: 7349281
* iNaturalist: 42243
* IRMNG: 10685951
* ITIS: 625123
* IUCN: 3127
* MSW: 14200702
* NCBI: 56639
* Species+: 8124
* ZooBank: F94DAAB8-6CB1-44E2-A244-A5AAA8F1978B

 |
**Tajra** (*Eira barbara*) pripadnik je potporodice *Mustelinae* smještene unutar porodice kuna (*Mustelidae*). Jedina je vrsta svrstana u rodu ***Eira***.

Obilježja
---------

Tajre su fizičkim izgledom nalik lasicama i kunama, dostižući duljinu do 60 centimetara, ne uključujući rep duljine 45 centimetara. Krzno većine tajra tamnosmeđe je boje ili crno sa svijetlijim dijelovima na prsima. Krzno na glavi sa starošću se mijenja u smeđe ili sivo. Tajre teže oko 5 kilograma. Ne nalik ostalim pripadnicama porodice kuna, tajre ne pokazuju sposobnost zakašnjele implantacije (reproduktivna strategija kuna koja zaustavlja razvoj embrija i dopušta majci da odgodi koćenje do optimalnih faktora u okolišu). Ženka koti od dvoje do četvero mladunaca.

Tajre obitavaju u tropskim šumama Središnje Amerike, Sjeverne Amerike i otocima Trinidad. Žive u šupljinama drveća, jazbinama u zemlji ili gnijezdima u visokoj travi. Putuju samotnjački ili u skupinama tijekom noći ili dana. Tajre su vješti penjači i mogu skakati s krošnje na krošnju ako su progonjene. Također brzo trče i dobro plivaju. Tajre će pojesti gotovo sve; love glodavce i ptice, a također će pojesti i jaja, med ili strvinu. 

Tajre su razigrane životinje i lako su pripitomljive. Urođenički narodi, koji su tajre nazivali *"cabeza del viejo"*, staračka glava, zbog naborane kože na licu, držali su ih kao kućne ljubimce radi kontroliranja štetočina. U Meksiku, populacije tajra polako se smanjuju zbog gubitka staništa u agrikulturalne svrhe.

Podvrste
--------

* *Eira barbara barbara* (južna Argetina, Paragvaj, zapadna Bolivija i središnji Brazil)
* *Eira barbara biologiae* (središnja Kostarika i Panama)
* *Eira barbara inserta* (Južna Gvatemala i središnja Kostarika)
* *Eira barbara madeirensis* (zapadni Ekvador i sjeverni Brazil)
* *Eira barbara peruana* (Peru i Bolivija)
* *Eira barbara poliocephala* (Gvajana, istočna Venezuela i Brazil)
* *Eira barbara senex* (središnji Meksiko i sjeverni Honduras)
* *Eira barbara senilis* (sjeverni Ekvador)
* *Eira barbara sinuensis* (Kolumbija i zapadna Venezuela)

Drugi projekti
--------------

|  |  |
| --- | --- |
|  | U Wikimedijinoj ostavi nalazi se članak na temu: **Eira barbara** |
|  | Wikivrste imaju podatke o: **tajri** |