recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Pirlápolis** je grad i općina od 8,830 stanovnika na jugu Urugvaja u Departmanu Maldonado.

Geografske karakteristike
-------------------------

Pirlápolis se prostire na sjevernoj obali Estuarija Rio de la Plata, udaljen 94 km istočno od Montevidea, sa kojim je povezan autoputom N°9 *Coronel Leonardo Olivera*.

Historija
---------

Historija tog ljetovališta počela je 1891. kad je poduzetnik *Francisco Piria* kupio zemlju i osnovao kamenolom u kom je na vrhuncu radilo i više od 500 radnika.

Situacija se promjenila 1895. kad je željeznička pruga došla na dvadesetak km do mjesta, odatle se kočijom moglo doći do budućeg ljetovališta.
Nakon tog je 1902. podignut je prvi hotel, drugi 1905. a 1907. i hipodrom.

Argentinska firma Mihanovich je u partnerstvu sa Franciscom pokrenula brodsku liniju Buenos Aires-Piriápolis-Montevideo, prvi parobrod sa 768 turista stigao je do Pirlápolisa 1921. 
Dotadašnje lječilište Piriápolis je 1937. zakonom br. 9867 podignuto u kategoriju grada i proglašeno turističkom destinacijom. Tad se povećao broj stanovnika pa je podignuta srednja škola i policijska stanica.

Luka je obnovljena 1997. a 2010. osnovana je općina.
Novi lukobran sa marinom podignut je 2012.

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5   „Una introducción a la historia de Piriápolis" (španjolski). Piriápolis Hoy. Pristupljeno 18.11. 2023.
2. 1 2 3 4 5 6 7  „*Pirlápolis*" (engleski). City Population. Pristupljeno 18.11.2023.

Vanjske veze
------------

***Pirlápolis*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Municipio de Pirlápolis* (službene stranice) ()
**Andoani** (engleski: **Andoany**, znan i po svom francuskom imenu **Hell-Ville**) je najveći grad na otoku Nosi Be na sjeverozapadu Madagaskara od 23 050 stanovnika , administrativni centar *Distrinkta Nosi Be*.

Historija
---------

Naselje pod imenom *Hell-Ville* osnovao je Francuski kapetan Passot, koji se sa svojim ratnim brodom Colibri 1840. iskrcao na otoku Nosi Be i proglasio ga francuskim protektoratom. Passot je nazvao naselje - Hell Ville, u čast svog admirala Anne Chrétien Louis de Hella. On je to napravio (navodno) na zahtjev poražene kraljice Tsiomeko koja se sklonila 1839. na otok *Nosi Be* i zatražila zaštitu od Francuza sa obližnjeg Reuniona.

*Hell-Ville* se vrlo brzo razvio u važno trgovačko mjesto sa brojnom kolonijom indijskih i arapskih trgovaca.

Nakon stjecanja nezavisnosti 1960. opala je važnost trgovine, ali se posljednjih godina razvio se turizam.

Geografske i klimatske karakteristike
-------------------------------------

*Andoani* leži na krajnjem jugu otoka Nosi Be u Zaljevu Andavakotakona u Mozambičkom kanalu. Centar grada i luka smješteni su na poluotoku. Pored grada na svega 7 km nalazi se ulaz u *Nacionalni park Lokobe* poznat po crnim lemurima i Panterskom kameleonu (Furcifer pardalis).

*Andoani* ima vruću tropsku klimu, prosječna dnevna temperatura je oko 30 °C, najviše kiša padne za ljeta u decembru, januaru i februaru. Proječna količina oborina je između 1 975 -3 000 mm. *Andoani* ima kao i cijeli otok *Nosi Be* povoljnu klimu jer ga štiti Masiv Tsaratanana na Madagaskaru od snažnih orkanskih vjetrova u augustu, sa Indijskog oceana.

Transport, Privreda
-------------------

*Andoani* je glavna otočka luka iz koje postoji stalna brodska linija za najbližu luku Ankifi na Madagaskaru.

Otočki aerodrom *Aerodrom Fascene* (IATA: NOS ICAO: FMNN)  udaljen je 16.5 km od centra grada u pravcu istoka.

*Andoani* ima bolnicu, srednju školu, banku, par hotela i restorana. Nasred grada postavljen je veliki diesel generator koji služi za opskrbu cijelog otoka elektičnom energijom.

U gradu ima par destilerija za rum, jer se na otoku tradicionalno uzgaja šećerna trska.

Netaknute plaže i povoljna klima i blizina *Nacionalnog parka Lokobe* privukla je mnoge evropske turiste, uglavnom Francuze i Talijani tako da su izgrađeni brojni restorani i par hotela.

Bilješke
--------

1. 1 2  2005 population estimates for cities in Madagascar, mongabay.com (pristupljeno: 29. 8. 2011.)
2. 1 2 3  Nosi Be na portalu Encyclopædia Britannica, pristupljeno 31. 08. 2011.
3. ↑  Nosy Be et son Histoire, na portalu madagascar vision, pristupljeno 31. 08. 2011.
4. ↑  Nossi-be, Fascene (NOS) information, na portalu TheAirDB (pristupljeno 31. 08. 2011.)

Povezano
--------

* Nosi Be
* Popis gradova na Madagaskaru

Vanjske veze
------------

* Hell-Ville, Madagascar, na portalu Admiral Charters Arhivirano 2011-09-30 na Wayback Machine-u ()
* Film o Hell-Villeu na portalu You Tube
* Luka Andoany, na portalu ports.com ()
Karikature o Allyju Sloperu, Judy, 24. jun 1874.
**Alexander "Ally" Sloper** je izmišljeni lik londonskog pijanca i obješenjaka koga je stvorio engleski ilustrator Charles Henry Ross, i koji se prvi put pojavio 1867. u humorističkom časopisu *Judy*, u seriji vezanih karikatura praćenih tekstom koji je pisala njegova supruga Emilie de Tessier. Sloper, prikazan kao lutalica sklon piću, ženama i pokušajima brzog bogaćenja, ali i uvijek spremna pomoći ljudima u nevolji, stekao je ogromnu popularnost i postao jednim od najomiljenijih likova popularne kulture u viktorijanskoj Engleskoj. Godine 1884. je počeo izlaziti tjedni časopis posvećen njegovim pustolovinama poznat kao *Ally Sloper's Half Holiday*, a što se često navodi kao prvi takav časopis u historiji stripa. Allyju Sloper je osim na stranicama časopisa publici postao poznat i preko kazališnih predstava, a potom i nekoliko igranih filmova. Njegovu popularnost je odnio prvi svjetski rat i društvene promjene s kojima se on nije mogao prilagoditi. Usprkos toga je stekao poštovanje među kasnijim historičarima stripa, a od 1978. do 1982. je po njemu nosila ime nagrada Ally Sloper. Lik Allyja Slopera se često navodi kao model po kome je Charlie Chaplin stvorio svoj znameniti lik Skitnice.

Vanjske veze
------------

***Ally Sloper*** na Wikimedijinoj ostavi

* Ally Sloper at Don Markstein's Toonopedia. Archived from the original on April 4, 2012.
* Image from Ally Sloper's Half Holiday Arhivirano 2012-08-05 na Wayback Machine-u
* Online Exhibition of Ally Sloper's Half Holiday, Bruce Peel Special Collections Library, University of Alberta
**Drew Fuller** (rođen kao **Andrew Alan Fuller** 19. maja 1980) je američki glumac i bivši maneken. On je igrao Krisa Perija u šestom serijalu serije *Čari*. U seriji, Kris je bio drugi sin Pajper (Holi Mari Koums) i Lea (Brajan Krauz) i on putuje kroz vreme kako bi podržao svoju porodicu u periodu pre svog rođenja, što je bilo kritično za dobrobit njegovog brata. U svoje slobodno vreme, Fuler voli da igra košarku, penjanje, surfovanje, snoubording i tenis. Trenutno živi u Los Anđelesu u Kaliforniji sa svojim mačorom "The Chad".

Fulera je otkrio agent kada je ovaj imao 12 godina kada ga je porodični prijatelj stavio na naslovnu stranu UCLA magazina. Pošto je odlučio da sačeka nekoliko godina, Fuler je ušao u svet manekenstva sa 16 godina i ubrzo je postao top model za kompanije kao što su Prada, Club Med i Tomi Hilfiger. Glumio je i u mnogim reklamama, uključujući za J Crew, Subway, Tojotu i Pepsi.

Filmovi
-------

* *The Ultimate Gift* (2006, kao "Džejson Stivens")
* *Final Contract: Death on Delivery* (2005, kao "Dejvid")
* *Close Call* (2003, kao "Sem")
* *Vampire Clan* (2002, kao "Rod Ferel")
* *One* (2001, kao "Kol")
* *Angels Don't Sleep Here* (2000, kao "Džesi kao tinejdžer")

TV pojavljivanja
----------------

* *Okrug Oranž* kao gostujući glumac "Norland" u 2003.

Vanjske veze
------------

* Dru Fuler na sajtu IMDb
* Fansajt Drua Fulera Arhivirano 2006-03-02 na Wayback Machine-u

***Drew Fuller*** na Wikimedijinoj ostavi
**Lenko Grčić**, zvan *Gaga* (Split, 1925 – Split, 10. kolovoza 1999), nekadašnji igrač Hajduka iz njegovog "zlatnog" perioda - sredine 50-ih godina. Brat Davora Grčića. Osvojio je sa Hajdukom više titula prvaka u nogometnim prvenstvima Jugoslavije. Od 1951. godine oblači Hajdukov bijeli dres koji će nositi do 1956.u kojem će razdoblju za Hajduk odigrati 213 utakmica. 

Po završetku karijere bi je trener Hajduka 1963. godine. Kao trener okušao se i u RNK Split. Tijekom treće sezone njegovog treniranja, *Crveni*  su se (u sezoni 1972./73.) iz tadašnje 2. savezne lige preselili u niži rang natjecanja.

Lenko prvu službenu utakmicu igra 2. ožujka 1952,. protiv Crvene Zvezde u Splitu koju je Hajduk dobio sa **6:0**. U ovoj legendarnoj hajdukovoj pobjedi za prvenstvo Jugoslavije po dva gola dali su Bajdo i Andrijašević, i po jedan Šenauer i F. Matošić. Odigrao je 105 službenih utakmica, 88 prvenstvenih, 15 za kup i 2 europska. Prijateljskih utakmica odigrao je 108.

Umro je iznenada 10. kolovoza 1999, a sahranjen je na splitskom groblju Lovrinac.

Statistika u Hajduku

| Natjecanje | Nastupi | Golovi |
| --- | --- | --- |
| Prvenstvo | 88 | 0 |
| Kup | 15 | 0 |
| Superkup | 0 | 0 |
| Međunarodne | 2 | 0 |
| Splitski podsavez | 0 | 0 |
| **Ukupno** | **105** | **0**
 |
| Prijateljske | 108 | 0 |
| ***Sveukupno*** | **213** | **0** |

### Izvori

1. ↑  hajduk.hr
2. ↑  Statistika na službenim stranicama HNK Hajduk

|  |  |
| --- | --- |
|  | *Nedovršeni članak* **Lenko Grčić** *je u začetku. Možete pomoći Wikipediji tako da ga proširite*. |
**Armando Marenzi** je hrvatski nogometaš talijanskih korijena. Rođen je 16. ožujka 1963. godine. Igrao je za HNK Šibenik, FK Spartak Subotica, Panargiakos F.C. i HŠK Zrinjski. 

Marenzi je karijeru započeo u Šibeniku i igrao je za taj klub 25 godina (računavši mlade dane, nastupe u juniorima i kadetima), 1988. godine debitira u Prvoj saveznoj ligi, igravši za subotički Spartak. Poslije se opet vraća u Šibenik, koji igra u drugoj jugoslavenskoj, a od 1992. u Prvoj hrvatskoj nogometnoj ligi. Jednu sezonu provodi u Panargiakosu, u drugoj grčkoj ligi, potom se opet vraća u Šibenik. Godine 2001. dolazi u Hrvatski športski klub Zrinjski Mostar, u kojem je završio karijeru, 2003 godine.

Armando Marenzi se cijelom razdoblju u kojem je nastupao za Zrinjski borio svojom odličnom igrom za *plemićki* dres, a sa svojim iskustvom pomagao je mladima koji su u to vrijeme igrali u Zrinjskom. Kao pravi vođa i kapetan Zrinjskog svojim suigračima je pomagao u svakom pogledu. U sezonama 2001./2002. i 2002./2003. bio je najbolji strijelac kluba. Prema navijačima bio je više nego korektan i često je u svojim nastupima kako na radiju tako i na televiziji hvalio Ultrase. To mu je donijelo trofej "Filip Šunjić - Pipa" najboljeg igrača Zrinjskog u sezoni 2002./2003. Premijer lige BiH. Navijački trofej za najboljeg igrača sezone se tada nazivao "Zrinjevac", a Marenziju ga je dodijelio tada istaknuti član Ultrasa, Filip Šunjić - Pipa. "Pipa" je tragično poginuo u prosincu 2003. godine, a 2004. godine trofej Zrinjevac je preimenovan u trofej "Filip Šunjić - Pipa". Tijekom igranja u dresu Zrinjskog, od navijača i simpatizera toga mostarskog kluba, dobio je nadimak "nebeski skakač".

Armando Marenzzi je izrazio veliku želju da jednog dana trenira Šibenik i Zrinjski, dva kluba u kojima je proveo svoju nogometnu karijeru.

Nakon što je završio s igračkom, Marenzi se posvetio trenerskoj karijeri. Danas je trener NK Neretve iz Metkovića, hrvatskog trećeligaša. Marenzi ima UEFA A trenersku licencu.
**Suhodolsko jezero** (ruski: *Суходо́льское озеро*) je jedno od jezera Rijeke Vuoksi u Rusiji.

Sve do 1950. zvano *Suvanto* po finskom *Suvantojärvi*

Karakteristike
--------------

Suhodolsko jezero nalazi se na sjeverozapadu Lenjingradske oblasti, udaljeno nekih 95 km sjeverno od Sankt Peterburga.

Jezero leži na 7 metara nadmorske visine, vrlo je izduljeno 40 km od zapada prema istoku, široko od 3 – 4 km, dubine do 23 metara.

Jezero je nazvano - *Suhodolsko* zbog događaja koji se dogodio u proljeće 1918. kad je zbog velikog porasta vode i straha od poplave - na istočnom kraju prokopan kanal da odvede vode prema Jezeru Ladoga. Kanal je prokopan do rječice Vjun, koja je tekla do Ladoge, ali se zbog bure i valova toliko urušio da je voda pojurila iz jezera i za kratko vrijeme opala za 7 metara.

Tako se stvorio pojas suhe zemlje (суходол) na mjestu nekadašnjeg jezerskog dna širok oko 2 km.

Nekadašnji kanal tako je postao rijeka Burnaja, duga 10 km, ona danas odvodi jezerske vode do Ladoge, a današnji sjeverni rukavac Rijeke Vuoksi, kojim su nekoć istjecale vode iz jezera više nije plovan do Suhodolskog jezera, jer je i njemu opao nivo voda.

Povezano
--------

* Rijeka Vuoksi

Izvori
------

1. 1 2 3 4  „*Озеро Суходольское*" (ruski). kudago. Pristupljeno 20. 09. 2015.
2. 1 2  „*Реки системы Вуоксы*" (ruski). Туристская водная энциклопедия. Pristupljeno 20. 09. 2015.

Vanjske veze
------------

* *Карта глубин и описание рыбалки* na portalu Fishingpiter ()
**Host** je otočić sa svjetionikom koji se nalazi na ulazu u viški zaljev na istoimenom otoku. Ime je dobio po engleskom časniku Sir Williamu Hosteu koji je u njegovoj blizini 13. ožujka 1811. godine u pomorskoj bitci (Viška bitka 1811.) porazio mnogo jaču francusku flotu pod zapovjedništvom viceadmirala Dubourdieua.

Svjetionik na otočiću. U pozadini otok Vis i ostaci tvrđave
Host se nalazi pred ulazom uvale *Viške luke* nasuprot rta *Dno kampa*. Od grada Visa je udaljen oko 2 km. Host, na kojem stoji svjetionik, ima površinu od 0,041 km². Duljina obalne zone je 0,91 km.

Iz pomorske karte je vidljivo da svjetionik, koji se nalazi na sjevero-istočnoj strani otočića, emitira svjetlosni signal: B Bl 4s. Nominalni domet svjetionika je 8 milja.

Host gledan s britanske tvrđave

Izvori
------

1. 1 2  Duplančić Leder, T.; Ujević, T.; Čala, M. (2004): *Duljine obalne crte i površine otoka na hrvatskom dijelu Jadranskog mora određene s topografskih karata mjerila 1:25 000*, Geoadria, Vol. 9, No. 1, 5-32.
2. ↑  „Svjetionik Otočić Host". Arhivirano iz originala na datum 2011-08-20. Pristupljeno 2015-09-12.
U izdavaštvu i bibliotekarstvo **CIP** je kratica koja označava engleske riječi **Cataloging in Publication** ili **Cataloguing in Publication** (doslovno: Katalogiziranje u izdanju) te predstavlja najosnovnije kataloške podatke za neko djelo prije nego što ga izda nacionalna biblioteka ili neka druga ustanova države u kojoj je provotno objavljen. Ime odražava korisnu praksu da se ta informacija bilježi u svim naknadnim izdanjima — u slučaju knjiga, na dnu stranice za autorska prava - s obzirom da pomaže manje iskusnim priređivačima kataloga pri dodavanju primjeraka u njihove kolekcije. Osoblje zaduženo za CIP-ove pri nacionalnim bibliotekama obično ograničava opseg djela za koje će biti pripremljen CIP, i to tako što prethodno traži pomoć osoblja izdavača.

Čest problem sa CIP-om kada izdavači mijenjaju bibliografske detalje, kao riječi u naslovu, nakon što su dobili podatke za CIP. Podaci za CIP stoga neće biti pravilni niti će se moći koristiti od budućih agencija za katalogiziranje ukoliko su prije samog izdanja ušli u bazu podataka. 

Svaka nacionalna biblioteka obično sadrži vlastitu bazu podataka za vlastite unose.

Vanjske veze
------------

* Cataloging in Publication Program Arhivirano 2009-05-13 na Wayback Machine-u of the LOC
* The Cataloguing-in-Publication Programme of the British Library
* Cataloguing in Publication Program of the Library and Archives Canada
Za druge upotrebe, pogledajte Lužički Srbi (razvrstavanje), Lužičani (razvrstavanje), Vendi (razvrstavanje) i Vindi (razvrstavanje).
"Serbi (zapadnoslovenski narod)" i "Sorbi (narod)" preusmerava ovde. Za druge upotrebe, pogledajte Serbi (razvrstavanje) i Sorbi (razvrstavanje).

**Lužički Srbi** su Zapadni Sloveni (gornjolužičkosrpski: *Serbja* – Serbja, donjolužičkosrpski: *Serby* – Serbi), poznati i kao **Severni Srbi** ili **Lužičani**, su stari zapadnoslovenski narod, koji živi u istočnom delu Nemačke, u nemačkim pokrajinama Saksonija i Brandenburg, u kraju koji je poznat kao Lužica. 

Govore dva slična jezika: gornjolužičkosrpski (pod uticajem češkog jezika) i donjolužičkosrpski (pod uticajem poljskog jezika). Oba jezika spadaju u slovensku grupu indoevropske porodice jezika. Lužičkih Srba ukupno ima oko 60.000, a po veroispovesti su većinom protestanti, a manjim delom katolici.

Geografija
----------

Mapa Lužice
Lužički Srbi naseljavaju područje jugoistočno od Berlina prema poljskoj i češkoj granici, sve do Drezdena. Područje naseljeno Lužičkim Srbima se deli na dve geografske oblasti, koje su u svom istorijskom životu bile najvećim delom razdvojene, a samim tim su živele i razvijale se pod različitim političkim i društvenim uslovima. To su Gornja Lužica i Donja Lužica, od kojih je prva bila u sastavu Saksonije i u nešto boljim društveno-političkim uslovima nego Donja Lužica, koja se nalazila u sastavu Pruske. 

Kulturno središte Gornje Lužice je Budišin (nemački: Bautzen), a Donje Lužice Kočebuz (nemački: Cottbus). U administrativnom smislu, Gornja Lužica je danas deo nemačke pokrajine Saksonije, dok je Donja Lužica deo pokrajine Brandenburg.

Sa njihovih prvobitnih naseobina Lužički Srbi su nasilno saterani u prostor između Labe i kapija Berlina, između Budišina i Kočebuza, nekad močvarno i pusto zemljište, koje su oni svojim vrednim rukama većim delom pretvorili u urban kraj.

Kultura
-------

Lužičkosrpsko stanovništvo je izmešano sa nemačkim življem. Bez obzira na viševekovnu germanizaciju Lužički Srbi su u duhovnoj i materijalnoj kulturi sačuvali brojne slovenske elemente. Zanimljive su trodelne kuće, ušorena i raštrkana sela, ženska narodna nošnja, što se sve bitno razlikuje od susednog i ѕa njima pomešanog nemačkog stanovništva. Razlikuje se u po nečemu od nemačkog i svadbeni ceremonijal. Narodno usmeno stvaralaštvo bogato je izrekama, poslovicama, pesmama i pričama. Očuvani su i stari muzički instrumenti.

Jezik
-----

Lužički Srbi govore dva slična jezika: gornjolužičkosrpski i donjolužičkosrpski. Oba jezika spadaju u lužičkosrpsku podgrupu zapadnoslovenskih jezika. Do drugog svetskog rata Lužički Srbi su pisali goticom i latinicom, a danas pišu samo latinicom.

Ime
---

Lužički Srbi sebe nazivaju Srbima: Serbja, Serb, Serbowka, dok Srbe sa Balkana nazivaju Južni Serbja.

Eksterni linkovi
----------------

***Lužički Srbi*** na Wikimedijinoj ostavi

* Lužički Srbi, njihova istorija i kultura Arhivirano 2014-03-10 na Wayback Machine-u
**Jozo Matošić** (27. siječnja 1913. Split - 1. ožujka 1999. Dubrovnik) je bio hrvatski nogometaš i nogometni trener.

Igrao je na položaju braniča. Dugo godina je nastupio i za jugoslavensku izabranu vrstu, a bio je i njen kapetan, kada je igrao za postavu "Hajduka" koja je otišla na slobodni teritorij, na Vis, igrajući i pod imenom "Hajduk-NOVJ". U reprezentaciji je igrao od 1934. godine.

Cijelu svoju karijeru je igrao za "Hajduka", za kojeg je odigrao 471 utakmicu, a postigao je 53 pogodka.

Nakon što je prestao aktivno igrati, nastavio je sudjelovati u nogometu kao trener, i to uspješno. Od 1951. do 1954. je bio "Hajdukovim" trenerom, uspjevši osvojiti prvenstvo 1952. godine. Nakon 1954. nastavlja rad u Dubrovniku, trenirajući nogometaše "Dubrovnika" odnosno "GOŠK-a".

Stariji je brat Frane Matošića, također velike "Hajdukove" i hrvatske nogometne legende.

Statistika u Hajduku

| Natjecanje | Nastupi | Golovi |
| --- | --- | --- |
| Prvenstvo | 187 | 27 |
| Kup | 24 | 0 |
| Superkup | 0 | 0 |
| Međunarodne | 0 | 0 |
| Splitski podsavez | 13 | 0 |
| **Ukupno** | **224** | **27**
 |
| Prijateljske | 247 | 26 |
| ***Sveukupno*** | **471** | **53** |

Zanimljivosti
-------------

Karijeru je počeo kao vratar; zaslugom Luke Kaliterne, prebačen je u obranu.

Izvori
------

1. ↑  Statistika na službenim stranicama HNK Hajduk
**Tsiroanomandidi** je grad u središtu Madagaskara od 25 391 stanovnika, administrativni centar Regije Bongolava i Distrinkta Tsiroanomandidi u Provinciji Antananarivo.

*Tsiroanomandidi* na malagaškom znači *gdje vlada samo jedan*.

Historija
---------

Kod *Tsiroanomandidija* je merinski kralj Radama I. - 1822 pobijedio vojsku sakalavskog kralja *Ramitraha* iz Menabea.
*Tsiroanomandidi* se počeo oblikovati kao grad za vrijeme francuske kolonijalne uprave, kad su u mjesto došli živjeti prvi Francuzi početkom 20. vijeka.

Najveća atrakcija grada su njegov stočni sajam, koji je jedan od najvećih u zemlji, i brojni rikše (pousse-pousse). Od vlati i korijena trave (Vetiveria zizanioides) koju mještani zovu viti-vier, rade se brojni suveniri koji se prodaju po cijelom gradu.
Njemački grad Münsingen je grad prijatelj *Tsiroanomandidija* i pomaže u mnogim razvojnim projektima ovaj siromašni grad.
Najveća znamenitost grada je katolička katedrala *Gospe od zdravlja* (Notre Dame du Bon Remède), koja se kompletno obnavlja i dograđuje od 2001.
Od 1958. *Tsiroanomandidi* je sjedište istoimene biskupije

Geografske i klimatske karakteristike
-------------------------------------

*Tsiroanomandidi* leži u kotlini okružen planinama, u prilično neplodnom i golom kraju koji liči na površinu mjeseca - pa je glavna privredna aktivnost stočarstvo. *Tsiroanomandidi* je udaljen 120 km od glavnog grada Antananarivo i oko 380 km do Mozambičkog kanala i luke Maintirano. 
*Tsiroanomandidi* ima vruću i suhu tropsku klimu sa prosječnom dnevnom temperaturom od preko 30 °C.

Transport, Privreda
-------------------

Kroz *Tsiroanomandidi* prolazi nacionalni magistralni put br. 1 preko kojeg je grad povezan sa Antananarivom, ali koji još uvijek nije dovršen do luke Maintirano (nedostaju mostovi preko kanjona) na obali Mozambičkog kanala.

*Tsiroanomandidi* ima i mali *Aerodrom Tsiroanomandidi* (IATA: WTS ICAO: FMMX)  iz kojeg nema redovnih linija, već se leti jedino po narudžbi.

*Tsiroanomandidi* je trgovačko središte stočarskog kraja u kojem se najviše 
nomadski uzgajaju goveda zebu.
Pored grada nalaze se *Rezervat prirode Ambohijanahari*, udaljen oko 136 u pravcu sjeverozapada.

Povezano
--------

* Popis gradova na Madagaskaru

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5 6 7 8  „*Localités Tsiroanomandidi*" (francuski) ( (PDF)). Dilag-tours. Pristupljeno 16. 10. 2011.
2. 1 2  „2005 population estimates for cities in Madagascar". Pristupljeno 15. 10. 2011.
3. ↑  „*Diocese of Tsiroanomandidy*" (engleski). GCatholic.com. Pristupljeno 16. 10. 2011.
4. ↑  Tsiroanomandidy Airport, Tsiroanomandidy, Madagascar

Vanjske veze
------------

* Localités Fénérive Est  (PDF) ()
**Oruro** je grad i općina od 264,683 stanovnika na zapadu Bolivije u Departmanu Oruro u kom je administrativni centar.

Karakteristike
--------------

Oruro se prostire u Altiplanu na nadmorskoj visini od 3,710 metara, udaljen 48 km sjeverno od Jezera Poopó i 226 km od glavnog grada La Paza.

Kao važan rudarski centar, svojevremeno je bio značaj faktor u ekonomskom i političkom životu zemlje.
Kako je danas rudarstvo na izdisaju, postao je slavniji po tradicionalnom karnevalu koji je 2008. uvršten na UNESCO-vu Listu mjesta nematerijalna svjetske baštine u Americi, pa se smatra folklornom prijestolnicom Bolivije.

Historija
---------

Oruro je nastao Španjolska ekspedicija koju je vodio Francisco Medrano u kraj naseljen domorodačkim Urima -1605. otkrila je važno nalazište srebra na brdu San Cristóbal. To je privuklo brojne španjolske koloniste i tako je nastalo selo *San Miguel*, koje je već 1. novembra 1606. dobilo status grada i novo ime **Real Villa de Don Felipe de Austria** (Kraljevski grad sv. Filipa Austrijskog) u čast vladajućeg monarha Felipea III.

Stanovništvo grada brzo je raslo već do sredine vijeka izgrađene su brojne crkve, samostani (San Francisco, Santo Domingo, San Agustín, La Merced, La Compañía) i bolnica, a u okolici grada niklo je dvadesetak ljevaonica za preradu iskopanih ruda. Do 1680. Real Villa narasla je do nekih 80,000 stanovnika, i postala drugi po veličini grad u Vicekraljevstvu Peru.

Katedrala
Kad su rudnici srebra iscrpljeni u 19. vijeku, otkrivene su enormne količine kositra, pa je tokom većeg dijela 20. vijeka postao jedan od najprosperitetnijih gradova Bolivije, pored kositra iskapao se volfram i cink.
Tad je postao centar bolivijske željezničke mreže izgradnjom pruga prema gradovima Uyuniju i Tupizi, sa krakovima prema Argentini i 
Čileu.

Od 1892. kad je osnovan tehnički fakultet je i univerzitetski grad..

Privreda i transport
--------------------

Privreda se još uvjek bazira na iskapanju i preradi kositra, u njemu se nalazi najveća ljevaonica u zemlji.

Dobrim cestama povezan je sa Cochabambom i La Pazom kao i gradovima u Čileu i Argentini.
Pored toga ima i *Internacionalni aerodrom Juan Mendoza* (ICAO: **SLOR**).

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5  „*Oruro in Cercado (Oruro) (Oruro)*" (engleski). City population. Pristupljeno 20.09.2023.
2. 1 2 3 4 5 6  „*Oruro Bolivia*" (engleski). Encyclopædia Britannica. Pristupljeno 21.09.2023.
3. 1 2 3  „*Fundación de la Ciudad de Oruro*" (španjolski). Comunidad Escolar. Pristupljeno 21.09.2023.
4. ↑  „*Juan Mendoza Airport*" (engleski). Skybrary. Pristupljeno 21.09.2023.

Vanjske veze
------------

***Oruro*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Gobierno Autónomo Municipal de Oruro* (službene stranice) ()
**Veronika Sančez Kalderon** (šp. *Verónica Sánchez Calderón*; Sevilja, 1. jul 1977) je španska glumica.

Biografija
----------

Sevilju je napustila zbog studija u Madridu na Fakultetu Dramskih Umetnosti.Tokom studija imala je nekoliko sporednih uloga u manjim pozorišnim predstavama, među kojima je i uloga u jednoj predstavi rađenoj po romanu Federika Garsije Lorke.

Karijera
--------

Prvi put se pojavila na velikom platnu u filmu "Al sur de Granada" (Južno od Granade), u kome je tumačila glavnu ulogu. U ovom filmu se takođe pojavljuje i Antonio Resines, koji će zajedno sa njom glumiti u seriji "Seranovi"(šp. "Los Serrano"). Nakon ovog filma usledila je uloga Eve u TV seriji Seranovi(šp. "Los Serrano").
Uloga u toj seriji joj je donela najveću popularnost.
Tokom serije i nakon što je napustila, Veronika je radila na nekoliko filmova.Tokom 2006. radila je drugu seriju u karijeri - "Genesis, enla mente del asesino", gde je glumila u prvoj sezoni, odnosno u 9 epizoda. Serija je bila poprilično zapažena u Španiji. 2006. je takođe snimila film "Mia Sarah", koji je bio najavljivan kao začetnik novog pravca u španskoj kinematografiji. Film je postigao solidan komercijalni uspeh, ali je opšti utisak bio da film nije u potpunosti ispunio očekivanja.
Ipak, njen najuspešniji projekat u skorije vreme je film "Las 13 rosas" odnosno "13 ruža", koji je najavljen kao španski filmski spektakl. Film govori o ugnjetavanju 13 žena za vreme građanskog rata u Španiji.

### Filmovi

| **godina** | **film** | **režiser** |
| --- | --- | --- |
| 2007 | *Zenitram* | Luis Barone |
| 2007 | *Trece Rosas*  | Emilio Martínez Lázaro |
| 2006 | *Mia Sarah* | Gustavo Ron |
| 2005 | *Los 2 lados de la cama* | Emilio Martínez Lázaro |
| 2005 |  *Camarón* | Jaime Chávarri |
| 2005 | *El Calentito* | Chus Gutiérrez |
| 2004 | *El año de la garrapata* | Jorge Coira |
| 2004 | *Mirados* | Julio Fraga |
| 2003 | *Al sur de Granada* | Fernando Colomo |
|

### Televizija

* Los Serrano
* Génesis: en la mente del asesino
* Regulare Gente

### Pozorište

* Un espíritu burlón de Noel Coward (1996)
* Tierra (1997)
* Lorca a escena (1998)
* El zapatito mágico (1999)
* Fin (1999)
* Don Juan en los ruedos de Salvador Távora (2001)
* Bodas de sangre

Nagrade
-------

* Nagrada Goja

| **godina** | **kategoríja** | **film** | **rezultat** |
| --- | --- | --- | --- |
| 2005 | Premio Goya a la mejor interpretación femenina de reparto | *Camarón* | Nominovana |
| 2003 | Premio Goya a la mejor actriz revelación | *Al sur de Granada* | Nominovana |
|

* Ostale

| **godina** | **kategoríja** | **film** | **Rezultat** |
| --- | --- | --- | --- |
| 2007 | Premios del Círculo de Escritores Cinematográficos a la mejor interpretación femenina | *Mia Sarah* | Nominovana |
| 2006 | Premio Fotogramas de Plata a la mejor actriz de televisión | *Los Serrano* | Nominovana |
| 2003 | Premio ACE a la mejor interpretación femenina | *Al sur de Granada* | Nominovana |
| 2003 | Premio de la Unión de Actores a la mejor actriz revelación | *Al sur de Granada* | Nominovana |
|

Spoljašnje veze
---------------

* Verónica Sánchez na sajtu IMDb
Plan palate Senaheriba u Ninivi gde je bila smeštena Asunbaripalova biblioteka 
**Asurbanipalova biblioteka** je kraljevska biblioteka Asurbanipala, posljednjeg velikog kralja Novoasirskog kraljevstva. Riječ je kolekciji približno 25.000 glinenih pločica i fragmenata koji sadrže tekstove svih vrsta iz 7. vijeka p. n. e. Među njih spada i Ep o Gilgamešu. Zbog lošeg rukovanja izvornog materijala mnogi su tekstovi biblioteke nepopravljivo u neredu, što onemogućuje naučnicima razabiranje i rekonstrukciju mnogih izvornih tekstova, iako su neki preživjeli netaknuti. Materijali su pronađeni na arheološkom nalazištu Kounjik (tadašnja drevna Niniva) u sjevernoj Mesopotamiji. Nalazište je, inače, smješteno u današnjem Iraku. Stare persijske i armenske predaje upućuju na činjenicu da je Aleksandar Veliki, kad je vidio veliku biblioteku Asurbanipala u Ninivi, bio inspiriran za osnivanje svoje vlastite biblioteke. Aleksandar je, međutim, umro prije nego li je uspio osnovati svoju biblioteku, ali je njegov prijatelj i nasljednik Ptolemej nadzirao osnivanje Aleksandrijske biblioteke — projekat iz kojeg će izrasti jedna od najpoznatijih biblioteka svijeta.

Biblioteka je arheološko otkriće koje se pripisuje Ostinu Henriju Lajardu. Većina pločica je odneta u Englesku i sada se nalaze u Britanskom muzeju. Međutim, do prvog otkrića došlo je kasne 1849. u tzv. Jugozapadnoj palati, koja je bila Kraljevska palata kralja Senaheriba (705.-681. p. n. e.). Tri godine kasnije, Hormuzd Rasam, Lajardov pomoćnik, otkrio je sličnu „biblioteku" u palati kralja Asurbanipala (668.-627. p. n. e.), na suprotnoj strani nasipa. Nažalost, nije načinjen zapis o pronalasku, a ubrzo nakon transporta u Evropu, pločice su nepovratno međusobno pomiješane i sa pločicama s drugih nalaza. Stoga, danas je gotovo nemoguće rekonstruisati izvorni sadržaj svake od dve glavnih „biblioteka".

Asurbanipal je uposlio učenjake i prepisivače koji su prepisali starije tekstove, uglavnom iz vavilonskih izvora. Fragmenti te kraljevske biblioteke uključuju kraljevske natpise, hronike, mitološke i religijske tekstove, ugovore, kraljevske potpore i uredbe, kraljevska pisma, i različite administrativne dokumente. Neki od spomenutih tekstova sadrže divinacije, znamenja, inkantacije i himne raznih bogova, dok se drugi odnose na medicinu, asrtonomiju i književnost. Ep o Gilgamešu, remek djelo drevnog vavilonskog pjesništva, pronađen je u biblioteki zajedno s Enuma Eliš, pričom o stvaranju, i mitom o Adapi, prvom čovjeku, i pričama poput Siromaha iz Nipura. Tekstovi su napisani klinastim pismom uglavnom na akadskom jeziku.

Vidi još
--------

* Asurbanipal
* Novoasirsko kraljevstvo

***Asurbanipalova biblioteka*** na Wikimedijinoj ostavi
Maloprodajni objekat Intersporta
**Intersport GmbH** je međunarodni maloprodajni lanac, uglavnom sportske odjeće i opreme, sa sjedištem u Bernu. Njegov ogranak za nabavu je IIC (*Intersport International Corporation*).

Prisutan je na više od 5.000 lokacija u preko 50 država.

Istorijat
---------

Kompanija La Hutte, specijalizovana za opremu za izviđače, budući Intersport, rođena je 1924. godine. Vrlo brzo, ova mala kompanija se razvijala, širila i predstavljala svoje tipove opreme široj javnosti. Potkraj 1950-ih, radi odupiranja konkurenciji, četiri nacionalne grupacije (iz Njemačke, Nizozemske, Belgije i Francuske) stvorile su prvu evropsku asocijaciju za sportsku opremu: Intersport. Druge države-saosnivači su Italija, Austrija, Švicarska, Danska, Švedska i Norveška.

Osnovana 1968. godine i zasnovana na brendu Intersport, Internacionalna korporacija Intersport (IIC) izrasla je iz saveza deset nacionalnih dobavljačkih centara da bi nastala međunarodna organizacija koja se bavi sportskom opremom. Od 1983. godine, IIC je razvijao neke međunarodne sportske brendove: npr. ’McKinley’, ’Etirel’, ’TecnoPro’. Godine 1989, nastao je ’Nakamura’. Ovim brendovima su se pridružili ’ProTouch’ i ’Energetics’ 1992. godine te ’FireFly’ 1998. godine.

Međunarodni slogan Intersporta je *The heart of sport* (Srce sporta).

### Aktivnost

U razdoblju od 2010. do 2018. godine, prihod grupacije porastao je za jednu milijardu eura.

Godine 2016, kooperativna grupacija Intersport zabilježila je prihode od 1,8 milijardi eura. Godine 2017, grupacija je zabilježila ukupan rast od 10% i njeni prihodi su dosegli simboličnu prekretnicu od 2 milijarde eura. Ovo povećanje omogućilo je brendu da osvoji 3% tržišnog udjela (22% godine 2017, naspram 19% godine 2016).

Godine 2018, grupacija je objavila komforan rast od 9,1% uz prihode od 2,2 milijardi eura; dodatnih 200 miliona eura po godini, drugu godinu zaredom. Mreža Intersporta imala je 660 radnji i 9.500 zaposlenika na kraju 2018. godine.

Radnje
------

Karta aktivnosti Intersporta  
(države-osnivači > crveno, ostale države > plavo)
Ispod je dat broj radnji nakon zastave i neformalnog naziva države u kojoj postoji objekat za prodaju.

|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| **Afrika*** Egipat: 9
* Alžir: 3
 | **Azija i Srednji Istok*** Australija: 67
* Kina: 10
* Kuvajt: 3
 | **Evropa*** Njemačka: 1492
* Francuska: 638
* Italija: 418
* Švicarska: 355
* Nizozemska: 317
* Austrija: 268
* Španija: 274
* Norveška: 257
* Švedska: 151
* Ujedinjeno Kraljevstvo: 128
* Danska: 85
* Finska: 62
* Irska: 59
* Grčka: 48
* Rusija: 36
* Slovenija: 36
* Hrvatska: 35
* Poljska: 33
* Rumunija: 31
* Češka: 31
* Srbija: 30
* Slovačka: 30
* Turska: 23
* Bosna i Hercegovina: 12
* Mađarska: 12
* Albanija: 8
* Belgija: 7
* Bugarska: 7
* Kipar: 4
* Island: 4
* Luksemburg: 4
* Severna Makedonija: 4
* Ukrajina: 3
* Belorusija: 2
* Lihtenštajn: 2
* Crna Gora: 2
* Andora: 1
* Kosovo: 1
* San Marino: 1
* Malta: 1
 | **Amerike*** Kanada: 439
* Čile: 7
 |

Povezano
--------

* Intersport Arena
**Jaguarão** (portugalski: *Rio Jaguarão*, španjolski: *Río Yaguarón* što znači jaguar) je rijeka na jugoistoku Brazila i sjeveroistoku Urugvaja, duga 250 km-

Hidrologija
-----------

Rijeka izvire kod brazilskog grada Bagé od tamo teče prema jugoistoku i Urugvaju, gdje dobrim dijelom formira granicu između brazilske države Rio Grande do Sul i urugvajskog departmana Cerro Largo i tako teče do ušća u Lagunu Mirim.

Kako teče kroz suhu Pampu nema većih pritoka, već uglavnom potoke. Sa brazilske strane su to; Candiota, Jaguarão Chico, São Jose, Butiá, Bote, Meio i Telho, a sa urugvajske; Cañas, Sarandí de Barcelo i Sarandí.

Porječje rijeke površine 8,188 km² prostire se najvećim dijelom po Brazilu (78%), i manjim 22% na teritoriju Urugvaja
U porječju živi 60, 019 ljudi, od tog 45,415 u Brazilu i 14,604 u Urugvaju.

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5  Maribel Olaya Betancourt, Valdir Adilson Steinke. „*Distribución de la silvicultura en la cuenca hidrográfica del rio Yaguarón*" (španjolski). Universidade de Brasília. Pristupljeno 21.11.2023.

Vanjske veze
------------

***Jaguarão (rijeka)*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Distribución de la silvicultura en la cuenca hidrográfica del rio Yaguarón* ()
31°48′07″N 36°35′09″E﻿ / ﻿31.80194°N 36.58583°E﻿ / 31.80194; 36.58583

Pogled sa sjevera na ostatke kaštela
**Kusair Amra** (arapski: قصر عمرة‎), poznat i kao **Qasr Amra** ili **Qusayr Amra**, je najpoznatiji pustinjski kaštel u današnjem istočnom Jordanu. Nalazi se na glavnom jordanskom autoputu koji povezuje istok sa zapadom države, oko 85 km istočno od Ammana. Izgrađen je početkom 8. stoljeća (vjerojatno između 711.-715.) za vladavine omejidskog kalifa Velida I. čiji je utjecaj tada rastao u tom području. Smatra se najvažnijim primjerom ranoislamskog kaštela.

Građevina je zapravo ostatak jednog od nekoliko omejidskih kompleksa izgrađenih uz sezonski tok rijeke Butum, a koji je imao i kaštel od koje su ostali samo temelji. Ono što danas zovemo kaštelom su zidine ljetnikovca koji nije imao nikakvu vojnu ulogu. Najznamenitije su njegove freske na unutarnjim zidovima na kojima su naslikani prizori lova, ženski akt i na kupoli kupatila (*hamam*) vjeran prikaz zodijaka, te portreti šest kraljeva (uz natpise na arapskom i grčkom). To su iznimno rijetki primjerci figurativne umjetnosti, koja je bila zabranjena u islamskoj umjetnosti, i rijedak primjer koji pokazuje jasne bizantske utjecaje na islamsku umjetnost. Zbog toga je Kusair Amra upisana na UNESCO-v popis mjesta svjetske baštine u Aziji i Oceaniji 1985. godine.

* Freske u unutrašnjostiFreske u unutrašnjosti
* Znakovi zodijaka u kupoli hamamaZnakovi zodijaka u kupoli hamama
* Hrvači iz zapadnog hodnikaHrvači iz zapadnog hodnika
* Freske sa svodaFreske sa svoda

Izvori
------

1. ↑  Ostali su kaštel Kusair el Mušatta čije su freske danas u Berlinskom muzeju, te kaštela Kusair al Khajr al-Šarkui i Kusair al-Khajr al-Gharbi u kojima su sačuvani tek neki dekorativni elementi.
2. ↑  Najsličniji su joj mozaici kaštela Kusair Hišam u Siriji.
3. ↑  „Qasr Amra". UNESCO. Pristupljeno 27. travnja 2011.

* Christian Sahner, "Snapshot of a Civilization in the Making", The Wall Street Journal, 27. studenoga 2010. () Posjećeno 27. travnja 2011.
* Rami G. Khouri, "Qasr'Amra", 1990. Saudi Aramco World 41 (5).

Vanjske veze
------------

***Kusair Amra*** na Wikimedijinoj ostavi

* Qusayr 'Amra Arhivirano 2013-12-03 na Wayback Machine-u, Archnet Digital Library ()

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 234756592
* LCCN: sh2003001390
* GND: 4367290-5
* SUDOC: 035573899
* BNF: cb13197196f (podaci)

 |
**Antonio Vivarini** (\* Murano, oko 1415. - † Venecija oko 1480.), bio je jedan od prvih venecijanskih slikara koji je počeo slikati novim renesansnim stilom, i utemeljitelj poznate porodice Vivarini.

Biografija
----------

*Sveti Luj Tuluški* iz 1450.
*Antonio Vivarini* je bio osnivač poznate slikarske bottege Vivarini u kojoj je uz njega radio i njegov mlađi brat Bartolomeo Vivarini i sin Alvise Vivarini koja je bila izuzetno produktivna u drugoj polovici 15. vijeka. Slikarstvu se učio kod *Andreje da Murano*, a slikarski uzor mu je bio Gentile da Fabriano.

*Antonijeva* prva poznata djela su *Poliptih za Eufrazijevu baziliku* u Poreču iz 1440. i oltarna pala *Madona sa djetetom* , koja se danas čuva u Galeriji venecijanske Akademije, također iz 1440. U tim djelima još uvijek se osjeća snažan duh venecijanske gotike (plošna zlatna podloga) sa novim uplivom renesanse u prikazu likova.

Od 1444. *Antonio* zajedno radi sa svojim šogorom njemačkim slikarom Giovanni d'Alemagna (oženio mu je sestru), tako da je teško razlučiti što je čiji rad u tom periodu. Oni su zajedno oslikali oltarne poliptihe za venecijanske crkve San Zaccaria (sv. Sabina) i oslikali freskama *Žalosnu kapelu*) 1443. - 1444. San Pantalon (*Krunidba svete Marije*) 1444. i *Madona na prijestolju među svecima*, koja je danas u Galeriji venecijanske Akademije 1446, zajedno su izveli i poliptih za *benediktinski samostan Praglia* 1448 (okolica Padove), danas u Pinacoteca di Brera u Milanu.

Između 1447. - 1450. zajedno su živjeli u Padovi, gdje su sa Mantegnom i Pizzolom, izveli ciklus fresaka za Kapelu Ovetari u Eremitanskoj crkvi (Chiesa degli Eremitani) koja je potpuno uništena za Drugog svjetskog rata. Nakon smrti svog šogora Giovanni d'Alemagna - 1450, *Antonio* je prekinuo rad na freskama, tako da je kapela ostala nedovršena, vratio se u Veneciju i počeo raditi sa bratom Bartolomejom. Prvi njihov zajednički rad je poliptih koji je naručio papa Nikola V 1450. on se danas nalazi u bolonjskoj galeriji. I ovdje je teško procjeniti što je naslikao koji autor, po svemu sudeći *Antonio* je ipak imao glavnu riječ, generalno rečeno ti su radovi bili pod jakim uticajem slikarstva Gentile da Fabriana (ornamentika u pozadini) i Masolina (brzo nanošeni potezi kistom, bez jasnih detalja). Vremenom se uticaj mlađeg Antonija počeo osjećati sve više, - tako da su njihovi kasniji poliptisi počeli dobijati sve više renesansnih elemenata.

Pored stalne suradnje sa šogorom Giovannijom i bratom Bartolomejom *Antonijo* je potpuno samostalno izveo puno oltarnih poliptiha, poput onog sa prikazom sv. Petar, sv. Pavlom, sv. Uršulom i ostalim svecima za crkvu u Bresci (oko 1450.). 
*Antonio* je nastavio slikati unosne oltarne poliptihe sve do kasnih 1460-ih, njegov posljednji znani rad bio je poliptih za crkvu *Santa Maria Vetere* u Andriji iz 1467.

Povezano
--------

* Bartolomeo Vivarini
* Alvise Vivarini

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5 6 7 8  *Antonio Vivarini*, sa portala Encyclopædia Britannica, pristupljeno 16. 05. 2011. ()

Vanjske veze
------------

***Antonio Vivarini*** na Wikimedijinoj ostavi

* Antonio Vivarini, na portalu Encyclopædia Britannica ()
**Softverski inženjering** ili **programsko inženjerstvo** je stroga primena inženjeringa, naučnih i matematičkih principa i metoda u ekonomičnoj proizvodnji kvalitetnog softvera. Nastao je kao nužna potreba vezana za programiranje i izradu softvera početkom 70. godina prošlog vijeka. Nagli razvoj mehatroničkih uređaja kontrolisanih i upravljanih softverskim aplikacijama kao i efikasna kontola i obrada podataka utiču na potrebe razvoja ove naučno tehničke discipline. Po definiciji softverskog inženjeringa, softver podrazumijeva: 

1. programe
2. podatke i
3. dokumentaciju.

Trend razvoja je takav da produktivnost računarmed jkaoaiiaoaoaoa raste oko 30 % godišnje a produktivnost softvera je tek od 4 do 7%. Veliki problem predstavlja nedostatak stručnjaka ove vrste tako da potrebe rastu svake godine za oko 12% dok je priliv stručnjaka tek oko 4 %. Zbog navedenog, i u oblasti izrade softvera se uvode komjuterski potpomognute tzv. CA tehnologije. Uz već poznate CAD, CAM, CIM..i druge već poznate tehnologije, u softverskom inženjeringu se javljaju CASE tehnologije - **C**omputer **A**ided **S**oftware **E**ngineering.

### Ideja CASE tehnologija

1. Povećanje produktivnosti u razvoju softvera pomoću softvera
2. Inženjersko projektovanje softvera pomoću računara
3. Softverski proizvod namjenjen automatizaciji izrade softvera

### Ciljevi primjene CASE tehnologija

1. Povećanje produktivnosti projektanata
2. Skraćenje vremena izrade softvera
3. Povećanje kvaliteta softvera
4. Unapređenje performansi sistema

### Neki od poznatijih modela CASE tehnologija

1. model vodopada
2. model spirale

### Faze razvoja softvera

* Definisanje zahtjeva i potreba
* Projektovanje i implementacija
* Održavanje softvera

### Vanjske veze

* Uvod u softversko inženjerstvo Arhivirano 2020-03-03 na Wayback Machine-u

|  |  |
| --- | --- |
|  | *Ovaj članak o **računarstvu** je u začetku. Možete pomoći Wikipediji tako da ga proširite*. |


***Softversko inženjerstvo*** na Wikimedijinoj ostavi
***Il commissario Verrazzano*** (sh. *Komesar Verrazzano*) je italijanski kriminalistički film snimljen 1978. godine u režiji Franca Prosperija. Naslovni protagonist, čiji lik tumači Luc Merenda, je policijski komesar sklon kocki i ženama, a koga jedna od njih (koju tumači Janet Agren), angažira da istraži navodno samoubistvo njenog brata za koju vjeruje da je u stvari ubistvo. Radnja prikazuje kako se Verrazzano zbog toga upetlja u komplicirani slučaj pljačke. *Il commissario Verrazzano* se navodi kao jedan od posljednjih ostvarenja žanra tzv. *poliziotteschi* filmova koji su bili karakteristični za italijansku kinematografiju početkom 1970-ih, dok se, s druge strane, isto tako navodi kako je po sadržaju i općem tonu bio bliži film noiru. *Il commissario Verrazzano* je loše prošao na kino-blagajnama, pa se također navodi kao svojevrsni simbol propasti *poliziotteschi* žanra. U filmu se poznata glumica Luciana Paluzzi pojavljuje u svojoj posljednjoj ulozi.

Uloge
-----

* Luc Merenda: Inspektor Verrazzano
* Janet Agren: Giulia Medici
* Luciana Paluzzi: Rosy
* María Baxa: Kora Verelli
* Patrizia Gori: Giorgia
* Daniele Dublino: Inspektor Biagi
* Giacomo Rizzo: Brigadir Baldelli
* Gloria Piedimonte: Giorgia
* Isarco Ravaioli: Alberto Volci alias Baron
* Chris Avram: Marco Verelli
* Attilio Dottesio: Bilježnik Bruni

Vanjske veze
------------

* *Il commissario Verrazzano* na sajtu IMDb
**Povelja kralja Dabiše Dragoju Gučetiću** 6. marta 1392 je povelja kojom bosanski kralj Dabiša izdao razrešnicu računa dubrovačkom vlastelinu i trgovcu Dragoju Gučetiću, njegovoj braći i družini na ime zakupa Kameničke carine za vrijeme kralja Tvrtka I, kao i Dragoju i braći na ime carina u Srebrenici i Ponoru za vrijeme Tvrtka I kao i za vrijeme svoje vladavine.

Kamenica je naziv srednjovjekovnog rudnika u Bosni, kod Olova, pored kojeg je bila i carina. Prvi put se pominje 1376. god.

Povelja (razrešnica) sačuvana je u prepisu dubrovačkog kancelara Ruska Hristoforovića, u seriji *Diversa Cancellariae* za godinu 1392. Pored teksta povelje su i dva zapisa, jedan na latinskom, drugi na staroslavenskom jeziku, sa sadržajem povelje, podacima o donosiocu, naredbi o zavođenju i ime pisara. Prema dubrovačkom zakonu iz 1341. god, određeno je da se sva akta o dugovanju, u koja spadaju i razrešnice, zavedu u opštinskim knjigama. Nakon registracije original je predavan destinatoru.

Sadržaj
-------

U povelji kralj Dabiša navodi da su Dragoje Gučetić, braća i družina mu, u Kamenici, za kralja Tvrtka, pošteno držali 8 godina carinu i sve dugove izmirili i ni u čemu nisu ostali dužni. Nakon toga Dragoje je s braćom i Novakom Maćedolom držao za Tvrtka carinu u Srebrenici i Ponoru i da je svoju polovinu obaveza pošteno izmirio. Zatim je i za Dabišu držao istu carinu i sve obaveze pošteno izmirio. Zbog toga Dabiša izdaje ovu povelju Dragoju i braći, da su slobodni i da ih on i bilo ko u Bosni ubuduće ne može pitati i dužiti za bilo šta. Zatim su navedeni svjedoci povelje.

Povelju je donio Radoslav Šemković, sadržaj je napisao dubrovački logotet Rusko, po zapovjedi kneza Mišete Bobaljevića.

Literatura
----------

* Marko Vego - Naselja bosanske srednjevjekovne države, Sarajevo 1957, 52, 84;
* Pavao Anđelić - Srednjovjekovna župa Kamenica ili Krivaja, GZM N.S. 32 (A) 1977

Izvori
------

1. ↑  „Aleksandra Fostikov, Neven Isailović:Povelja kralja Stefana Dabiše o razrešenju računa Dragoja Gučetića i njegove braće". *Stari srpski arhiv 8 (2009) 143–157.*. Pristupljeno 9. 11. 2023.
2. ↑  „Desanka Kovačević: Trgovina u srednjovjekovnoj Bosni". *ND NRBIH, DJELA, KNJIGA XVIII, ODJELJENJE ISTORIJSKO-FILOLOSKIH NAUKA, KNJIGA 13. SARAJEVO 1961.*. Pristupljeno 9. 2. 2023.

|  |  |
| --- | --- |
|  | ***Portal Bosna i Hercegovina***  |
**Alex Rocco** (rođen kao **Alexander Federico Petricone, Jr.** 29.2. 1936. - 18.7. 2015.) je bio američki glumac. Poznat po širokom rasponu uloga, od komičnih do niza gangsterskih likova u filmovima posvećenim mafiji, od čega su potonja navodno inspirirana njegovim stvarnim životnim iskustvima.

Rani život
----------

Rocco je rođen u gradu Sommerville u porodici Mary i Alexandera Petricone.

Kao mladić je poznat po nadimku "Bobo", a usprkos italijanskog porijekla je bio povezan s bandom Winter Hill, gangsterskom organizacijom koja je ranih 1960-ih uglavnom okupljala Irce. Uz taj period njegovog života je vezan incident u kome se pijani George McLaughlin iz suparničke Charlestownske bande pokušao udvarati njegovoj tadašnjoj djevojci. McLaughlina su tada pretukli članovi Winter Hilla, što je dovelo do krvavog rata između dvije glavne bostonske bande.

Tokom rata su u oktobru 1961. su James "Buddy" McLean, "Bobo" i korumpirani policajac Russel Nicholson na ulici navodno ubili Bernieja McLaughlina, vođu "Charlestownske bande", i to pred stotinama svjedoka. Iako su "Bobo" i ostala dvojica bili osumnjičeni, nitko od svjedoka, u skladu s tadašnjim običajima, nije htio svjedočiti.

Nakon toga incidenta se "Bobo" preselio u Kaliforniju, promijenio ime u **Alex Rocco**, značajno smršavio i s vremenom, otkrivši svoj glumački talent, dopro do Hollywooda.

Glumačka karijera
-----------------

Rocco je najpoznatiji po ulozi Moea Greenea, vlasnika lasvegaske kockarnice, u znamenitom filmu *Kum*. Greeneov lik je u mnogo čemu inspiran stvarnim likom Bena Siegela, američke gangsterske legende.

Nešto kasnije je Rocco glumio gangstera u filmu *The Friends of Eddie Coyle*, posvećenom bostonskoj irskoj mafiji.

Ipak, najveći glumački uspjeh Rocco je napravio 1990. godine kada je dobio nagradu Emmy za ulogu "Ala Flossa", holivudskog agenta u kratkotrajnoj, ali hvaljenoj humorističkoj seriji *The Famous Teddy Z*.

Nakon toga je Rocco glumio u filmovima kao što su *That Thing You Do* i *The Wedding Planner*, a posudio je i glas liku u animiranoj seriji *The Simpsons*.

Rocco je nakon preseljenja u Los Angeles bio poznat i kao gorljivi poklonik bahaističke vjere.

Vanjske veze
------------

***Alex Rocco*** na Wikimedijinoj ostavi

* Alex Rocco na sajtu IMDb
* Alexander (Bobo) Petricone