recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Za jedrenjak koji je nekoć nosio ime Segelschulschiff Horst Wessel, vidite članak USCGC Eagle (WIX-327).

**Horst Ludwig Wessel** (9. oktobar 1907 – 23. februar 1930) bio je njemački nacistički aktivist i komandant (*Strumführer*) Jurišnih odreda, poznat kao autor teksta za pjesmu "Die Fahne hoch" koja je kasnije postala nacistička himna, kao i po nasilnoj smrti koja ga je učinila jednim od najpoznatijih nacističkih mučenika.

Wessel je odrastao u porodici luteranskog svećenika, koji je bio pristaša nacionalno-konzervativne Njemačke nacionalne narodne partije (DNVP). Sa 15 godina se priključio njenom podmlatku Bismarckjugend, te je sudjelovao u uličnim okršajima sa pripadnicima podmlatka ljevičarskih socijaldemokrata i komunista. Godine 1926. je maturirao i upisao pravni studij na berlinskom Univerzitetu Friedricha Wilhelma. Iste je godine napustio DNVP i priključio se Nacističkoj partiji i Jurišnim odredima. Brzo je privukao pažnju Josepha Goebbelsa koji mu je povjerio komandu nad Odredom br. 26, čija je teritorija bio berlinski Alexanderplatz.

U septembru 1929. je Wessel upoznao 18-godišnju prostitutku Ernu Järnicke te se uselio u njen stan. Za njegovu stanodavku Elisabeth Salm se naknadno ispostavilo da joj je pokojni muž bio član Komunističke partije. 14. januara 1930. je Wessel otvorio vrata stana nakon kucanja, nakon čega je pogođen hicem iz pištolja u usta. Od zadobivenih rana je preminuo 23. februara. Nacisti su ga učinili svojim mučenikom, i od pogreba napravili spektakl.

Za zločin je okrivljen Albrecht Höhler, pripadnik komunističke paravojne formacije Roter Frontkämpferbund (RFB). Nakon skrivanja po Pragu je doveden u Berlin, gdje je 26. septembra proglašen krivim za ubistvo na mah i osuđen na šest godina zatvora. Prije nego što je izdržao kaznu, nacisti su došli na vlast. 20. septembra 1933. je ubijen od strane pripadnika SA.

Po Wesselu je u Trećem rajhu nazvan cijeli niz škola, ulica i trgova, a Der Fahne Hoch je postala poznata kao *Horst Wessel Lied*.

V. također
----------

* *Hans Westmar*

Izvori
------
**Vladimir Andrić** (Obrenovac, 25. oktobar 1944 — Beograd, 16. februar 2021) bio je srpski pisac, dramaturg, reditelj i dugogodišnji urednik Dečjeg i školskog programa Radio-televizije Beograd. Autor je televizijskih serijala za decu *Laku noć, deco* i *Pustolov*, šest pozorišnih drama, dvadesetak radio-drama i više filmskih scenarija. Režirao je prvu verziju filma *Šešir profesora Koste Vujića*. Dobitnik je brojnih nagrada za svoja književna dela (nagrada *Politikinog zabavnika*, *Zmajevih dečjih igara*, *Neven*, *Zlatni ključić*, i drugih.) Živi i radi u Obrenovcu.

Biografija
----------

Vladimir Lale Andrić se rodio 25. oktobra 1944. godine u Obrenovcu. Osnovnu školu je završio u Obrenovcu, a gimnaziju u Valjevu. Diplomirao je filmsku režiju na Fakultetu dramskih umetnosti u Beogradu, u klasi profesora Huga Klajna. Od 1968. je radio u redakciji Dečjeg programa Radio-televizije Beograd.

Književni rad
-------------

Još kao gimnazijalac je objavljivao pesme u valjevskim novinama *Napred*, beogradskom *Studentu* i šabačkom časopisu *Ustvari*. Pesme i pripovetke je najčešće objavljivao u časopisima *Mali Neven*, *Neven*, *Mons Aureus*, *Detinjstvo*, *Ulaznica* i *Politike*. Objavio je trinaest knjiga poezije i proze, od kojih su neke doživele i više izdanja, a najpoznatije su: *Daj mi krila jedan krug*, *Večernji slon*, *Srce na zidu*, *Zamalo da me popiju mačke*, *Napred plavi smeđi i crni*, *Pustolov* i *Kroz gudure Obrenovca*.
Napisao je dvadesetak radio-drama. Najpoznatije su: *Veliko leto*, *Kuća sa verandom*, *Sveska nad sveskama*, *Zmaj Ognjen*, *Ima li brdskih slonova*.

Rad na televiziji
-----------------

Bibliografija
-------------

Laku noć, deco
* *Sveska nad sveskama*, 1975.
* *Novogodišnji pokloni*, 1975.
* *Napred plavi smeđi i crni*, 1981.
* *Večernji slon*, 1987.
* *Srce na zidu*, 1988.
* *Pisma iz peršuna*, 1997.
* *Dve obale*, 1997.
* *Pustolov*, 2001.
* *Kroz gudure obrenovca*, 2004.
* *Daj mi krila jedan krug*, 2006.
* *Zamalo da me popiju mačke*, 2006.
* *Berba ušiju*, 2007.
* *Čitaj vetru omiljene knjige*, 2010.
* *Pustolovne priče*, 2012.
* *Lale Rašin usred sveta*, 2012.

Nagrade
-------

* Nagrada *Politikinog zabavnika*
* Nagrada *Zmajevih dečjih igara*
* Nagrada *Neven*
* Nagrada *Zlatni ključić*

Izvori
------

1. ↑  Umro Vladimir Lale Andrić

Literatura
----------

* Janošević, Ivana. *Biobibliografija Vladimira Andrića*. Arhivirano iz originala na datum 2017-10-09. Pristupljeno 9. 10. 2017.
* Andrić, Vladimir. *Lale Rašin usred sveta*. Narodna biblioteka "Stefan Prvovenčani". Pristupljeno 9. 10. 2017. [*mrtav link*]
* Andrić, Vladimir. *Pustolov* (4. izd.). Beograd: Radio-televizija Srbije. ISBN 978-86-81733-74-5. Pristupljeno 9. 10. 2017. [*mrtav link*]

Spoljašnje veze
---------------

* Vladimir Andrić na sajtu IMDb
* Arhivirano 2017-10-10 na Wayback Machine-u


|  |  |
| --- | --- |
|  | ***Portal Srbija***  |
*Za ostale upotrebe, v. Kleopatra.*
**Kleopatra II** (ili Kleopatra III?), bista iz Luvra
**Kleopatra II** (grč: Κλεοπάτρα, oko 185 - 116. god. pre n.e.) bila je kraljica helenističkog Egipta iz dinastije Ptolemejida.

Kleopatra bila je ćerka Ptolemeja V Epifana i Kleopatre I, ćerke seleukidskog kralja Antioha III Velikog. Nakon smrti Kleopatre I (175. god. pre n.e.), sa kojom je vladao kao savladar, Ptolemej VI Filometor se 173. god. pre n.e, sledeći staroegipatske običaje, oženio sestrom Kleopatrom II. U periodu između 171. i 164. Ptolemej VI Filometor, Kleopatra i njihov brat Ptolemej VIII Fiskon su vladali zajedno kao vladarski kolegijum.

Kada je Ptolemej VI Filometor umro 145. god. pre n.e, Kleopatra II je zavladala kao regentkinja maloletnog sina Ptolemeja VII. Naredne 144. god. Kleopatra se udala za drugog brata Ptolemeja VIII Fiskona koji je ubio svog sinovca i pastorka Ptolemeja VII i proglasio se za kralja. Ptolemej Fiskon je, zatim, 142. uzeo za ženu svoju sinovicu Kleopatru III, iako se nije razveo od Kleopatre, i proglasio je za svoju savladarku.

Kleopatra je 131. god. pre n.e. povela uspešnu pobunu protiv Ptolemeja VIII Fiskona koga je, zajedno sa Kleopatrom III, prognala iz Egipta. Za kralja je proglasila Fiskonovog dvanaestogodišnjeg sina Ptolemeja Memfitida. Iako je tehnički gledano bila samostalna vladarka, Kleopatra II je zavladala kao regentkinja Ptolemeja Memfitida. Kada je Ptolemej Fiskon uspeo da ukloni Ptolemeja Memfitida, Kleopatra II je nastavila da vlada kao kraljica. Kleopatra je tada ptolemejski presto ponudila Demetriju II Nikatoru, predstavniku rivalske seleukidske dinastije. Međutim, ni ovaj pokušaj nije bio uspešan i Kleopatra II je morala da pobegne u Siriju 127. god. pre n.e. Najzad, Kleopatra se 124. god. pre n.e. vratila u Egipat i izmirila sa Ptolemejem VIII Fiskonom. Vladala je odtada zajednički sa svojim bratom i ćerkom. Ptolemej Fiskon je umro 116. god. pre n.e, a nedugo zatim umrla je i Kleopatra II.

U popularnoj kulturi
--------------------

U BBC-jevoj TV-seriji *The Cleopatras* ju je tumačila Elizabeth Shepherd.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Prethodi:**Ptolemej VI** | **Ptolemejska kraljica Egipta***Prva vladavina**zajedno s Ptolemejem VI i Ptolemejem VIII* | Slijedi:**Ptolemej VIII** |
| Prethodi:**Ptolemej VIII** | **Ptolemejska kraljica Egipta***Druga vladavina**zajedno s Ptolemejem VI, Ptolemejem VII, Ptolemejem VIII i Kleopatrom III* | Slijedi:**Ptolemej VIII** i **Lleopatra III** |
| Prethodi:**Ptolemej VIII** | **Ptolemejska kraljica Egipta***Treća vladavina**zajedno s Ptolemejem VIII i Kleopatrom III* | Slijedi:**Ptolemej IX** i **Kleopatra III** |

***Kleopatra II od Egipta*** na Wikimedijinoj ostavi
**Olivera Đurđević** (Beograd 7. januar 1928 — 28. decembar 2006) je bila istaknuti srpski čembalista, pijanista, kamerni muzičar i profesor Fakulteta muzičke umetnosti u Beogradu. Bila je prva jugoslovenska čebmalistkinja, dobitnica Oktobarske nagrade 1978. godine, kao i Sedmojulske nagrade, plakete Udruženja muzičara Srbije i Udruženja muzičara Jugoslavije.

Karijera
--------

Olivera Đurđević je završila studije klavira na Fakultetu muzičke umetnosti u Beogradu u klasi profesora Emila Hajeka. Diplomirala je 1952. godine posle čega je dve godine bila na specijalizaciji čembala kod Li Stadelmana na Visokoj muzičkoj školi u Minhenu. Od 1964. docent, a zatim profesor Fakulteta muzičke umetnosti u Beogradu.

Održala je veliki broj koncerata u Nemačkoj, Poljskoj, Rumuniji, Češkoj, Bugarskog, Holandiji, Italiji, Rusiji, SADu, Kanadi.
Bila je profesor Fakulteta muzičke umetnosti u Beogradu od 1985, a aktivno se bavila pedagoškim radom i u okviru Katedre za kamernu muziku i čembalo. Bila je šef katedre od 1970. do 1993. i osnivač Studija za čembalo pri SKC-u 1972.
Predavala je i na Akademiji lepih umetnosti u Beogradu.

Bila je članica Klavirskog trija i Klavirskog kvarteta Radio Beograda, ansambla Beogradski kamerni muzičari, Zagrebačkih solista, Musica humana, trija Donne di Belgrado, kao i klavirska saradnica mnogobrojnih vokalnih i instrumentalnih umetnika.

Vidi još
--------

* Čembalo

Literatura
----------

* Who is Who - Ko je ko u Srbiji, Bibliofon, Beograd, 1995.

Spoljašnje veze
---------------

* Fakultet muzičke umetnosti u Beogradu Arhivirano 2009-07-11 na Wayback Machine-u
* Olivera Đurđević; Discogs
* Olivera Đurđević na sajtu IMDb

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* CONOR.SI: 164601187

 |
**Sveta Klotilda** (oko 474. – 544./545.) je bila franačka kraljica, majka kralja Klotara I.

Biografija
----------

Klotilda na vitraju
Klotilda je bila kći burgundskoga kralja Hilperika II. barbarski ubijena sa suprugom i sinovima, 493. godine. Klotilda je preživjela taj stravičan pokolj, koji je izvršio njezin stric Gundobad, brat njezina oca, jedan od trojice braće kraljeva Burgundije. Spas duguje svojoj blagosti i ljupkosti, kojom je osvojila strica, pa joj je on dopustio živjeti na njegovu dvoru. Ubrzo se udala za Klodviga, franačkoga kralja, poganina. Ona ga je međutim uspjela obratiti na kršćansku vjeru, čemu je navodno pripomogla i njezina prijateljica sveta Genoveva. S njime se, nakon velike pobjede nad Alemanima 496. pokrstio i cijeli narod. Klotilda je imala tri sina i jednu kćer - Klotildu.

Smrt
----

Klotilda je preminula u Toursu, 544. ili 545. g. a pokopana je u Parizu, uza svojeg supruga.

Izvor
-----

* Arhivirano 2021-03-08 na Wayback Machine-u

  


***Klotilda od Burgundije*** na Wikimedijinoj ostavi
**Inejiro Asanuma** (浅沼 稲次郎, *Asanuma Inejirō*?, 27. decembar 1898 – 12. oktobar 1960) bio je japanski socijalistički političar, koji je 1960. kratko vrijeme bio vođa Japanske socijalističke partije, ali koji je najpoznatiji kao prva ličnost u historiji čija je smrt, odnosno ubistvo, bila direktno prenošena na televiziji.

Asanuma je karijeru započeo prije Drugog svjetskog rata. Godine 1936. je kao socijalistički kandidat prvi put izabran u japanski Parlament, a potom na izborima sljedeće godine. Nakon što su sve političke stranke godine 1940. pod pritiskom vladajućih militarista prisilno ujedinjene u tzv. Udruženje pomoći carskoj vladavini, nije se više kandidirao za izbore.

Asanuma je karijeru obnovio nakon japanskog poraza i američke okupacije, kada se istakao kao daroviti javni govornik. Godine 1946. je ponovno izabran u Parlament u kome je ostao sve do svoje smrti. Sa vremenom je postao jedan od najistaknutijih članova lijevog krila Japanske socijalističke partije, koji se u jeku Hladnog rata zalagao za prekid savezništva sa SAD, odnosno približavanje Istočnom bloku. U tom smislu je godine 1959. posjetio komunističku Kinu gdje ga je srdačno primio Mao Zedong, a nakon čega je počeo nositi Maovo odijelo; zbog toga je postao predmetom žestokih kritika u velikom dijelu japanske javnosti.

12. oktobra 1960. godine, nekoliko tjedana pred izbore, održana je debata u tokijskoj dvorani Niyibiya koju je direktno prenosila državna televizija NHK. U jednom trenutku je na pozornicu iznenada upao 17-godišnji radikalni nacionalist Otoya Yamaguchi i sa *wakizashijem* proboo Asanumu u trbuh, od čega je vođa socijalista umro. Trenutak napada je zabilježen na televiziji, a kasnije često prikazivan u dokumentarnim filmovima. Yamaguchi je nekoliko tjedana kasnije izvršio samoubistvo u istražnom zatvoru.

Izvori
------

Vanjske veze
------------

* Find-A-Grave Bio.- Inejiro Asanuma
* Video of Inejiro Asanuma assassination na YouTube
**Hrvoje Čulić** (Split, 1. siječnja 1923. – Split, 27. prosinca 2013.), jugoslavenski nogometaš. Na poziciji vratara s ukupno 46 nastupa za ratni Hajduk nakon njegovog obnavljanja na Visu 7. svibnja 1944. kao momčadi Narodnooslobodilačke vojske Jugoslavije. Boje Hajduka branio je na tri kontinenta, na gostovanjima po Europi, Aziji i Africi.

Životopis
---------

### Športska karijera

Od 46 nastupa samo je jedna utakmica bila službena, to je ona s Splitom u Splitu 27. srpnja 1946, koju je Hajduk dobio s **1:5**. ostale utakmice sve su bile prijateljske.

U utakmici protiv Splita uz Čulića na teren su izašli Kokeza, J. Matošić, Batinić, Broketa, I. Radovniković, Mrčić, Luštica, Viđak, F. Matošić, T. Radovniković.

Izvorno je bio vratar splitskog AŠK-a. U Hajduk su ga pozvali za legendarnu utakmicu protiv reprezentaciju britanske vojske, gdje je bio pričuvnim vratarom.

Karijeru je napravio kao košarkaški trener. Splitski je košarkaški klub Dalvin uveo u 1. ligu 1977. godine. Kuriozitet je da je bio vodio momčad na utakmici na kojoj je umro legenda hrvatske košarke Enzo Sovitti.

Oženjen je za poznatu splitsku košarkašicu Elviru Čulić (rođ. Karbonari). Djed je poznatog igrača splitske sveučilišne košarke Hrvoja Marina.

Izvori
------

* Naprid bili, rujan 2013.

1. ↑   (pristupljeno 27. prosinca 2013.)
2. ↑  Hrvoje Čulić živa legenda Hajduka
3. ↑  HNK Hajduk Split
Ovo je islandsko ime. Posljednje ime je patronim ili matronim, ne prezime; ovu se osobu oslovljava njezinim osobnim imenom *Kristján*.

**Dr. Kristján Eldjárn** (islandski: ; 6. decembar 1916 – 13. septembar 1982) je bio islandski arheolog, poznat po tome što je od 1968. do 1980. godine vršio dužnost predsjednika Islanda. 

Kristjan se školovao u Danskoj, a potom na Islandskom univerzitetu, a 1945. godine je postao kustos, a potom direktor Nacionalnog muzeja Islanda. Godine 1957. je stekao doktorat za svoj rad na temu poganskih grobova na Islandu. Od 1966. do 1968. je vodio seriju predavanja na programu islandske javne TV-stanice RÚV koje su mu donijele izuzetnu popularnost među sunarodnjacima. Zahvaljujući tome se kao nezavisni kandidat godine 1968. kandidirao za predsjednika i sa lakoćom porazio bivšeg rejkjavičkog gradonačelnika Gunnara Thoroddsena. Kristjan je popularnost održao i za mandata, te na izborima 1972. i 1976. godine nije imao protivkandidata. Godine 1980. se odlučio ne kandidirati zbog slabog zdravlja; dvije godine kasnije je preminuo za vrijeme liječenja u SAD.

Izvori
------



| Političke funkcije
 |
| --- |
| Prethodi:**Ásgeir Ásgeirsson** | **predsjednik Islanda**1968–1980 | Slijedi:**Vigdís Finnbogadóttir** |

***Kristján Eldjárn*** na Wikimedijinoj ostavi

| * p
* r
* u
Predsjednici Islanda |
| --- |
| 
* Sveinn Björnsson (1944–1952)
* Ásgeir Ásgeirsson (1952–1968)
* Kristján Eldjárn (1968–1980)
* Vigdís Finnbogadóttir (1980–1996)
* Ólafur Ragnar Grímsson (1996–2016)
* Guðni Th. Jóhannesson (2016-)

 | Presidential Standard of Iceland |

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 2537035
* LCCN: n86813499
* ISNI: 0000 0001 1946 0646
* GND: 1012101827
* SELIBR: 68657
* SUDOC: 031871151
* BNF: cb12300537p (podaci)

 |
**Ivan Balent -Tratinčica** (Goričan (Međimurje), 16. jun 1947. - Zagreb, 28. novembar 2010.) bio je prvi i najpoznatiji hrvatski disk džokej, i poznati voditelj radijskih zabavnih emisija na brojnim radio stanicama; Radio Zagrebu, Obiteljskom radiju, Narodnom radiju, Radio Kaj, Radio Martin...

Biografija
----------

Ivan Balent -Tratinčica pojavio se u Zagrebu sredinom 1960-tih i počeo puštati muziku sa gramofonskih ploča u tadašnjem zagrebačkom veslačkom klubu Sava, koji se negdje oko 1967./68. pretvorio u prvi zagrebački disko klub. Sedamdesete i osamdesete su bile njegove zlatne godine kad su disko klubovi bili na vrhuncu svoje popularnosti. 

Svoju popularnost pokušao je iskoristiti i plasirati se kao pjevač, kad je snimio album za Jugoton 1984. ali je prošao nezapaženo.

Promjene devedesetih donijele su i promjenu načina zabave mladih, i disko klubovi nisu bili više onako in. No Ivan Balent -Tratinčica ostao je vjeran svom poslu iz mladih dana - kreiranju ugođaja muzikom, te je nastavio biti disk džokej gotovo do zadnjeg dana. Posljednji nastup imao je u disko klubu Saloon u Zagrebu 10. novembra ove godine na proslavi Martinja. Par dana nakon toga doživio je moždani udar od kojeg je i umro u sisačkoj bolnici.

Diskografija
------------

* *Čudne Priče* (LP, Album) LSY 61919 Jugoton, 1984

Izvori
------

1. ↑  Album Čudne Priče na portalu discogs (pristupljeno 1. 12. 2010.)
2. ↑  Preminuo poznati DJ Ivan Balent Tratinčica (Večernji list, 29. 11. 2010) pristupljeno 1. 12. 2010.
Detalj Ivana Dragušina iz freske srednjovekovne crkve "Sv. Jurja" u Sj. Makedoniji, između 1343. i 1345.
**Ivan Dragušin** (Jovan Dragušin) bio je bugarski plemić i ktitor koji je postao dio srpske aristokracije u srednjem veku.

Biografija
----------

Bio je sin gospe Marina Smilec, kćeri bugarskog cara Smileca, te Aldimira, pripadnika bugarske dinastije Terteroviča. Tetka mu je s majčine strane bila Teodora Smilec, kraljica Srbije, žena Stefana Dečanskog, te majka Stefana Dušana - zbog čega ga je kasniji car Dušan nazivao "pravim bratom" i dao mu status istaknutog vladara u Dušanovom carstvu.

Freske iz razdbolja između 1343. i 1345. godine nađene su tokom restauracije srednjovekovne crkve "Sv. Jurja" u današnjoj Severnoj Makedoniji '80-ih godina 20. veka. U punoj veličini i s popratnim detaljnim natpisima prikazuju Stefana Dušana, njegovu ženu Jelenu Bugarsku, prestolonaslednika Stefana Uroša V – a ispod njihovih slika prikazan je i Ivan Dragušin sa svojom suprugom Anom i njihovim detetom. Nasuprot njega prikazana je njegova majka Marina u ulozi časne sestre Marije, koja u rukama drži umanjeni model crkve s portretima drugih ktitora dinastije Nemanjića. Iz slika je jasno da je Ivan Dragušin zauzimao izuzetno visok položaj u hijerarhiji države i pre nego što je proglašena kraljevinom.

Godine 1314. životne sudbine dvojice rođaka - Ivana Dragušina i Stefana Dušana - ispreplele su se u Carigradu, gde su u izgnanstvu živele porodice Stefana Dečanskog, njegovih rođaka i rođaka Marine Smilec. Dragušin i njegova majka Marina preselili su se u kraljevinu Rašku kada je 1321. godine Dečanski preuzeo njeno prestolje. Samo godinu dana kasnije umrla je Teodora Smilec, a Dečanski se ponovo ženio predstavnicom dinastije Paleolog – Marijom Paleolog.

Istraživači su mišljenja da prestolonaslednik mrzi svoju maćehu i da je više vezan za tetku Marinu, koja mu postaje "druga majka", kako ju je nazivao. U proleće 1331. godine, odmah nakon Velbaždske bitke, na prestolje je stupio Stefan Dušan, koji je među vlastelom skovao zaveru za svrgavanje oca s prestolja. Nakon uspeha svoje zavere sazvana je narodna skupština na kojoj je kraljevski dvor Nemanjića prognao Stefana Dečanskog u Zvečan, gde je stari kralj nešto kasnije umro.

Ivan Dragušin je zajedno s majkom ostao da živi u području Crne reke u Raškoj kraljevini (koja je kasnije prerasla u Dušanovo carstvo). Umro je pre februara 1340. te je pokopan u Kavadarcima. Ostali naslednici dinastija kojima je pripadao ili bio povezan (Terteroviči, Smiletoviči) nastavljaju uživati isključive privilegije, dobivaju naslove i zemljišne posede.

Izvori
------

1. ↑  Matanov, Hristo (1986). „Югозападните български земи през XIV век" [Jugozapadne bugarske zemlje u 14. veku]. Sofija. str. 30.

Literatura
----------

* Pavlov, Plamen (2005). *Бунтари и авантюристи в средновековна България [Buntovnici i pustolovi u srednjovekovnoj Bugarskoj]*. Varna: LiterNet.

Vanjski linkovi
---------------

***Ivan Dragušin*** na Wikimedijinoj ostavi

* Ovčarov, Nikolaj (2007). „Надгробен надпис разкрива царски драми" [Grobni natpis otkriva kraljevske drame]. Arhivirano iz originala na datum 13. februara 2012.
**Lavoslav Deutsch** (rođen: ***Leopold Deutsch***) (Zagreb, 20. 2. 1840 - Petrinja, 5. 3. 1902), austrougarski trgovac, gradski zastupnik u skupštini Petrinje.

Biografija
----------

Lavoslav Deutsch je rođen 20. 2. 1840 u zagrebačkoj židovskoj porodici. Bio je oženjen za Šarlotu Deutsch sa kojom je imao sina Stjepana Deutscha. Unuka mu je bila Lea Deutsch, poznata jugoslavenska dječja glumica koja je umrla za vrijeme Holokausta. Lavoslav je kao poznati trgovac došao u Petrinju oko 1880 godine kada je i otvorio vlastitu trgovinu mješovitom robom. Sudjelovao je u javnom životu Petrinje. Bio je biran za gradskog zastupnika, a od 1886 bio je član utemeljitelj Društva za podupiranje siromašnih učenika Kraljevske male realne gimnazije u Petrinji. Lavoslav Deutsch je iznenada umro 5. 3. 1902. Njegovo tijelo je potom bilo prebačeno u Zagreb gdje je pokopan 7. 3. 1902 u obiteljskoj grobnici na židovskom dijelu zagrebačkog groblja Mirogoj. Njegovu trgovinu je nakon smrti preuzela supruga Šarlota.

Literatura
----------

* Golec, Ivica (1999). *Petrinjski biografski leksikon*, Petrinja: Matica hrvatska Petrinja. ISBN 978-953-96060-2-0
**Lavoslav Glesinger** (Zagreb, 6. 2. 1901 – Zagreb, 29. 3. 1986), jugoslavenski neuropsihijatar i povjesničar medicine.

Biografija
----------

Prof. dr. Lavoslav Glesinger je rođen 6. 2. 1901 u zagrebačkoj židovskoj porodici. Medicinski fakultet je pohađao i završio 1925 u Beču. Između Prvog i Drugog svjetskog rata radio je kao kao privatni neuropsihijatar u Zagrebu. Do Drugog svjetskog rata pisao je i objavio je dosta članaka o povijesti Židova u cionističkom zagrebačkom časopisu "Židov". Po raspadu Kraljevske jugoslavenske vojske u aprilskom ratu 1941 bio je odveden u zarobljeništvo u nacističku Njemačku. Vratio se u Jugoslaviju krajem aprila 1945 kada je pristupio Narodnooslobodilačkoj vojsci Jugoslavije (NOVJ). U NOVJ-u je bio doktor pokretne poljske bolnice Druge jugoslovenske armije. Od 1946 predavao je povijest medicine na Medicinskom fakultetu Sveučilišta u Zagrebu, i to od 1960 kao sveučilišni profesor. Od 1960 do 1975 bio je pročelnik odjela za povijest medicine Instituta za povijest prirodnih, matematičkih i medicinskih znanosti Jugoslavenske akademije znanosti i umjetnosti (JAZU). Dao je velik doprinos povijesti psihijatrije, isticao je ulogu Jugoslavije kao posrednika između medicine Istoka i Zapada, objasnio je ulogu Židova u povijesti hrvatske medicine, osvijetlio je čehoslovačko-jugoslavenske medicinske veze u prošlosti. 1981 dodijeljena mu nagradu za životno djelo. Prof. dr. Lavoslav Glesinger je umro 29. 3. 1986 u Zagreb, te je pokopan na židovskom dijelu zagrebačkog groblja Mirogoj.

Djela
-----

* *Medicina kroz vekove*, 1954
* *Medicina u Hrvatskoj od god. 1874. do danas*, 1954
* *Liječnici i čudotvorci: iz starih medicinskih kronika*, 1955
* *Povijest medicine*, 1978

Literatura
----------


|  |  |
| --- | --- |
| Partizanska spomenica 1941. | Portal NOBSegment isključivo posvećen **Narodnooslobodilačkoj borbi.** |

* Kraus, Ognjen (1998). *Dva stoljeća povijesti i kulture Židova u Zagrebu i Hrvatskoj.*, Zagreb: Židovska općina Zagreb. ISBN 953-96836-2-9
* Romano, Jaša (1980). *Jevreji Jugoslavije 1941–1945: žrtve genocida i učesnici narodnooslobodilačkog rata*, Beograd: Jevrejski Istorijski Muzej, Saveza jevrejskih opština Jugoslavije.
* Dobrovšak, Ljiljana (2007). *Razvoj židovskih zajednica u Kraljevini Hrvatskoj i Slavoniji (1783.-1873.)*, Zagreb: Filozofski fakultet Sveučilišta u Zagrebu - Odsjek za povijest.
**Joseph Ephraim Casely Hayford, MBE** (Cape Coast, 29. rujna 1866. - 11. kolovoza 1930.) je bio ganski političar, pisac, odvjetnik i panafrikanist.

Casely Hayford rođen je 29. rujna 1866. u gradu Cape Coast, u tadašnjoj britanskoj koloniji Zlatna Obala. Svoje rodno ime, **Ekra Agyiman**, dobio je od oca, metodističkog svećenika Josepha Hayforda, koji je bio utjecajna osoba u ganskoj politici, ali ga je koristio izrazito rijetko.

Nakon završene osnovne škole u Zlatnoj Obali, otišao je na daljnje školovanje u Sijeru Leone, no nije završio fakultet. Nakon toga, vraća se u Zlatnu Obalu gdje radi kao učitelj u Cape Coastu i Accri. U međuvremenu je radio i kao novinar. Tokom tog perioda, razvio je interes za pravo te je 1893. otišao u Englesku. U Londonu se školovao za odvjetnika, a 1896. godine se vratio u Zlatnu Obalu.

Hayford se od 1898. godine bavio i spisateljskim radom, a iza sebe je ostavio barem sedam knjiga. Najznačajnija od njih je roman *Ethiopia Unbound: Studies in Race Emancipation* (1911.), koji se smatra prvim romanom afričke književnosti na engleskom jeziku. Taj je roman imao izrazit utjecaj na jamajčanskog revolucionara Marcusa Garveyja.

Godine 1920. osnovao je Nacionalni kongres za Britansku Zapadnu Afriku, ali je organizacija nakon njegove smrti 1930. izgubila na stabilnosti te se, na poslijetku, ugasila.

Umro je 11. kolovoza 1930. godine.

Vanjske veze
------------

* Biografija na Africanhistory.com
* Biografija Arhivirano 2012-05-20 na Wayback Machine-u na ghananation.com

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 9974826
* LCCN: n50025037
* ISNI: 0000 0000 8089 1608
* GND: 1053273622
* SUDOC: 07649683X
* BNF: cb12807847c (podaci)

 |
**Clarence Leroy Van Cleef Jr.** (Somerville, New Jersey, 9. siječnja 1925. – Oxnard, Kalifornija, 16. prosinca 1989.), američki filmski, televizijski i kazališni glumac.

Životopis
---------

Nakon službe u američkoj mornarici u Drugom svjetskom ratu kratko je radio kao računovođa. Filmski karijeru započeo je ulogom Jacka Colbyja u filmu *Točno u podne* Freda Zinnemanna. Slijedile su mnoge uloge u niskobudžetnim vesternima te manje uloge u filmovima *Obračun kod O. K. Corrala* i *Metalna zvijezda* u kojima je uglavnom glumio negativce. Zbog teške prometne nesreće 1958. bio je spriječen u pojavljivanju u filmovima, a tek je 1962. ostvario zapaženu ulogu u filmu *Čovjek koji je ubio Libertyja Valancea*.

Preokret u karijeri bila je uloga Douglasa Mortimera u filmu Sergija Leonea *Za dolar više*. Vrhunac glume u špageti vesternima bila je uloga plaćenika Angel Eyesa u filmu *Dobar, loš, zao* (također Sergija Leonea). Snimio je još par zapaženih uloga u vesternima (*Smrt jaše na konju*, *Dan gnjeva*, *Sabata*) te u akcijskim filmovima (*Bijeg iz New Yorka*). Preminuo je od srčanog udara u 64. godini.

Izvori
------

1. ↑  Van Cleef, Lee Proleksis enciklopedija (pristupljeno 9. srpnja 2017.)
2. 1 2  Lee van Cleef – najbrži kolt vesterna Večernji list (objavljeno 16. prosinca 2009. pristupljeno 9. srpnja 2017.)

Vanjske poveznice
-----------------

***Lee Van Cleef*** na Wikimedijinoj ostavi

* Lee Van Cleef na sajtu IMDb
**Akrisije** (starogrčki: ) bio je, u grčkoj mitologiji, kralj Arga, sin Abanta i Aglaje ili, prema drugim izvorima, Okaleje, unuk Linkejev i praunuk Danajev.

Mitologija
----------

Akrisije je imao brata blizanca, Preta, s kojim se još u majčinoj utrobi posvađao. Kad je Abant umro i njegovi sinovi bili već odrasli, posvađali su se oko vlasti nad Argom. Iz tog je sukoba kao pobednik izašao Akrisije, koji je proterao Preta iz Arga. Ovaj je pobegao u Likiju i tamo se oženio Antejom ili Stenebejom, kćerkom kralja Jobata. Uz Jobatovu pomoć Pret se vratio u Argolidu i prislio Akrisija da podeli vlast s njim, pa je Pret postao kralj Tirinta, a Akrisije je zadržao vlast nad Argom.

Jedno proročanstvo proreklo je Akrisiju da će ga ubiti unuk, pa je Akrisije svoju kćerku Danaju zatvorio u podzemnu kulu ili, po drugoj verziji, u jednu kulu od bronze. Međutum, i pored sveg opreza koji je njen otac preduzeo, tu joj se približio i s njom vodio ljubav njen ujak Pret ili, prema drugim izvorima, sam bog Zevs, koji joj je pristupio u obličju zlatne kiše. Kad je Danaja rodila dečaka, oboje su, po Akrisijevom naređenju, bili stavljeni u jedan kovčeg, koji je potom porinut u more. Međutim, more je donelo kovčeg do obale ostrva Serifa, gde je majku i njenog sina, Perseja, spasio Diktis, brat kralja Polidekta. Kad je Persej odrastao i pošto je izvršio mnoga herojska dela, s majkom se vratio u Arg. Plašeći se starog proročanstva, Akrisije je pobegao u grad Larisu u Tesaliji. Kad je tamošnji kralj Teutamid organizovao pogrebne igre u čast svoga oca, na njih je došao i Persej, koji je dok se takmičio nehotice pogodio svog dedu diskom i tako ga ubio. Akrisije je bio sahranjen ispred grada i na tom su mu mestu Tesalci podigli svetilište. Prema Higinu, ovaj se događaj odigrao na Serifu, kamo je Akrisije došao da bi kćerku i unuka vratio u domovinu, ali ga je na nadmetanju, priređenom u čast preminulog kralja Polidekta, Persej nehotice ubio.

Prema jednoj sholiji uz Euripida, Akrisije je utemeljio Delfsku amfiktioniju. Strabon, pak, iznosi svoje uverenje da je ta amfiktionija postojala i pre Akrisija, a da je on samo prvi regulisao njene poslove, utvrdio popis gradova koji su je činili i broj glasova koji je svaki polis u njoj imao te definisao sferu njenog delovanja.

Literatura
----------

* Schmitz, Leonhard (1867), „Acrisius",  Smith, William, *Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology*, **1**, Boston, pp. 8
* Schmitz, Leonhard (1867), „Perseus",  Smith, William, *Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology*, **1**, Boston, pp. 8
* Srejović, Dragoslav; Cermanović-Kuzmanović, Aleksandrina (1989). *Rečnik grčke i rimske mitologije*. Beograd: Srpska književna zadruga.

| Kraljevske titule |
| --- |
| Prethodi: **Pret**  |  **Kralj Arga**  | Slijedi: **Persej**  |
**Ljubinka Bobić** (2. januar 1897. Kruševac - 3. decembar 1978. Beograd) je bila srpska glumica i članica Narodnog pozorišta u Beogradu od 1920. Tokom duge karijere tumačila je najrazličitije likove, a najpoznatijom se smatra njena interpretacija Živke u komediji „Gospođa ministarka" Branislava Nušića.

Verovatno kao posledica pušenja, imala je promukli glas koji joj je davao posebnu draž.

Umrla je 3. decembra 1978. u Beogradu i sahranjena u Aleji zaslužnih građana na Novom groblju u Beogradu.

2006. godine je ustanovljena nagrada za glumačka ostvarenja u oblasti komedije Nagrada Ljubinka Bobić. A jedna ulica na Bežanijskoj kosi nosi njeno ime.

Pozorište
---------

* „Gospođa ministarka"

Filmovi
-------

* 1954 - Anikina vremena kao Mihajlova prva ljubav
* 1957 - Pop Ćira i pop Spira
* 1960 - Diližansa snova
* 1961 - Prvi građanin male varoši
* 1962 - Dr (film)
* 1964 - Narodni poslanik
* 1966 - Štićenik
* 1969 - Cross country
* 1975 - Pavle Pavlović

Serije
------

* 1975 - Đavolje merdevine

Literatura
----------

Borivoje S. Stojković: „Velikani srpskog pozorišta", Beograd - Valjevo 1983, 365 strana. (članak „Ljubinka Bobić" str. 245-260.)

Vanjske veze
------------

* „Ljubinka Bobić - čarobnica smeha"[*mrtav link*], Kosta Dimitrijević, *Večernje novosti*, feljton, 2006.
* Ljubinka Bobić na sajtu IMDb
* Ljubinka Bobić - filmska banka
**Jesús Rafael Soto** (Ciudad Bolívar, 5. lipnja 1923. – Pariz, 14. siječnja 2005.) bio je venezuelanski umjetnik, slikar i kipar te jedan od najznačajnijih predstavnika op arta i kinetičke umjetnosti; Soto je danas jedan od globalno najpoznatijih venezuelanskih umjetnika.

Rodio se u gradu Ciudad Bolívar, gdje je i započeo svoju umjentničku karijeru; još kao dječak, Soto je izrađivao filmske postere za lokalne korisnike. Formalno umjetničko obrazovanje stekao je u Caracasu. Od 1947. do 1950. bio je ravnatelj u školi *Escuela de Artes Plasticas*, nakon čega odlazi u Pariz, gdje surađuje s Yaacovom Agamom, Jeanom Tinguelyjem i Victorom Vasarelyjem, ali i drugim modernim umjetnicima. U umjetničkom svijetu probio se tokom 50-ih i 60-ih godina i to serijom slika geometrijske apstrakcije i minimalizma. Nešto kasnije, posvetio se op artu i, posebice, kinetičkoj umjetnosti preko svog kiparskog rada.

Od 70-ih pa nadalje, njegov je ugled bio toliki da su mu djela izlagana u najuglednijim svjetskim muzejima, poput MoMA-e ili Guggenheima u New Yorku te Centra Pompidou u Parizu. Godine 1973. u njegovom rodnom gradu otvoren je muzej u njegovu čast, a kojega je dizajnirao ugledni arhitekt Carlos Raúl Villanueva. Njegova djela se danas nalaze u muzejskim kolekcijama diljem svijeta.

Umro je 2005. godine u Parizu, a pokopan je na groblju Montparnasse.

***Jesús Rafael Soto*** na Wikimedijinoj ostavi

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 17691
* LCCN: n50016479
* ISNI: 0000 0001 0860 8019
* GND: 11875159X
* SUDOC: 027144127
* BNF: cb119251880 (podaci)
* BIBSYS: 99000174
* ULAN: 500027187
* NLA: 36094717
* NDL: 00475371
* BNE: XX1725432
* CiNii: DA06135090
* KulturNav: id
* RKD: 74005
* NSK: 000121157

 |
**Albert Goldstein** (Zagreb, 31. 1. 1943 - Zagreb, 18. 5. 2007), jugoslavenski i hrvatski intelektualac, urednik, književnik i prevoditelj.

Biografija
----------

Albert Goldstein je rođen 31. 1. 1943 u Zagrebu. Osnovnu školu je pohađao u Splitu i Beogradu. U rodnom gradu je završio Klasičnu gimnaziju, te studij povijesti umjetnosti i komparativne književnosti na Filozofskom fakultetu Sveučilišta u Zagrebu. Radio je kao menadžer u osječkom poduzeću Saponija, te je nakon toga bio šef marketinga u Dramskome kazalištu Gavella. Albert je potom radio u časopisima "Teka" i "Biblioteka" u Studentskom centru Zagrebačkoga sveučilišta, gdje je ostao do 1979, kad je "Biblioteka" prešla u tiskaru i nakladničku kuću Grafički zavod Hrvatske. Alberta je literatura rano privukla, pa je tako pjesme počeo pisati u gimnazijskoj literarnoj sekciji, pripovijetke je počeo objavljivati u "Studentskom listu" i "Poletu", a nastavio u "Razlogu" i "Forumu". Od 1969 bio je član Društva hrvatskih književnika. Prvu knjigu "Pamfilos ili pripovijetke dokonjaka" objavio je 1970 i pjesme "Usmjereni odgoj Anne Boleyn" 1982. Albert je u Grafičkom zavodu SR Hrvatske bio urednik do 1986 godine. Tada je prešao izdavačku kuću "August Cesarec", gdje je također radio kao urednik, te kao šef redakcije, a posljednje dvije godine postojanja i kao direktor. 1992 je objavio knjigu "Orfejev posao" u izdanju izdavačke kuće "Naprijed". 1993 osnovao je s dva prijatelja, Nikšom Župom i Vjeranom Zuppom, izdavačko poduzeće "Izdanja Antibarbarus d.o.o.". Dobitnik je nagrade za poeziju "Antun Branko Šimić". Jedan je od osnivača Hrvatskog društva pisaca. Bio je član hrvatskog PEN-a, a obnašao je i dužnost predsjednika "Zajednice nakladnika i knjižara" pri Hrvatskoj gospodarskoj komori, te je bio član uprave "Kulturnog društva Miroslav Šalom Freiberger". Bio je aktivan član "Židovske općine Zagreb". Za svoj urednički rad primio je nagradu "Josip Juraj Strossmayer", nagradu "Ivan Goran Kovačić", nagradu "grada Zagreba" i nagradu Kiklop za znanstveno popularnu knjigu godine. Albert Goldstein je preminuo iznenada 18. 5. 2007 godine. Sahranjen je na židovskom djelu zagrebačkog groblja Mirogoj.

Počast
------

U njegovu čast se svake godine dodjeljuje nagrada za promicanje suvremene austrijske književnosti "Albert Goldstein".

Djela
-----

* *Pamfilos ili pripovijetke dokonjaka*, (1970)
* *Usmjereni odgoj Anne Boleyn*, (1982)
* *Orfejev posao*, (1992)
**Džil Ezmond Mur** (engl. ) je bila engleska glumica rođena 26. januara 1908, a preminula 28. jula 1990. godine. Prvu ulogu dobila je 1924, pored svoje majke, glumice Eve Mur. Četiri godine kasnije upoznala je Lorensa Olivijea i venčala se sa njim 1930. Olivije je u svojoj autobiografiji objavio da su imali izuzetno neprijatnu prvu bračnu noć i da je zbog toga dugo bio impotentan. Ipak, šest godina kasnije dobili su sina Tarkvina. Debitovala je na filmu 1931. u Hičkokovom *The Skin Game* i potom igrala u još nekoliko filmova i brodvejskih predstava. Kako je Lorensova karijera cvetala, njena kratkotrajna je išla na dole. Kada je Olivije tražio razvod da bi se oženio sa Vivijen Li, odbila je da mu ga da. Pristala je dve godine kasnije i Olivije se venčao sa Lijevom 1941. Ipak, ostali su prijatelji a ona je u jednom pismu Trakvinu rekla: *Smešno je koliko ga volim. Posle svega.* Umrla je u osamdesetdrugoj godini, u Londonu.

Filmografija
------------

* *The Skin Game*
* *F.P.1*
* *Nema zabavnog posla* (1933)

Spoljašnje veze
---------------

* Džil Ezmond na sajtu IMDb
**Makarije** (svetovno *Dragutin Đorđević*; Koceljeva, Kraljevina Srbija, 25. oktobar 1903 — Novi Sad, SFRJ, 22. mart 1978) je bio episkop budimljansko-polimski od 1947. do 1955, i episkop sremski od 1955. do 1978. godine.

Biografija
----------

Vladika Makarije je rođen 1903. godine u Koceljevi kod Šapca od oca Ivana i majke Angeline, rođ. Rakić. Po završetku osnovne škole u svom rodnom mestu, došao je u Beograd, gde je završio gimnaziju. Posle toga je završio i Bogoloviju u Sremskim Karlovcima. Diplomirao je na Teološkom fakultetu u Beogradu 1930. godine.

Zamonašio ga je 31. marta 1924. godine arhimandrit Nikon (Lazarević) u manastiru Kalenić. Ubrzo je unapređen u čin jerođakona. Kasnije je rukopoložen u čin jeromonaha u Plaškom u Lici gde je tada službovao. Takođe je jedno vreme proveo i u manastiru Vrdniku na Fruškoj gori. Obavljao je i dužnost duhovnika u kaznioni u Sremskoj Mitrovici. Bio je upravnik monaške škole u manastiru Visoki Dečani, a potom i iguman istog manastira. Za vreme Drugog svetskog rata, radio je u Jagodini kao profesor u Učiteljskoj školi.

Posle završetka rata bio je kratko vreme iguman manastira Rakovica kod Beograda. Godine 1945. postao je arhimandrit. Dana 22. marta 1947. godine Makarije je postao episkop. Hirotronisan je u Sabornoj crkvi u Beogradu od strane patrijarha srpskog Gavrila, a uz sasluželje mitropolita skopskog Josifa i episkopa zletovsko-strumičkog Vikentija. Odlazi u Prijepolje na Budimljansko-polimsku eparhiju. Pošto tamo vekovima nije bilo episkopa, imao je u početku prilično problema sa smeštajem i prilagođavanjem. Tamo ostaje 8 godina. Eparhija budimljansko-polimska je ukinuta 1956, da bi bila ponovo obnovljena 2001. godine pod nazivom eparhija budimljansko-nikšićka.

Godine 1955. episkop Makarije dolazi za episkopa u Srem, na sremsku eparhiju. Tamo ga je sačekalo mnogo teškoća, posledica Drugog svetskog rata. Bilo je porušenih crkava, popaljenih manastirskih konaka, nacionalizovanih parohijskih domova i drugih problema sa kojima se suočavao. Rat je odneo i živote mnogih sveštenika i monaha, pa je to otežavalo funkcionisanje eparhije. Svojim trudom uspeo je da uspostavi normalan parohijski život postavivši veliki broj sveštenika i monaha. Obilazio je eparhiju i za 23 godine služio je u svakoj crkvi Sremske eparhije.

Preminuo je posle duže bolesti 22. marta 1978. godine u 75. godini u Pokrajinskoj bolnici u Novom Sadu. Sahranjen je u manastiru Krušedolu.

Spoljašnje veze
---------------

* Katalog episkopa i mitropolita budimljanskih Arhivirano 2010-01-19 na Wayback Machine-u
* Arhijereji eparhije sremske u 20. veku Arhivirano 2015-02-24 na Wayback Machine-u

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Prethodnik:**-** | **episkop budimljansko-polimski1947—1955.** | Nasljednik:**-** |
**Andrija Milošević** je crnogorski i srpski glumac i voditelj.

Biografija
----------

Od porodice ima majku Veru i mlađeg brata Velibora, a otac Peko je preminuo. Želeo je da postane poznati fudbaler, ali se ipak odlučio za glumu. Otišao je na prijemni ispit koji je spremao jedno veče i prošao je audiciju. Sa šesnaest godina je upisao Fakultet dramskih umetnosti na Cetinju u klasi profesora Bore Stjepanovića. Tokom studija je sarađivao sa poznatim rediteljem Milanom Karadžićem. Glumu je završio u roku, a njegova diplomska predstava je bila "Gospođica Julija".

Andrija je bio voditelj sve četiri sezone srpske verzije poznatog rijaliti TV šoua Survivor. Prvi put je sa ekipom otišao u Panamu, drugi i treći put na Filipine, a četvrti put na Kostariku. U četvrtoj sezoni mu se pridružila voditeljka Marijana Batinić. Takođe je vodio obe sezone muzičkog takmičenja "Prvi glas Srbije" sa koleginicom Marijom Kilibardom.

Glumio je u više od četrdeset predstava, a neke od njih su: "Pevaj, brate", "Tamo i nazad", "Samo za tvoje uši", "Krčmarica Mirandolina", "39 stepenika", "Iza kulisa", "Zlatni lanćić od bižuterije", "Ukroćena goropad", "Dekameron", "Zmijsko leglo", "Tre soreple", "Samo za tvoje oči", itd.

Pored glume, Andrija poseduje i muzički talenat pa planira da objavi prvi album. Producent je komedije "Pazi šta želiš" u kojoj glumi njegova devojka i koleginica Aleksandra Tomić. Imaju nameru da ozvaniče svoju vezu, ali glumac ne smatra da je brak garancija sreće. Voleo bi da se jednog dana ostvari kao roditelj.

Filmografija
------------

|  |
| --- |
| **Filmografija glumca Andrije Miloševića** |
| God. | Naziv | Uloga |
| 1990.-te |
| 1999. | U ime oca i sina | Vozač kombija pa invalid |
| 2000.-te |
| 2001. | Moja porodica, privatizacija i ja | sin Vido |
| 2003-2007. | M(j)ešoviti brak | Banjo |
| 2004. | Karađorđe i pozorište | Karađorđe |
| 2004. | Opet pakujemo majmune | Nebojša |
| 2005. | Pogled sa Ajfelovog tornja |  |
| 2007. | Konji vrani |  |
| 2007. | Promeni me | Draganče |
| 2008. | Gledaj me | Saša |
| 2007-2008. | Ne daj se, Nina | Marko Savić |
| 2007-2008. | Naša mala klinika | Mile Car |
| 2008. | To toplo ljeto | Mikonja Kadunić |
| 2008-2010. | Pare ili život | Džoni Popović |
| 2010.-te |
| 2011. | Nepobedivo srce | Boško Petrović |
| 2011. | Pevaj, brate! | Marijan Devil Dević |
| 2012. | Budva na pjenu od mora | Lunjo Dokmanović |
| 2014. | Mali Budo | Dr. Pavičević |
| 2015. | Gorčilo - Jesi li to došao da me vidiš | Marinko |
| 2015-2016. | Andrija i Anđelka | Andrija |
| 2017. | Ubice mog oca | Advokat Miloš Rončević |

Vanjske veze
------------

* Andrija Milošević na sajtu IMDb
* Andrija Milošević na PORT.rs ()
* Ne samo o poslu: Andrija Milošević („Politika", 19. decembar 2010)
* Andrija Milošević Biografija („Biografija.org", 28. februar 2019)
**Lucila Gamero de Medina** (Danlí, 12. lipnja 1873. – Danlí, 23. siječnja 1964.) bila je honduraška spisateljica najpoznatija po svojim romantičarskim romanima, među kojima je najpoznatiji *Blanca Olmedo* (1908.). Gamero je bila prva žena u Hondurasu, ali i cijeloj Centralnoj Americi koja se ozbiljno bavila književnošću te je aktivno objavljivala romane; kritičar Luis Marín Otero nazvao ju je "Velikom damom honduraške književnosti".

Rođena 1873. godine, Gamero je nakon srednje škole željela studirati medicinu, ali je u tome spriječena. Njezin otac, liječnik, naučio ju je medicini te je kasnije dobila počasnu diplomu medicinskog fakulteta; unatoč nedostatku formalnog obrazovanja, bavila se medicinom i farmacijom te je čak vodila bolnicu u rodnom Danlíju i bila sanitarni inspektor u departmanu El Paraíso.

Pisanjem se počela baviti još u djetinjstvu, objavljujući u različitim časopisima; jedan od njih bio je i *El Pensamiento*, čiji je urednik bio Froylán Turcios, utjecajni honduraški pisac i intelektualac. Njezina djela predstavljaju neke od najvažnijih primjera kasnog romantizma u latinoameričkoj književnosti, dok se njezin roman *Blanca Olmedo* (1908.) smatra jednim od ključnih djela honduraške književnosti; u romanu, Gamero otvoreno kritizira crkvu i tadašnji društveni sustav, što je bio revolucionarni pothvat za to doba.

Osim književne karijere, Gamero je bila i aktivna feministkinja te sufražetkinja, aktivno se boreći za ženska prava. U tom je svojstvu surađivala s Argentinom Díaz Lozano i Pacom Navas, također važnim honduraškim spisateljicama.

Bila je udana za Gilberta Medinu, s kojim je imala dvoje djece, Aídu Coru Medina i Gilberta Gustava Medinu. Umrla je 23. siječnja 1964. u rodnom Danlíju.

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 7512041
* LCCN: n86813327
* ISNI: 0000 0000 6650 9775
* GND: 1089612745
* SUDOC: 086109529
* BNF: cb12706396s (podaci)

 |
**Josip Kuže** (rođen 13. studenog 1952. Vranje - Zagreb, 16. lipnja 2013.) bio je hrvatski nogometaš, nogometni trener i izbornik.

Igračka karijera
----------------

Za vrijeme nogometne karijere bio je obrambeni igrač. Nastupao je u zagrebačkom Dinamu od 1971. godine do 1981. godine i u tom je periodu, 1980. godine, osvojio Kup maršala Tita. Ukupno je za Dinamo Zagreb odigrao 384 ligaške utakmice i postigao 14 golova. Bio je branič sa dobrim pregledom igre, striktnim pokrivanjima i točnim dugim dodavanjima.

Trenerska karijera
------------------

Nakon igračke karijere ostao je u nogometu kao trener. Trenirao je sydneysku Croatiu (1982.-84.), BSK iz Slavonskiog Broda (1985.-86.), mladu momčad Dinama (1986.-88.), FK Borac iz Banje Luke (1988.-89.), zagrebački Dinamo 1989.-91. Rotweiss iz Erfurta (1991.-92.), 1. FSV Mainz 05 (1992-94), Gamba Osaka (1995.-98. i 2000.-02.), NK Zagreb (1998.-99.), FC Chemnitz (2000.), zaprešički Inter (2003.-04.) te ponovno Dinamo od srpnja 2005..

Nakon kratkog treniranja HNK Rijeke proglašen je trenerom varaždinskog Varteksa za sezonu 2007./08. međutim, nakon 4 poraza u prve 4 utakmice prekinuo je ugovor.

Nakon kraće stanke Josip Kuže je postao izbornik Ruande. Sa Ruandom ostvaruje 4 pobjede u 6 utakmica i nakon tog odličnog rezultata prelazi u japanski JEF United.

### Trenerski uspjesi

S zagrebačkim Dinamom je u sezoni 2005./06. osvojio hrvatsku Prvu ligu.

Izvori
------

1. ↑  Umro Josip Kuže
**José Enrique Gutiérrez Cardona** (La Lima, 27. veljače 1939. – San Pedro Sula, 30. siječnja 2013.) bio je honduraški nogometaš i reprezentativac, jedan od prvih honduraških nogometaša koji je napravio značajnu karijeru u Europi. Za karijere je imao nadimke Indio Cardona i Coneja Cardona.

Nakon uspješne karijere u domaćoj ligi, Cardona je 1957. godine prešao u portugalski klub Lusitano. Dvije godine kasnije kupila ga je Valencia, ali kako je klub već imao popunjenu kvotu stranih igrača, Cardona je završio u Elcheu, s kojim je nakon godinu dana ušao u prvu ligu. U La Ligi je debitirao 1960. godine, nakon što je sezonu ranije bio najbolji strijelac druge lige s 22 gola; jednako toliko je postigao i Alfredo Di Stéfano, tada najbolji strijelac La Lige.

Nakon pet sezona u Elcheu, Cardona je 1964. godine prešao u Atlético Madrid, s kojim je osvojio prvenstvo i *Copa del Generalísimo* (današnji Kup kralja); u finalu kupa protiv Real Zaragoze, Cardona je postigao jedini gol na utakmici i tako pomogao Atléticu da osvoji trofej. Nastupao je i za reprezentaciju Hondurasa, međutim nikada nije igrao na Svjetskom prvenstvu.

Po završetku nogometne karijere vratio se u Honduras. Umro je 30. siječnja 2013. godine od posljedica srčanog udara.

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 3251149844950002960007
* BNE: XX1712335

 |
|  |
| --- |
|  *Ovo je glavno značenje pojma **Antigona**. Za druga značenja, v. Antigona (razvrstavanje).* |

Slika Antigone, autor Frederik Lejton
**Antigona** je prema grčkoj mitologija bila kćerka tebanskog kralja Edipa koju je on dobio sa svojom majkom Jokastom.

Mit koji je Sofokle (496. pne.—406. pne.) dramatizovao u „Antigoni" pripada krugu tebanskih legendi. Izdavanjem zapovesti da Polinik, Antigonin brat, ostane nesahranjen, Kreont, novi vladar Tebe, sledi atinski zakon koji ne dozvoljava pokop neprijatelja države. Porodica preminulog ima, međutim, obavezu prema njemu: mrtvi moraju da budu sahranjeni, makar simbolično, kako to Antigona i čini, pokrivanjem tela tankim slojem zemlje. Izvršavajući obavezu prema bogovima kojima pripada duša poginulog, ona krši Kreontovu zapovest.

Povezano
--------

* Mit o Edipu
* Antigona, opera Mikisa Teodorakisa

***Antigona*** na Wikimedijinoj ostavi

|  |  |
| --- | --- |
|  | *Ovaj članak o **grčkoj mitologiji** je u začetku. Možete pomoći Wikipediji tako da ga proširite*. |