recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Matej Mamić** (Tomislavgrad, 13. siječnja 1975.) je bivši hrvatski profesionalni košarkaš. Igrao je na poziciji niskog krila, a posljednji klub za koji je nastupao bila je njemačka ALBA iz Berlina. Danas je sportski direktor košarkaškog kluba Cedevita Zagreb.

Karijera
--------

Mamić je košarkašku karijeru započeo 1995. u seniorskoj momčadi KK Splita, da bi 1997. otišao u riječku KK Kantridu. Ondje je proveo jednu sezonu, a 1998. vratio se je u Split. U Splitu ostaje samo jednu sezonu i 1999. odlazi u turski Galatasaray iz Istanbula.

Nakon Turske, četiri je sezone proveo u Ciboni, kada je igrao i u dresu hrvatske reprezentacije, nastupivši na Europskom prvenstvu 2001. u Švedskoj 2003. Europsko prvenstvo i 2005. U njemačkoj Albi iz Berlina stekao je veliku popularnost već dolaskom 2004. a karijera mu je u studenom 2005. naglo prekinuta teškom ozljedom kralježnice prigodom pada tijekom utakmice Alba – Trier.

Nakon utakmice strahovalo se da bi mogao ostati paraliziran. Ipak, uspio se oporaviti, ali ne dovoljno da bi nastavio aktivno igrati košarku.

Nakon uspješnog oporavka Mamić je najavio kako se namjerava baviti trenerskim poslom. Preuzeo je mlađe kategorije berlinske ALBE, a 2008. natrag se je vratio u Hrvatsku, prvo u stručni stožer hrvatske reprezentacije, a potom kao sportski direktor zagrebačke Cedevite.

Izvori
------

1. ↑  Matej Mamić nakon pada ostao paraliziran
2. ↑  „Matej Mamić okončao karijeru". Arhivirano iz originala na datum 2016-03-05. Pristupljeno 2014-07-26.
3. ↑  „Matej Mamić: Vratio sam se u Hrvatsku zbog kćeri". Arhivirano iz originala na datum 2009-03-15. Pristupljeno 2014-07-26.
4. ↑  Matej Mamić pojačao stručni stožer Cedevite

Vanjske poveznice
-----------------

* Profil[*mrtav link*] na FIBAEurope.com
* Profil na NLB.com
Manijak osvaja Edesu
**Georgi Manijak** (grčki: ; Georgios Maniakos; italijanski: ; ? - 1043) bio je bizantski general koji se proslavio svojim uspjesima protiv Arapa na Bliskom Istoku i Siciliji.

Prvi put se spominje 1031. kada je smjelim ofenzivnim operacijama uspio anulirati posljedice teškog bizantskog poraza Azaza godinu dana ranije i od Seldžuka preuzeti Edesu koja će sljedećih decenija biti jedno od najvažnijih bizantskih uporište. Godine 1038. je iz Južne Italije pokrenuo veliki pohod na Siciliju koja je tada bila pod muslimanskom vlašću; među njegovim trupama se nalazila Varjaška garda, uključujući budućeg norveškog kralja Haralda Hardradu kao i normanski najamnici pod Guillameuom de Hautevilleom. Tom prilkom je uspio ne samo osvojiti dio otoka, nego je ostavio snažan utisak na svoje varjaške potčinjene, zbog koga se pod imenom Gyrgir spominje u skandidnavskim sagama i opisuje kao "div".

Manijakove bizantske trupe se iskrcavaju na Siciliju.
Godine 1042. je imenovan katepanom Italije, ali je njegov položaj došao u opasnost zahvaljujući spletkama Romana Sklira, predvodnika suparničke aristokratske porodice iz Anadolije. On je preko svoje sestre uspio protiv Georgija okrenuti ne samo cara Konstantina IX Monomaha, nego čak i zavesti Manijakovu suprugu i preuzeti njegovu kuću i imanja. Kada mu je konačno uspjelo ishoditi Manijakovu smjenu s mjesta katepana, došao je lično u Apuliju od Manijaka preuzeti dužnost. Manijak ne samo što je to odbio učiniti, nego je Sklira dao uhapsiti, a potom mu je oči, uši, usta i nos zapušiti s izmetom te ga mučio na smrt. Nakon toga su ga trupe proglasile za cara te je krenuo marširati na Carigrad. Kod Soluna se sukobio sa carskom vojskom, pri čemu je ubijen. Konstantin je zarobljene pobunjenike paradirao na Hipodromu posjednute na magarce.

Po Manijaku danas ime nose sicilijanski gradić Maniace, kao i citadela Castello Maniace u Sirakuzi.

Izvori
------

***Georgi Manijak*** na Wikimedijinoj ostavi



|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Prethodi:**Synodianos** | **katepan Italije**1042 | Slijedi:**Pardos** |
**Mehmet Eroğlu** (Izmir, 2. augusta 1948.) je turski romanopisac.

Život
-----

Rođen je 1948. u Izmiru, njegov otac je bio nastavnik književnosti, što je navelo porodicu da višekrat mijenja boravište (Ankara, Izmir). Godine 1971. je diplomirao na Odsjeku za građevinarstvo. Kao student je bio politički jako angažiran, tako da je uoči diplomiranja bio predmet sudskog postupka vezanog za Državni udar. Oženio je se 1972. godine dok je slučaj bio u toku. Suđenje je trajalo dvije godine i završilo se presudom na 8 godina teške zatvorske kazne i dvije godine progonstva zbog kršenja člana 141-142 TCK-a. Osuda je međutim ukinuta općom amnestijom 1974. Nakon toga je radio kao građevinski inženjer i bavio se pisanjem. Njegova kći se rodila 1974. godine i zaposlio je su u Turističkoj banci, državni zavod u kojem će raditi petnaest godina. Svoj prvi književni uspjeh je postigao 1978. Nagradom za roman novinskog lista Milliyet, a prvo mjesto je dijelio s Orhanom Pamukom. Pamuk za roman *Karanlık ve Işık*, Eroğlu za roman *Issızlığın Ortasında* (Usred samoće), njegovo najpoznatije djelo.   

1985. je bio dobitnik Nagrade Madarali i Nagrade Orhan Kemal za roman *Geç Kalmış Ölü* (Kasno umrli), što je bio nastavak prethodne knjige. Svoju inženjersku karijeru i pisanje nastavio je nakon što je 1989. godine, zbog političkog pritiska, napustio mjesto u Turističkoj banci. Njegovi romani predstavljaju različite životne situacije stvarajući anti-heroje, a ne prikrivaju političko gledište autora.  

Inženjersku karijeru je napustio 1999. godine da bi se posvetio pisanju a uz to i volontiranju za jednu nevladinu organizaciju. Nastavio je održavati autorske seminare. Uz romane, napisao i televizijske serije i scenarije za igrane filmove.

Djela
-----

* *Issızlığın Ortasında* (1984)
* *Geç Kalmış Ölü* (1985)
* *Yarım Kalan Yürüyüş* (1986)
* *Adını Unutan Adam* (1989)
* *Yürek Sürgünü* (1994)
* *Yüz: 1981* (2000)
* *Zamanın Manzarası* (2002)
* *Kusma Kulübü* (2004)
* *Düş Kırgınları* (2005)
* *Belleğin Kış Uykusu* (2006)
* *Mehmet:Fay Kırığı 1* (2009)
* *Edebi Aforizmalar* (2010)
* *Emine: Fay Kırığı 2* (2011)

Spoljašne veze
--------------

Izvori
------

1. ↑  Türkiye Cumhuriyeti Turizm Bankası.
2. ↑  Madaralı Roman Ödülü.
3. ↑  Orhan Kemal Roman Ödülü.

Bibliografija
-------------


|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 61958687
* LCCN: no90002069
* ISNI: 0000 0000 6315 2002
* GND: 103169415
* SUDOC: 185589898

 |
**Marina Veruda** je gradski turistički predio u Puli koji administrativno pripada mjesnom odboru Nova Veruda.

Nalazi se u Verudskom kanalu smještenom na jugu Pule između poluotoka Verudele na zapadu i Rudjana, odnosno Pješčane uvale na istoku. Marinu Veruda sa sjevera ograničuje Nova Veruda, s istoka Dolinka i Vintijan, s jugoistoka Soline i Vinkuran (općina Medulin), a sa zapada Verudski kanal.

Marina je smještena u pitomoj lučici, okružena mediteranskim raslinjem, gdje se i danas susreću zaveslaji ribarske svakodnevice, kompletne nautičke usluge moderne turističke navigacije i žarišna mjesta turističke ponude grada Pule.

Izvan užurbanijih gradskih prostora, a opet tako blizu, Marina Veruda - uz naselje Pješčana uvala - raspolaže sa 630 vezova u moru, nudeći privez i za 180 plovila na kopnu. Niz od 17 molova opremljen je priključcima za struju (220 i 380 V) i vodu. Marina rastvara lepezu cjelovitosti usluga namijenjenih nautičarima, od opskrbe i gastronomske ponude do raznovrsnih servisa, stalno pospješujući svoj lučki asortiman, u dosluhu sa željama suvremenih moreplovaca. Tehnomont Marina Veruda dobitnica je "Plave zastava", međunarodnog priznanja u zaštiti okoliša.

Marina Veruda savršeno odgovara nautičkom turizmu zbog svoje atraktivne pozicije na istarskom poluotoku. To je točka sa koje možete vrlo brzo doći do kvarnerskih otoka kao što Rab, Cres, Mali Lošinj, Krk, Susak, Silba i Unije.
Krapanj, pogled iz Brodarice
**Otok Krapanj** najniži je i najmanji naseljeni otok na Jadranu. Najviša mu nadmorska visina ne prelazi 1,25 m. Udaljen je od kopna svega 300 m. Šezdesetih godina prošlog stoljeća s više od 1500 stanovnika bio je najgušće naseljeni otok na Jadranu. Krapanj je manji od pola četvornoga kilometra. Danas na Krapnju živi oko 200 stanovnika. Krapanj je otok stoljetne tradicije ronilaštva, spužvarstva i ribarstva.

Krapanj, tj. njegovo središte čini naselje od uglavnom kamenih kuća, koje tvore splet uskih kamenih uličica, karakteristično za dalmatinsko podneblje. Iz te se mreže izdvaja stoljetna borova šuma i samostan Sv.Križa, u čijem muzeju se čuvaju brojni eksponati koji svjedoče o životu Krapnja u prošlim vremenima.

Povijest Krapnja
----------------

Otok Krapanj pripadao je šibenskom Kaptolu, koji ga je 1436. prodao Tomi Juriću, šibenskom plemiću. Iste godine vlasnik otoka Toma Jurić počinje graditi kapelu nakon odobrenja pape Eugena IV.. U svojoj oporuci Toma Jurić određuje da Krapanj pripadne franjevcima. 

Samostan na Krapnju građen je usporedno s crkvom od 1446. a 1626. godine samostan je nadograđen i izgrađen je zdenac u stilu kasne renesanse. U samostanskoj blagovaonici nalazi se slika *Posljedna večera* slikara Francesca Santacrocea (1511.-1584. g.).

Iako se na otok nije smijelo doseljavati, kao ni zemljište prodavati ili poklanjati, naseljavanje Krapnja započelo je kao posljedica turskih prodora te bijegom stanovništva na sigurnija područja.

Već oko 1500. godine na Krapnju je bilo oko 200 seoskih kuća. Nastanivši se na otoku bez izvora pitke vode, pašnjaka i obradive zemlje na kojoj bi bio moguć normalan život, došljaci su se vrlo brzo počeli okretati moru i preživljavati od mora.

Godine 1811. na otoku je otvorena osnovna škola, koja je radila u samostanskoj učionici. 
Krajem 19. stoljeća, 1893. godine na otok je došla prva teška ronilačka oprema. Iste godine je utemeljena Spužvarska zadruga. Od druge polovice 20.stoljeća na otoku su napravljeni veliki infrastrukturni radovi, koji su olakšali život mještana — 1959. otok je dobio struju, 1963.—1964. dovedena je tekuća voda, a od 1967. do 1972. obavljeno je asfaltiranje Krapnja.

Stanovništvo
------------

Po popisu iz 1991. godine, Krapanj je imao 2.513 stanovnika. Na popisu 2001. godine, najveći dio naselja Krapanj (dio koji se nalazi na kopnu) izdvojen je u zasebno novoformirano naseljeno mjesto Brodarica, pa je te godine u naselju Krapanj (otočki dio) zabilježeno samo 228 stanovnika.

Vanjske poveznice
-----------------

|  |  |
| --- | --- |
|  | U Wikimedijinoj ostavi ima još materijala vezanih za: **Krapanj** |

| * p
* r
* u
Naseljeni otoci u Hrvatskoj |
| --- |
| 
Biševo • 
Brač • 
Cres • 
Čiovo • 
Drvenik Mali • 
Drvenik Veli • 
Dugi otok • 
Hvar • 
Ilovik • 
Ist • 
Iž • 
Kaprije • 
Koločep • 
Kornat • 
Korčula • 
Krapanj • 
Krk • 
Lastovo • 
Lopud • 
Lošinj • 
Male Srakane • 
Mljet • 
Molat • 
Murter • 
Olib • 
Ošljak • 
Pag • 
Pašman • 
Premuda • 
Prvić • 
Rab • 
Rava • 
Rivanj • 
Sestrunj • 
Silba • 
Susak • 
Šipan • 
Šolta • 
Ugljan • 
Unije • 
Vele Srakane • 
Vir • 
Vis • 
Vrgada • 
Zlarin • 
Zverinac • 
Žirje
 |
Mayer & Co Beschläge GmbH (MACO) danas se uvrštava među najznačajnije proizvođače okova na međunarodnom tržištu. Sjedište poduzeća nalazi se u Salzburgu, Austrija. MACO proizvodi u četiri proizvodna pogona i distribuira okove u preko 35 zemalja svijeta, od kojih 14 ima svoje neovisno predstavništvo. Od razvoja do prodaje, MACO međunarodno zapošljava preko 2300 zaposlenih. Uspjehe MACO grupe vodi vlasnik Ernst Mayer, a podršku mu pružaju voditelji poslovanja Jürgen Pratschke, Ewald Marschallinger, Guido Felix i Ulrich Wagner. 

Sigurnost funkcije okova osiguravaju certificirani procesi proizvodnje prema DIN EN ISO 9001:2008 (Sustav upravljanja kvalitetom). MACO je član europskog klimatskog udruženja „Climate Alliance". Sve tvornice, kao i sama proizvodnja građevinskog okova podliježu mjerama štednje resursa i energije, kao i zaštite okoliša. MACO je certificiran prema DIN EN ISO 14001 - sustav upravljanja okolišem, te prema OHSAS 18001 - sustav upravljanja zdravljem i sigurnošću na radu.

U austrijskim tvornicama Salzburg, Trieben i Mauterndorf, MACO školuje praktikante za 13 različitih zanimanja.

Povijest
--------

Poduzeće je osnovao Lorenz Mayer 1947. u Altenmarktu. 1952. poduzeće se seli iz Altenmarkta u Salzburg. 1971. Lorenz Mayer umire u svojem poduzeću, a njegov sin dipl.ing. Ernst Mayer preuzima vodstvo. Od 1972 – 1992 poduzeće raste postepeno na 25.400 m² i 590 zaposlenih. 1995. otvara se tvornica u Triebenu, a završna izgradnja uslijedila je 2007.g.

Mjesta
------

### Tvornice

MACO okovi se trenutno proizvode u tri austrijske tvornice:

* Salzburg
* Trieben
* Mauterndorf

Također postoji i montažna tvornica u Kalugi, Ruska federacija, a opskrbljuje isključivo rusko tržište. 

MACO okovi se godišnje ugrađuju u oko 25 milijuna prozora.

### Predstavništva

Predstavništva se nalaze u:

* Austriji (matična tvrtka)
* Italiji (pod imenom MAICO)
* Velikoj Britaniji
* Nizozemskoj
* Njemačkoj
* Poljskoj
* Rusiji
* Češkoj
* Slovačkoj
* Francuskoj
* Španjolskoj
* Rumunjskoj
* Ukrajini
* Hrvatskoj

Proizvodi
---------

* Okovi za zaokretne i otklopno-zaokretne prozore
* Brave za ulazna vrata
* Spojnice za ulazna vrata
* Okovi za podizno-klizne i otklopno-klizne elemente
* Okovi za grilje
* Prozorske ručke
* Elektronski sustavi za nadzor vanjske stolarije
* Sustavi za neovisno prozračivanje prostorije
* Sustavi za protuprovalnu sigurnost

Proces proizvodnje certificiran je prema DIN EN ISO 9001:2008. Proizvodi su stalno podvrgnuti ispitivanjima, npr. u ispitnom institutu ift Rosenheim.

Linkovi
-------

* MACO web stranica
* MAICO web stranica
Kroasan
**Kroasan** (fr. *croissant* — polumjesec) je francusko pecivo napravljeno od lisnatog tijesta. Prema predanju, kroasan je nastao u Austriji za vrijeme osmanske opsade Beča 1683. godine. Kako su se pekari, ujutro u gradu prvi ustajali prvi su i primijetili da Osmanlije organizovaju napad i alarmirali su grad. Tako su uveliko pridonijeli odbrani i spašavanju Beča. U znak sjećanja na taj događaj napravili su kroasan i oblikovali ga, prema turskom simbolu, kao polumjesec.

U Francuskoj je kroasan postao poznat zahvaljujući supruzi Luja XVI, Mariji Antoaneti, kćeri austrijske carice Marije Terezije. To austrijsko pecivo su Francuzi zbog njegova oblika preimenovali u *Croissant de lune*. Kao i brioš, danas kroasan spada među klasične sastojke francuskog doručka. Kroasan je za razliku od brioša ipak postao mnogo popularniji i rašireniji. Kroasan se danas sprema u različitim varijacijama, prepečen sa sirom, punjen sa šunkom, čokoladom ili lješnjakom.

Vidi još
--------

* Kifla
* Brioš

Spoljašnje veze
---------------

* Resep croissants

***Kroasan*** na Wikimedijinoj ostavi
**M3 Lee** je američki tenk koji se koristio u Drugom svjetskom ratu

Nastanak
--------

Ispravna odluka američke vojne administracije iz 1939. kako je M2 tenk nezadovoljavajući za buduće vojne potrebe rezultirala je nastankom tenka **M3 Lee** i M3/M5 Stuart. Dizajnerska osnova za tenk **M3** Lee je bio francuski Char B od kojega uzima za današnje doba neobičnu ideju o ugrađena dva topa.

Tijekom kratkog životnog vijeka koji završava već u drugoj godini proizvodnje(1943.) napravljeno je nešto više od 6000 njegovih primjeraka.

Ratno djelovanje
----------------

M3 Grant, lipanj 1942
Prvo svoje vatreno krštenja **M3** doživljava u svibnju 1942. godine tijekom sjeverno afričke bitke kod Gazale. Iako je tenk imao zadovoljavajuće naoružanje za borbu s njemačkim tenkovima Panzer III i Panzer IV on je postao neuspjeh radi nepremostivih konstrukcijskih grešaka. Njegov protutenkovski top je radio efikasno samo tijekom pucanja dok tenk stoji na mjestu što je zadovoljavajuće za obrambene borbe, ali ne i ofenzive koje tada saveznici vode. S druge strane za obranu on nije bio dobar zbog visoke kupole koja mu otkriva položaj.
Najiskreniju ocjenu kvalitete ovog tenka su dali vojnici Crvene armije koji su ga zbog njegovih nedostataka nazvali mrtvačkim kovčegom za sedmoro braće. 

Nakon samo godinu dana na bojištu **M3** Lee je povučen iz Europe i Pacifika tako da se do kraja rata koristio još samo u Burmi.

Oprema
------

Osnovno naoružanje ovog tenka su činili dva topa od kojih jedan, manji se nalazio ugrađen u kupoli dok je drugi bio ugrađen u bok tenka usmjeren prema naprijed bez mogućnosti okretanja. Manji top od 37 mm koji se nalazio u kupoli bio je namijenjen borbi protiv pješadije, dok je namjena većeg 75 milimetarskog bila borba protiv oklopnih protivnika. Oklop od **M3** je bio debel 51 mm što postaje vrlo brzo nedostatno za borbu protiv Panzer IV , Panzer V Pantera ili Panzer VI Tigar.

Nadogradnje
-----------

Kako je ovaj tenk imao kvalitetan dizajn svoga donjeg dijela on je iskorišten za proizvodnju različitih budući američkih oklopnih vozila. Prva prenamjena je bila ona koju su Britanci tražili radi snižavanja visine tenka, tako da oni službeno tijekom cijelog rata nisu koristili **M3 Lee** nego njegovu verziju M3 Grant.
Primjer Njemačke koja je svojim zastarjelim tenkovima skidala kupolu i na njeno mjesto postavljala protutenkovski ili obični protupješadijski top rezultirala je nastankom američkog oklopnog motoriziranog topa imena M7. Za njegov nastanak je poslužilo skidanje kupole od **M3 Lee** na čije mjesto je postavljena haubica od 105 mm.
Posljednja i najpopularnija konverzija ovog tenka je bio M4 Sherman koji ga nasljeđuje na svjetskim ratištima.

***M3*** na Wikimedijinoj ostavi
**Mehmet Ali Ağca** (srpskohrvatski: ) (rođen 9. januara 1958.) je Turčin koji je pucao i ranio papu Jovana Pavla Drugog 13. maja 1981. Nakon odsluženja 19 godina kazne u Italiji, deportovan je u Tursku, gdje je odslužio drugu presudu za ubistvo Abdija Ipekčija, ljevičarskog novinara, 1979. godine. Oslobođen je 18. januara 2010. Agdža sebe opisuje kao plaćenika bez političke orjentacije, iako je poznato da je bio pripadnik turske ultra-nacionalističke organizacije Sivi vukovi.

Rani život
----------

Agdža je rođen u okrugu Hekimhan, provincija Malatja, Turska. Kao mladić počeo je da se bavi sitnim kriminalom i postao je član ulične bande u svom rodnom gradu. Nakon toga je postao krijumčar između Turske i Bugarske.

On tvrdi da je imao dva mjeseca obuke korištenja oružja, i terorističke taktike u Siriji kao član ljevičarskog Narodnog fronta za oslobođenje Palestine kojeg je plaćala bugarska komunistička vlada, iako je to upitno.

Pokušaj atentata na papu
------------------------

Početkom avgusta 1980. Agdža je počeo prelazak Mediterna, promjenom pasoša i identiteta. U Rim je ušao 10. maja 1981. dolazeći vozom iz Milana.

Prema Agdžinom kasnijem svjedočenju, on se u Rimu sastao sa tri saučesnika, jednim Turčinom i dvojicom Bugara. Operacijom je komandovao Zilo Vasilev, bugarski vojni ataše u Italiji. On je rekao da mu je ovu misiju dodijelio turski mafijaš Bekir Celenek u Bugarskoj. *Le Monde diplomatique*, međutim, tvrdi da je atentat organizovao Abdulah Čatli „u zamjenu za sumu od 3 miliona maraka", koju je Bekir Celenek platio Sivim vukovima.

Prema Agdži, plan je bio da on i revolveraš Oral Čelik otvore vatru na Trgu svetog Petra i pobjegnu do bugarske ambasade pod okriljem panike koju bi garantovala mala eksplozija. Toga dana, 13. maja, oni su sjedili na Trgu i pisali razglednice, čekajući da papa naiđe. Kada ih je on prošao, Agdža je nekoliko puta pucao i kritično ga ranio, ali je bio uhvaćen od strane nadgledača i šefa vatikanske bezbjednosti Kamila Cibina, koji ga je spriječio da ubije Papu ili pobjegne. Papa je bio pogođen sa četiri metka, dva od njih u stomak, jedan u lijevu ruku, a jedan u desno rame. Takođe su ranjena dva gledaoca. Čelik se uspaničio i pobjegao bez postavljanja bombe ili otvaranja vatre.

Kasniji događaji i oslobađanje
------------------------------

Mehmed ali Agdža je 2. maja 2008. tražio da mu bude dodijeljeno poljsko državljanstvo jer želi da poslednje godine svog života provede u zemlji porijekla pape Jovana Pavla Drugog. Izjavio je da nakon puštanja želi da posjeti papin grob.

Agdža je pušten iz zatvora 18. januara 2010. Prebačen je u vojnu bolnicu kako bi se procijenilo da li je, u 52. godini, i dalje spreman za odsluženje vojnog roka. Vojska ga je odbacila kao nedostojnog za službu zvog „antisocijalnog poremećaja ličnosti". U izjavi, on je rekao „Vidjećemo se u naredna tri dana. U ime Boga Svedržitelja, objavljujem kraj svijeta u ovom vijeku. Cijeli svijet će biti uništen, sva ljudska bića će umrijeti. Ja nisam Bog, ja nisam božji sin, ja sam Hristos Vječni".
**Markus Rogan** (Beč, 4. maja 1982.) je austrijski plivač, osvajač dvije srebrene medalje na Olimpijadi u Ateni 2004. godine. 2004. proglašen je za Austrijskog sportaša godine.

Olimpijske igre
---------------

Na Olimpijskim igrama osvojio je dvije srebrene medalje u Ateni 2004. godine u disciplinama 100 i 200 metara leđno, oba dvije iza amerikanca Aarona Peirsola.

Svjetska prvenstva
------------------

Na Svjetskim prvenstvima je osvojio tri medalje dva srebra iz Fukuoke 2001. i Melbourna 2007. te jednu broncu iz Montreala 2005. sve medalje su osvojene u disciplini 200 m leđno. Sa svjetskih prvenstva u kratkim bazenima ima jedno zlato, četiri srebra i jednu broncu.

Evropska prvenstva
------------------

Na Evropskim prvenstvima osvojio je četiri zlata, šest srebra i dvije bronce, dok je u kratkim bazenima osvojio pet zlata, četiri srebra i jednu broncu.

Izvori
------

1. ↑  „2004 OI Atena 2004. rezultati". *CNN*. Arhivirano iz originala na datum 2006-05-09. Pristupljeno 2015-12-27.

Vanjske veze
------------

* Markus Rogan službene stranice Arhivirano 2012-03-15 na Wayback Machine-u
* Swim Rankings Profile
**Maksim II od Antiohije** (5. vijek) je bio patrijarh Antiohije od 449. do 455. Bio je svećenik iz Konstantinopola koga je istočnorimski car Teodozije II, na prijedlog aleksandrijskog patrijarha Dioskora, imenovao na mjesto patrijarha, ispražnjeno pošto je na Drugom efeškom saboru osuđen, a potom i svrgnut njegov prethodnik Domno II. Maksima je formalno imenovao Anatolije, novopostavljeni arhiepiskop Konstantinopola. Međutim, netom pošto je imenovan, i koristeći nove političke okolnosti nastale Teodozijevom smrću, Maksim je kontaktirao na saboru osuđenog papu Lava I i priznao njegov autoritet. Kada je u oktobru 451. sazvan Halkedonski sabor, na njemu su opozvane sve odluke Drugog efeškog sabora, ali je Maksim sačuvao svoju patrijaršku stolicu. Međutim, šizma među vjernicima na Istoku je ostala, te je Maksim 455. svrgnut. Što se sa njim kasnije dogodilo, nije poznato.

Izvori
------

* *A Dictionary of Christian Biography and Literature to the End of the Sixth Century A.D. with an Account of the Principal Sects and Heresies* by Henry Wace.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Prethodi: **Domno II**  |  **Patrijarh Antiohije** 449—455 | Slijedi: **Vasilije**  |
Roni O’Salivan je napravio najveći broj maksimalnih brejkova i najbrži maksimalni brejk.
**Maksimalni brejk** (engl. ), poznat i kao **maksimum** i **147**, najveći je mogući uzastopni niz poena koje igrač može osvojiti u jednoj partiji snukera. Maksimalni brejk čine ubačenih 15 crvenih u kombinaciji sa 15 crnih kugli (120 poena) i ubačene preostale obojene kugle (27 poena).

Prvi maksimalni brejk u snukeru je napravio Džo Dejvis na egzibicionom meču 1955. godine, a za prvi maksimum na profesionalnom nivou se smatra maksimum Stiva Dejvisa iz 1982. godine koji je ujedno bio i prvi maksimalni brejk prikazan na televiziji. Prvi maksimalni brejk na Svetskom prvenstvu napravio je Klif Torbern 1983. godine.

Trenutni rekorder po broju odigranih maksimuma je Roni O’Salivan sa 15 maksimalnih brejkova. O’Salivan takođe drži rekord i za najbrži maksimum koji je trajao 5 minuta i 8 sekundi.

Moguće je napraviti i brejk veći od 147 ukoliko igrač napravi faul i ostavi  situaciju tako da može da nominuje bilo koju obojenu kuglu umesto crvene i na taj način skupi 155 poena u nizu. Ova situacija se još nijednom nije desila u profesionalnom snukeru.

Izvori
------

1. ↑  Wilson, Jeremy (28. 4. 2009). „Stephen Hendry progress in balance despite 147 maximum break". *The Daily Telegraph*. Arhivirano iz originala na datum 1. 7. 2010.
2. ↑  „Snooker's historic maximum breaks". *Sporting Life*. 7. 12. 2013. Arhivirano iz originala na datum 4. 3. 2014.
3. ↑  Tippett, Ben (27. 4. 2017). „The Greatest Break In Snooker History Was Even Better Than Anyone Realized". Deadspin. Arhivirano iz originala na datum 26. 4. 2018.
4. ↑  „Selby Makes Historic 147". World Professional Billiards and Snooker Association. 7. 12. 2013. Arhivirano iz originala na datum 7. 1. 2016.

Spoljašnje veze
---------------

* Spisak maksimalnih brejkova
**Heathrow** (IATA: **LHR**, ICAO: **EGLL**) (izgovor: [Hitrou]) službeno engleski *Heathrow Airport* je najveći londonski aerodrom, koji se nalazi udaljen 24 km zapadno od centra grada u Boroughu Hillingdon.

Karakteristike
--------------

Heathrow se prostire na površini od 1227 hektara, ima dvije poletno sletne staze-sjevernu dimenzija: 3,902 m x 50 m i južnu; 3658 m x 50 m.

Istovremeno može prihvatiti 133 putničkih avion na zračnim tunelima, 64 po pistama i 15 teretnih. Iz Heathrowa leti 81 avio-kompanija prema 194 destinacija u 82 države. Najfrekvetnije su linije prema New Yorku, Dubaiu, Dublinu, Amsterdamu i Hong Kongu.

Aerodrom danas ima 5 terminala za putnike, najstariji Terminal 3 otvoren je 1961. a najnoviji Terminal 2 godine 2014.

Iz Heathrowa je 2016. letjelo 75,700.000 putnika.

Historija
---------

Historija Heathrowa počela je 1930. kad je avioinženjer i graditelj aviona Richard Fairey, kupio teren u tadašnjem selu Heath Row i otvorio mali aerodrom za svoje potrebe.

Za Drugog svjetskog rata Britanska vlada Britanska vlada eksproprirala je Faireyev aerodrom uz velike količine zemlje uokolo za izgradnju RAF-ovog aerodroma Heston 1944. godine. Kad je završio rat RAF je 1. januara 1946. predao aerodrom Ministarstvu civilnog transporta da ga koristi kao civilni.

Već prve godine preko Heathrowa je letjelo 63.000 putnika, a 1951. 796.000, tad je odlučeno da se angažira arhitekt Frederick Gibberd na proširenju aerodroma, koji je odtad gotovo svake dekade udvostručio svoju površinu.

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5 6  „*Facts and figures*" (engleski). Heathrow Airport Limited. Pristupljeno 23. 1. 2017.
2. 1 2 3  „*Our history*" (engleski). Heathrow Airport Limited. Pristupljeno 23. 1. 2017.

Vanjske veze
------------

***Heathrow*** na Wikimedijinoj ostavi

* Službene stranice, na portalu Heathrow Airport Limited

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 133658949
* LCCN: n50053467
* GND: 7578039-2

 |
**Lutterworth** je grad od 10,066 stanovnika u sredini Engleske u Grofoviji Leicestershire, koji administrativno podpada pod Distrikt Harborough.

Geografske karakteristike
-------------------------

Lutterworth leži duž potoka Swift (pritoka rijeke Avon) udaljen 10.9 km sjeverno od Rugbya i oko 24 km južno od Leicestera.

Historija
---------

Lutterworth je izrastao kao saksonsko naselje. Njegovo ime je vjerojatno sintagma od riječi *hlutre*, što je značilo čisto, a to je možda bilo staro ime potoka Swift, i od riječi *worth* koja je značila ograda (farma ili naselje utvrđeno palisadama).

U svakom slučaju u vrijeme Domesday Booka 1086. Lutterworth je bio naselje od oko 140-150 stanovnika, što je u ono vrijeme bila impresivna brojka.

Kralj John dodjelio je 1214. Lutterworthu povelju da može organizirati sajam, od kog je vijekovima nakon tog egzistirao.

Veliki crkveni reformator John Wycliffe, koji je između 1380.-81. preveo [[Biblija|Bibliju sa latinskog na latinski bio je jedno vrijeme župnik u Lutterworthu.

Za elizabetijanskih vremena Lutterworth je bio malo trgovište od nekih 550-600 stanovnika, čiji je broj do 1676 porastao na 644, nešto prije 1630. otvorena je škola. Rast je nastavljen i za 18. vijeka, kad je postao odmorišna stanica za kočije.

Do 1801. Lutterworth je narastao na 1652 stanovnika, 1803. otvorena je banka, a 1836. podignuta je vijećnica. Željeznički kolodvor otvoren je 1899. (1969. zatvoren), grad je nastavio rasti tokom 19. vijeka, tako da je 1901. imao 3197 stanovnika.

Jedan od najslavnijih stanovnika Lutterwortha bio je oficir RAF-a Frank Whittle (1907.-1996.) konstruktor mlaznog motora.

Veliki impuls za daljnji razvoj bio je autoput M1 koji je stigao do grada 1959.

Izvori
------

1. 1 2 3 4  „United Kingdom: East Midlands" (engleski). City population. Pristupljeno 18. 05. 2017.
2. 1 2 3 4 5 6 7 8 9  „*A brief history of Lutterworth*" (engleski). Tim Lambert. Pristupljeno 18. 05. 2017.
3. ↑  „*Harborough*" (engleski). Encyclopædia Britannica. Pristupljeno 18. 05. 2017.

Vanjske veze
------------

***Lutterworth*** na Wikimedijinoj ostavi

* Lutterworth Town Council (`en`)
**Maksimilijan** (svetovno *Maksimilijan Hajdin*, Novi Sad, 21. avgust 1879 — Beograd, 25. februar 1936) je bio episkop Srpske pravoslavne crkve.

Život
-----

Episkop Maksimilijan rođen je u Novom Sadu 21. avgusta 1879. Otac mu je bio rodom iz Gomirja kod Karlovca, selo Hajdini, i kao mlad je otišao u Novi Sad, a potom u Beograd. U Beogradu vladika Maksimilijan završava i osnovnu školu. Veliku gimnaziju završio je u Sremskim Karlovcima, a Pravni fakultet u Zagrebu, gdje je promovisan za doktora prava. Godine 1906. primio je monaštvo i završio bogosloviju u Sremskim Karlovcima. Po završetku bogoslovije prešao je u crkvenu službu i dobio mjesto podbilježnika u Mitropoliji. Godine 1920. postvaljen je za titularnog (naslovnog) episkopa Sremske Mitrovice. Godine 1928. izabran je za episkopa dalmatinskog, gdje je ostao tri godine. Godine 1932. premješten je za episkopa gornjokarlovačkog.

Kao dobar pravnik vladika Maksimilijan dobro je razumijevao probleme crkvenog ustrojstva. Iako je kratko vrijeme proveo kao episkop gornjokarlovački, uspio je da obiđe cijelu eparhiju. Pod njegovim nadzorom čuvena Plaščanska arhiva sređena je po svim arhivskim propisima. Učestvovao je u donošenju novih crkvenih zakona.

Umro je u Beogradu, gdje je boravio kao član Svetog arhijerijskog sinoda, 25. februara 1936. godine. Bio je sahranjen u novoj kripti plaščanske saborne crkve, ali za vrijeme Drugog svetskog rata njegov grob je otvoren i oskrnavljen. Posmrtni ostaci preneseni su u plaščansko groblje, gde mu je grob zagubljen.

Spoljašnje veze
---------------

* Eparhija gornjokarlovačka - Episkop Maksimilijan Arhivirano 2011-01-30 na Wayback Machine-u

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Prethodnik:**Danilo (Pantelić)** | **episkop dalmatinski1928—1931.** | Nasljednik:**Irinej (Đorđević)** |
**Autoput M4** (engleski: *M4 motorway*) je autoput na jugozapadu Engleske i Walesa dug 309 km.

Karakteristike i historija gradnje
----------------------------------

M4 je jedan od najrazličitijih autoputeva u Ujedinjenom Kraljevstvu, koji kreće od urbanog kaosa zapadnog Londona i aerodroma Heathrow, prolazi preko valovitih brežuljaka Grofovije Gloucestershire, vodi preko estuarija rijeke Severn sve do industrijskog Južnog Walesa.

M4 povezuje gradove; Slough, Reading, Swindon, Bristol, Newport, Cardiff i Swansea.

Prije nego što je izgrađen prvi most preko Severna na M4, nije bilo veze sa jugom Grofovije Gloucestershire, što znači da je sav promet između Južnog Walesa i Južne Engleske odvijao obilazno prema sjeveru do Bristola, gdje se Severn prelazio trajektima ili željezničkim tunelima uz velike gužve.

Drugi most preko Severna podignut je 1996. on je rasteretio promet preko estuarija i skratio vožnju do Bristola.

Prva dionica na tom autoputu Chiswick Flyover, otvorena je još 1959. ali se njegovo dovršenje oteglo sve do 1994. Posljednja dionica od desetak km kod Briton Ferrya u Južnom Walesu, bila je izuzetno teška zbog močvarnog tla i plovne rijeke. Problem je riješen tek nakon izgradnje velikog i strašno skupog vijadukta iznad obadva problema.

Autoput je službeno dovršen u junu 1996. kad je otvoren drugi most preko Severna.

Galerija slika
--------------

* Most preko SevernaMost preko Severna
* Autoput kod londonskog EalingaAutoput kod londonskog Ealinga
* Vijadukti kod Heathrowa spoj sa Autoputom M25Vijadukti kod Heathrowa spoj sa Autoputom M25
* Trasa kod NewportaTrasa kod Newporta

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5 6  „M4" (engleski). CBRD. Pristupljeno 24. 01. 2018.

Vanjske veze
------------

***M4 (Engleska)*** na Wikimedijinoj ostavi

* *M4* (`en`)
**Glasgowska skala kome** (engl. Glasgow Coma Scale) je bodovni sustav koji se koristi kako bi se vrednovala razina svijesti kod osoba neposredno nakon ozljede mozga. 

Ovu skalu su prvi puta objavili Graham Teasdale i Bryan J. Jennett, profesori neurokirurgije Glasgowskog sveučilišta daleke 1974 godine, a danas je u svijetu najčešće korištena neurološka skala .

Glasgow koma skala(GKS) mjeri se od 3 do 15, gdje 3 označava najgori odgovor (duboka koma ili smrt), a 15 najbolji (pacijent pri punoj svijesti).

Djelovi glazgovske skale kome
-----------------------------

Skala se dobiva zbrajanjem vrijednosti 3 parametra: **najboljeg očnog odgovora** sa najvećom vrijednosti 4, **najboljeg govornog odgovora** sa najvećom vrijednosti 5 te **najboljeg motoričkog** odgovora sa najvećom vrijednosti 6.

Odgovori se vrednuju na sljedeći način:

### Najbolji očni odgovor (O)

1. ne otvara oči
2. oči otvara na bolni podražaj
3. oči otvara na glasovnu naredbu
4. spontano otvara oči

### Najbolji verbalni (govorni) odgovor (V)

1. nema glasovnog odgovora
2. odgovara nerazumljivim zvukovima
3. odgovara besmislenim riječima
4. odgovora konfuzno
5. odgovara orijentirano

### Najbolji motorički odgovor (M)

1. nema motoričkog odgovora
2. odgovara ekstenzijom na bolni podražaj (tzv. decerebracijski odgovor)
3. odgovara fleksijom na bolni podražaj (tzv. dekortikacijski odgovor)
4. odmiče se od bolnog podražaja
5. lokalizira bolni podražaj
6. prati naredbe

Tumačenje rezultata
-------------------

Osim što se može tumačiti zbroj dobivenih vrijednosti 3 mjrena parametara (vidi gore), mogu se tumačiti i pojedinačni rezultati unutar pojedinog prametra. 
Tako, na primjer, rezulat mjerenja može glasiti "GKS 9 = O2 V4 M3 at 07:35".

Općenito, kome možemo klasificirati kao:

Teške, ako je GKS ≤ 8 

Srednje teške, ako je GKS 9 - 12 

Plitke, ako GKS ≥ 13.

Prednosti i nedostaci Glawsgovske skale kome
--------------------------------------------

GKS je jednostavna za upotrebu, a rezultati mjerenja razine svijesti dobiven ovom skalom mogu se relativno pouzdano koristiti za predviđanje ishoda moždane ozljede.

Nedostaci ove skale vide se kod njenog korištenja za mjerenje stupnja oštećenja mozga kod onih pacijenata koji osim moždane traume imaju i druge poremećaje u organizmu koji mogu utjecati na razinu njihove svijesti. 
Pacijenti u šoku, hipoksemiji, ili pod utjecajem psihoaktivnih droga, alkohola, metaboličkih poremećaja i slično, mogu imati lošije vrednovanje u GKS nego je stvarna oštećenost mozga uslijed traume. 

Kod nekih pacijenata ovu skalu i ne možemo koristiti, na primjer u male djece, pacijenata sa oštećenjem kralježničke moždine ili pacijenata sa traumom u području očiju.
**Harry Cohn** (23. jul 1891 – 27. februar 1958), bio je američki filmski producent i poslovni čovjek, poznat kao, osnivač, dugogodišnji predsjednik i direktor produkcije hollywoodskog studija Columbia Pictures u njegovom klasičnom periodu.

Rodio se u jevrejskoj radničkoj porodici u New Yorku, a u filmski posao je ušao zahvaljujući bratu Jacku, zaposlenom u ranom filmskom studiju Universal Pictures. Godine 1919. je zajedno sa njim i Joeom Brandtom osnovao CBC Films Corporation, od koje će kasnije nastati Columbia. Specijalnost studija su tada bili niskobudžetni B-filmovi akcijskog i vestern žanra, zbog koga se Columbia dugo vremena smatrali drugorazrednim ili tzv. Poverty Row studijom u hijerarhiji klasičnog Hollywooda. Ta se reputacija počela mijenjati tek 1934. godine kada je Columbia, na iznenađenje mnogih, sa filmom *It Happened One Night* porazila mnogo prestižnije suparnike u utrci za Oscar. Cohn, koji je tada surađivao sa mladim Frankom Caprom je nakon toga mogao računati na kreativne i druge potencijale mnogih uglednih hollywoodskih imena, te je Columbia sa vremenom počela postajati hollywoodski *major* studio. Iako komercijalno uspješan, Cohn je u samom Hollywoodu izazivao kontroverze zbog tiranskog odnosa prema zaposlenicima, ali i glasinama o traženju seksualnih usluga od strane svojih glavnih glumica. Umro je iznenada od srčanog udara, a nakon čega je proglašen jednim od posljednjih "mogula" klasičnog Hollywooda.

Izvori
------

Vanjske veze
------------

* Harry Cohn na IMDb-u (`en`)
* Harry Cohn na Find a Grave
Lucius Vitellius u"Promptuarii Iconum Insigniorum "
Titulus Pirama, *cubicularius* Lucija Vitelija
*Ovo je stranica o Luciju Viteliju, ocu cara Vitelija.   
Za njegovog drugog sina, carevog brata v. Lucije Vitelije Mlađi.'*
**Lucije Vitelije** (*Lucius Vitellius*, 5. pne. - 51. n.e.), poznat kao **Lucije Vitelije Stariji** bio je Rimsko Carstvo|rimski velikodostojnik iz doba ranog Carstva, poznat kao otac budućeg cara Vitelija.

Bio je jedan od četiri sina kvestora Publija Vitelija, odnosno jedini od četvorice sinova koji je uspio preživjeti političke intrige za vrijeme Tiberija. Godine 34. imenovan je konzula, a 35. poslan u Siriju za guvernera. Godine 36. je smijenio Poncija Pilata nakon pritužbi stanovnika Samarije. Uživao je naklonost cara Kaligule, a kasnije i Klaudija zahvaljujući carskoj supruzi Valeriji Mesalini. Umro je o paralize godine 51.

Bio je oženjen za Sekstiliju, s kojom je imao dva sina - Aula Vitelija, koji će postati car, te Lucija Vitelija Mlađeg.

Eksterni linkovi
----------------

* Lucius Vitellius entry in historical sourcebook by Mahlon H. Smith
* Livius.org: Lucius Vitellius
**Glas Koncila** je katolički tjednik sa sjedištem u Zagrebu. S izlaženjem je počeo 4. listopada 1962. temeljem odluke zagrebačkog nadbiskupa Franje Šepera, a na inicijativu zagrebačkih franjevaca. Prvotno je bio biltenom koji je izvješćivao o događanju Drugoga vatikanskog koncila, i bio je imena "Glas s Koncila".

Kao jedan od rijetkih časopisa koji nije bio pod neposrednom kontrolom tadašnjih bivših jugoslavenskih vlasti, relativno brzo je stekao popularnost, te je do 1970-ih postigao tiraž od 140.000 primjeraka. Do kraja 1984. je izlazio kao dvotjednik, a od 1. siječnja 1985. postaje tjednik. Pored Zagrebačke su ga izdavali i Splitsko-makarska, Vrhbosanska, Riječka i Zadarska nadbiskupija, a od 1987. do 1991. i na području Beogradske nadbiskupije. Od 2004. ga izdaje samo Zagrebačka nadbiskupija.

Glas Koncila izdaje svoj mjesečni časopis, magazin Priliku. Prvi broj magazina Glasa Koncila, Prilika, objavljen je 27. siječnja 2008.

Glas Koncila dodjeljuje na Danima hrvatskog filma nagradu Zlatnu uljanicu za promicanje etičkih vrijednosti na filmu.

*Glas Koncila* se u dijelu hrvatske javnosti, prije svega lijeve orijentacije, optužuje za promoviranje radikalno desnih, odnosno revizionističkih stavova o Drugom svjetskom ratu.

Izvori
------

1. ↑  vgl. Albert Rauch, Kirchen und Religionsgemeinschaften, in: Jugoslawien, hrsg. v. K.-D. Grothusen, 1975, S. 345-359 (S. 353)
2. ↑  Glas Koncila Zlatna uljanica strpljivoj ljubavi

Vanjske veze
------------

* Stranice Glasa Koncila
* O Glasu Koncila
Makloševac na karti HrvatskeMakloševacMakloševacMakloševac na zemljovidu Hrvatske

**Makloševac** je selo u Hrvatskoj, regiji Slavonija u Osječko-baranjskoj županiji i pripada gradu Našice.

Zemljopisni položaj
-------------------

Makloševac se nalazi na 45° 28' 12" sjeverne zemljopisne širine i 18° 6' 56" istočne zemljopisne dužine te na 175 metara nadmorske visine i na sjevernim obroncima Krndije. Kroz Makloševac prolazi lokalna cesta Našice- Ceremošnjak- Granice- Rozmajerovac. Makloševac se nalazi uz umjetno jezero Lapovac. Sjeverozapadno od sela nalazi se grad Našice, sjeverno Markovac Našički, sjeveroistočno Vukojevci a jugozapadno Ceremošnjak. Pripadajući poštanski broj je 31500 Našice, telefonski pozivni 031 i registarska pločica vozila NA (Našice). Površina katastarske jedinice naselja Makloševac je 7, 91 km×102 i pripada katastarskoj općini Ceremošnjak.

Stanovništvo
------------

***Kretanje broja stanovnika 1857.-2001.***  

  

Prema prvim rezultatima Popisa stanovništva 2011. u Makloševcu je živjelo 143 stanovnika u 55 kućanstva.

Izvori
------

1. ↑
2. ↑
3. ↑  Naselja i stanovništvo Republike Hrvatske 1857.-2001. www.dzs.hr
4. ↑

Vanjska poveznica
-----------------

* 

  


*Ovaj nedovršeni članak o **naselju** u Hrvatskoj:* **Makloševac** *treba dopuniti.   
Dopunite ga prema pravilima Wikipedije.*
.

| * p
* r
* u
Naselja u sastavu Grada Našica |
| --- |
| Brezik Našički • Ceremošnjak • Gradac Našički • Granice • Jelisavac • Lađanska • Lila • Londžica • Makloševac • Markovac Našički • Martin • Našice • Polubaše • Ribnjak • Rozmajerovac • Velimirovac • Vukojevci • Zoljan |
**Lovćen film** je preduzeće za proizvodnju filmova, kasnije i sa svojom tehničkom bazom i distribucijom, osnovano marta 1949. godine u crnogorskom Cetinju. Godine 1951. u maju mesecu, ovo preduzeće proizvelo je prvi film, dokumentarnu reportažu o kongresu fiskulturnika, a oktobra 1955. snimljen je i prvi dugometražni igrani film o lažnom caru Šćepanu Malom, „Lažni car" u režiji Velimira Stojanovića. 

Od svoga prvog filma, 1951. pa do 1965. godine, kada je prestao da postoji, „Lovćen film" je razvio značajnu delatnost, na samom početku na području dokumentarnog, a kasnije i dugometražnog igranog filma. Neki od filmova predstavljaju zapažena dostignuća u jugoslovenskoj kinematografiji. U prvom redu, to su neka od ostvarenja reditelja Velimira Stojanovića („Njegoš", 1951. „Mrtvi grad", 1952. „Utkani tokovi", 1954. trilogija „Za život", 1953. koji je i prvi jugoslovenski eksperimentalni film), a zatim i mnogi drugi.

Produkcija filmova
------------------

* 1955. - Lažni car
* 1956. - U mreži
* 1956. - Zle pare
* 1957. - Krvava košulja
* 1958. - Tri koraka u prazno
* 1960. - Dan četrnaesti
* 1961. - Ne diraj u sreću
* 1961. - Nebeski odred
* 1963. - Muškarci
* 1965. - Provereno min njet

| * p
* r
* u
Jugoslavenska kinematografija |
| --- |
| Filmovi | 
* Igrani (partizanski)
* Kratki
* Dokumentarni
* Animirani

 |  |
| Biografije | 
* Glumci
* Glumice
* Režiseri‎
* Scenaristi‎
* Producenti‎
* Kritičari

 |
| Akademije | 
* Beograd
* Ljubljana
* Novi Sad
* Sarajevo
* Skopje
* Zagreb

 |
| Organizacije | 
* Hrvatski filmski savez
* Udruženje filmskih radnika BiH
* Udruženje filmskih umetnika Srbije

 |
| Kompanije | 
* Avala Film
* Bosna film
* Centar film
* Centar FRZ
* Croatia film
* Dunav film
* Jadran film
* Lovćen film
* Sinema dizajn
* Triglav film
* Zagreb film

 |
| Festivali | 
* Animafest
* FEST
* Filmski susreti
* Festival jugoslavenskog filma u Puli

 |
| Nagrade | 
* Nagrada Pavle Vuisić
* Zlatna arena

 |
| Po republikama | 
* Bosna i Hercegovina
* Crna Gora
* Hrvatska
* Makedonija
* Slovenija
* Srbija

 |
|  |
| --- |
|  *Ovo je glavno značenje pojma **Kućanci**. Za druga značenja, v. Kućanci (razvrstavanje).* |

**Kućanci** su naselje u općini Magadenovac u Osječko-baranjskoj županiji.

Istorija
--------

Kućanci su za vrijeme Osmanskog carstva bili srpsko selo, ali su njegovi stanovnici za vrijeme austrijsko-turskog rata (1683-1690) prebjegli u Hrvatsku, a oko 1688. su se vratili u svoje selo. Za vrijeme Turaka bilo je u Kućanicma 20 srpskih kuća, a 1702. bilo ih je svega 16. Njihovi su domaćini bili: Laza Milićev sin, Petar Ilijin sin, Grujica Marić, Mitar Marković, Vukovoj Stanković, Vukašin Ognjanović, Tatomir Šugić, Vukoman Jovanović, Mihailo Jugović, Radosav Lekić, Vukoman Dragovolić, Vukoman Radmanović, Miliša Novković, Sekula Nogić, Vukoman Vujicin sin, Marko Savić. Broj srpskih kuća je i dalje rastao, te ih je 1755. bilo 46. 
Kućanici su tada već imali svoju drvenu crkvu sv. Georgija, koja je tronosana 19. septembra 1748. godine. Drvenu crkvu je 1828. zamijenila zidana crkva sv. Petra i Pavla, u kojoj je 1888. ikonostas izradio Ilija Dimitrijević. Ova crkva minirana je u decembru 1991. godine. Na komemorativnom skupu održanom 18. novembra 2009. u Kućancima, povodom smrti patrijarha Pavla, najavljena je obnova ove crkve uz pomoć donacija Srba iz Hrvatske, te pretvaranje crkve u spomen-dom. 

U parohiju kućaničku spada i selo Kravlje u koje je nakon 1918. naseljeno 35 srpskih porodica, Brezovica u kojoj je 1929. bilo 13 kuća sa 92 stanovnika i Gorica sa 122 stanovnika.

Stanovništvo
------------

Prema popisu stanovništva iz 2001. godine u Kućancima živi 622 stanovnika, većinom Hrvata i Srba.

***Kretanje broja stanovnika 1857.-2001.***  

  

* Napomena: 1971. dio podataka sadržan je u naselju Malinovac.

### Etnički sastav

|  |
| --- |
| **Kućanci** |
| **godina popisа** | **2001.** | **1991.** | **1981.** | **1971.** | **1961.** |
| **Hrvati** | 380 (61,09%) | 293 (40,97%) | 334 (39,76%) | 391 (38,63%) | 504 (40,51%) |
| **Srbi** | 209 (33,60%) | 386 (53,98%) | 390 (46,42%) | 597 (58,99%) | 725 (58,27%) |
| **Jugoslaveni** | 0 | 25 (3,49%) | 105 (12,50%) | 15 (1,48%) | 0 |
| **ostali i nepoznato** | 33 (5,30%) | 11 (1,53%) | 11 (1,30%) | 9 (0,88%) | 15 (1,20%) |
| **ukupno** | **622** | **715** | **840** | **1.012** | **1.244** |

Poznate osobe
-------------

* Patrijarh srpski Pavle

Izvori
------

1. ↑  Naselja i stanovništvo Republike Hrvatske 1857.-2001. www.dzs.hr

  


*Ovaj nedovršeni članak o **naselju** u Hrvatskoj:* **Kućanci** *treba dopuniti.   
Dopunite ga prema pravilima Wikipedije.*
**Kuća u kojoj se rodio Dimitrije Davidović** je spomenik kulture. Predstavlja kulturno dobro od velikog značaja za Beograd i nalazi se u Zemunu u ulici Glavna br. 6.

Spomenik D.Davidoviću u Zemunu na keju

Opis
----

Kuća se nalazi na uglu Glavne i Davidovićeve ulice, orijentisana je oko unutrašnjeg dvorišta i predstavlja složenu zgradu koja je razvijana od kraja XVIII do sredine XIX veka. Tipična stambena jednospratnica dvotraktnog tipa, koja je u početku imala šest prozora prema Glavnoj i tri prozora prema Davidovićevoj ulici, dograđivanjem je dobila mnogo duže frontove prema obema ulicama, tako da sa glavne ulice sada ima 10 prozora, a na Davidovićevu ulicu gleda 12 prozora. Jedinstveno obrađenim fasadama obuhvaćene su sve razvojne faze kuće i time je postignut celovit prostorni utisak. Predstavlja skromniju varijantu gradske klasicističke kuće.

U kući je 20. oktobra 1789. rođen Dimitrije Davidović, književnik i novinar, srpski diplomata, ministar prosvete obnovljene Srbije i pisac Sretenjskog ustava.

Kuća se nalazi u očajnom stanju i potrebna joj je temeljna restauracija. Krov je dotrajao, fasada je oronula, a sa dvorišne strane su propali balkoni.

Galerija
--------

* Izgled iz Davidovićeve uliceIzgled iz Davidovićeve ulice
* Spomen pločaSpomen ploča
* Izgled iz Glavne uliceIzgled iz Glavne ulice
* Ulaz u dvorište i stepeništeUlaz u dvorište i stepenište
* Dvorišni izgled kućeDvorišni izgled kuće
* Dvorišni izgled kućeDvorišni izgled kuće

Vidi još
--------

* Dimitrije Davidović
* Spisak spomenika kulture u Beogradu

Vanjske veze
------------

* Kuća u Zemunu Glavna 6
* Plan Grada-Donji Grad Zemun
***L'Osservatore Romano*** je vatikanski tiskani dnevnik.

U prijevodu mu ime znači "Rimski promatrač".

Pokriva javne aktivnosti Vatikana, objavljuje izdanja važnih crkvenih osoba te tiska službene vatikanske dokumente, nakon što su isti bili službeno objavljeni.

Krilatica ovih dnevnih novina je "*unicuique suum*" ("svakome po djelima njegovim") (iz rečenice: "*Jer će doći Sin čovječji s anđelima svojim u slavi Oca svojega i tada će vratiti **svakome po djelima njegovim**.* ") i "*non praevalebunt*" (iz rečenice: "*I ja tebi kažem: "Ti si Petar. Na toj hridini sagradit ću Crkvu svoju, i vrata paklena **neće je nadvladati*** .) (iz Evanđelja po Mateju, 16.).   
Otisnuta je ispod zaglavlja.

Prvi broj je tiskan u Rimu 1. srpnja 1861. par mjeseca nakon ujedinjenja Italije 17. ožujka 1861..

Dodatak "*dnevna novina*" je unesen 31. ožujka 1862.. "L'Osservatorea Romana" se izdaje na raznim jezicima (slijedi popis po godinama prvog izdanja na navedenom jeziku):

* dnevno na talijanskom (1861.)
* tjedno na francuskom (1949.)

* tjedno na talijanskom (1950.)
* tjedno na engleskom (1968.)
* tjedno na španjolskom (1969.)
* tjedno na portugalskom (1970.)
* tjedno na njemačkom (1971.)
* mjesečno na poljskom (1980.)
* tjedno na malajalamu (2007.)

Dnevno izdanje "*L'Osservatorea Romana* se izdaje popodne, a datum na naslovnici je od idućeg dana, što često prouzročuje nesporazume.

Tjedno izdanje na engleskomk je izašlo prvi put 4. travnja 1968.. Po trenutačnom stanju (polovica srpnja 2007.), šalje ga se u više od 129 zemalja.

Vanjske poveznice
-----------------

* Naslovnica - novosti
* Sadržaj
* Korijeni