recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Kraljevska vojna akademija Sandhurst** (engleski: *Royal Military Academy Sandhurst*) je vojna akademija Britanske armije, koja se nalazi u gradu Sandhurst u Grofoviji Berkshire udaljena nekih 48 km jugozapadno od centra Londona.

Historija
---------

Ta akademija je nasljednik dviju starijih institucija koje su djelovale do 1939. To su bile Kraljevska vojna akademija, osnovana 1741. iz Woolwicha (Greater London) i Kraljevski vojni koledž iz Sandhursta. Koledž je osnovan kraljevskom poveljom 1802. u Great Marlowu, uglavnom kao rezultat napora pukovnika Johna Le Marchanta i generala Françoisa Jarrya, francuskog rojalista prebjega, koji je tri godine ranije organizirao školu za obuku oficira u High Wycombeu u Grofoviji Buckinghamshire. Taj koledž preselio se u Sandhurst 1812.

Postrojavanje kadeta
Nakon Prvog svjetskog rata duljina školovanja bila je fiksirana na 18 mjeseci, a oficiri su bili školovani za službu u svim rodovima britanske i indijske kopnene vojske, osim artiljerije, injžinjerije i veze, koji su i nadalje obučavani u Woolwichu. Kako bi školovali i osposobili sve oficire na istom nivou, vlasti su planirale spojiti Kraljevsku vojnu akademiju i Kraljevski vojni koledž iz Sandhursta još 1940. ali je to zbog izbijanja Drugog svjetskog rata odgođeno do 1947.

Većina kadeta ulazi u akademiju sa navršenih 18 godina (do 20), nakon što prođu kvalifikacijske ispite i medicinske pretrage. Jedan dio kadeta dolazi iz vojno tehničkog Koledža Worksop (Nottinghamshire), koji je osnovan 1953. za dječake od 16 godina. Uz to negdje oko jedne desetine kadeta dolazi iz zemalja Commonwealtha.

Na kraju školovanja, koje se sastoji od šest tematskih cjelina koje traju od 12 do 13 sedmica, oficirima se dodjeljuje služba prema raspoloživim radnim mjestima. Pravo na izbor puka najčešće se daje onima koji postignu najbolje rezultate tokom školovanja.

Najpoznatiji polaznici te akademije bili su Winston Churchill i proslavljeni ratni komandant Bernard Montgomery.

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5 6  „*Sandhurst*" (engleski). Encyclopædia Britannica. Pristupljeno 20. 1. 2018.

Vanjske veze
------------

***Kraljevska vojna akademija Sandhurst*** na Wikimedijinoj ostavi

* Službene stranice akademije ()
Karl Kautsky
**Karl Kautsky** (fonetski: **Karl Kaucki**, 16. oktobar 1854 – 17. oktobar 1938) je bio češko-austrijski filozof, novinar i teoretičar marksizma, klasične socijaldemokratije i demokratskog socijalizma. 

Kautsky je bio intelektualna i politička savjest, te jedan od najuvaženijih teoretičara Druge internacionale nakon Engelsove smrti 1895. do izbijanja Prvog svjetskog rata 1914. Nakon boljševičke revolucije, Kautsky je oštro kritikovao boljševički režim kao devijaciju, ulazeći u polemiku sa boljševičkim liderima oko prirode Sovjetske države.

Dijela
------

Neka od poznatijih dijela su:

* Ekonomska teorija K. M.
* Parlamentarizam i radne klase
* Socijaldemokratski katekizam
* Tomas Mor i njegova utopija
* Preteče novijeg socijalizma (*Vorlaeufer des neuren Sozialismus*)
* Agrarno pitanje (*Die Agrarfrage*)
* Poreklo hrišćanstva: jedno istorijsko istraživanje (*Der Ursprung des Christentums : eine historische Untersuchung*)

Stavovi
-------

Kautsky se zalagao za opšte pravo glasa, slobodu medija i štampe, slobodu okupljanja i udruživanja, te druge demokratske slobode koje radništvu mogu pomoći u težnji za svojom emancipacijom u budućnosti.

Smatrao je da je demokratska republika jedini oblik političkog uređenja u kojem se ekonomski socijalizam može realizovati, što znači da pojam radničke revolucije podrazumijeva postojanje političke demokratije. Karl Kautsky zaključuje da, kada se u budućnosti ispune ekonomski uslovi potrebni za realizaciju ekonomskog socijalizma, parlament i demokratski mehanizmi mogu postati oruđe demokratske radničke vlasti za korijenitu promjenu, kao što je parlament sada oruđe za vlast kapitala.

Izučavao je rano hrišćanstvo, poredeći ga sa socijalističkim pokretom. 

Kautsky je bio blizak saradnik i prijatelj demokratskog socijaliste, Dimitrija Tucovića. Povodom njegove smrti u Prvom svjetskom ratu je rekao:

„Među mnogobrojnim krvavim žrtvama koje je Internacionala podnela na bojnim poljima, Tucović je najpoznatija i najuglednija žrtva. Internacionala će s čašću čuvati uspomenu na njega."

Izvori
------

Goran Marković, Socijalizam i demokracija

'Ortodoksni marksizam' i reformizam, Globus, Zagreb, 1979.

Poreklo hrišćanstva, Kultura, Beograd, 1967.

Spomenici na točkove, http://www.nin.co.rs/

Eksterni linkovi
----------------

***Karl Kautsky*** na Wikimedijinoj ostavi

* Karl Kautsky on Marxists Internet Archive
* Kautsky post card Arhivirano 2016-03-03 na Wayback Machine-u

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 46763017
* LCCN: n81063060
* ISNI: 0000 0001 2279 4575
* GND: 118560808
* SELIBR: 193089
* SUDOC: 026946459
* BNF: cb11909503f (podaci)
* HDS: 028334
* NLA: 35262083
* NDL: 00445295
* NKC: jn19990004215
* BNE: XX985865
* CiNii: DA00688075
* CONOR.SI: 34793315
* NSK: 000029352

 |
Šablon:Naseljeno mesto na Kosovu-lat
**Restelica** (alb. ) je naselje u opštini Gora na Kosovu i Metohiji. Po zakonima privremenih institucija Kosova ovo naselje je u sastavu opštine Dragaš. Atar naselja se nalazi na teritoriji katastarske opštine Restelica površine 8483 ha. Restelica kod Dragaša je po veličini prvo goransko selo u šarplaninskoj župi Gori. Svi toponimi u selu su sačuvali svoj prvobitni slovenski naziv. U Restelici je postojala srpska pravoslavna crkva posvećena Sv. Varvari, za koju predanje kaže da je bila manastir. Očuvano je staro pravoslavno groblje. Ovo je najjužnije naselje na Kosovu i jedno od najvećih naselja na Kosovu po površini.

Demografija
-----------

Naselje ima goransku etničku većinu.

Broj stanovnika na popisima:

* popis stanovništva 1948. godine: 1393
* popis stanovništva 1953. godine: 1471
* popis stanovništva 1961. godine: 1772
* popis stanovništva 1971. godine: 2576
* popis stanovništva 1981. godine: 3476
* popis stanovništva 1991. godine: 4274

***Restelica*** na Wikimedijinoj ostavi

| * p
* r
* u
Opština Gora |
| --- |
| Baćka • Brod • Vranište • Globočica • Gornja Rapča • Gornji Krstac • Dikance • Donja Rapča • Donji Krstac • **Dragaš** • Zli Potok • Kruševo • Kukuljane • Leštane • Ljubovište • Mlike • Orčuša • Radeša • Restelica |
**Милорад Мажић** је фудбалски судија из Србије. Рођен је 23. марта 1973. године у Врбасу.

Каријера
--------

Постао је судија организације ФИФА 2009. године. Постао је елитни судија УЕФА 2012. године, пошто је две године био судија категорије један. Судио је мечеве квалификација и на Светском првенству у Бразилу 2014. године, Лигу Европе и Лигу шампиона. У каријери је више пута судио српски вечити дерби између Партизана и Црвене звезде.

Делио је правду у финалу Купа конфедерација 2017. између Немачке и Чилеа, а био је главни арбитар и у финалу Суперкупа Европе 2016. између Реала и Севиље. Дана 29. марта 2018. године, ФИФА је одредила Мажића да суди на Светском првенству 2018. године, заједно са Милованом Ристићем и Далибором Ђурђевићем, који су му помоћници.

Европска фудбалска унија (УЕФА) објавила је да ће Мажић судити финале Лиге шампиона 26. маја 2018. у Кијеву између Реал Мадрида и Ливерпула.

У Фербуару 2019 напушта српски фудбал и одлази да професонално суди за Кинеску Фудбалску Асоцијацију (CFA), да би већ исте године био изабран за најбољег судију кинеске Суперлиге и тиме постао први странац који је освојио то признање.

Приватно
--------

Ожењен је са Бранкицом Мажић и имају два сина Огњена и Гордана. По занимању је доктор економских наука, поред српског течно говори и енглески језик.

Види још
--------

* Финале Лиге шампиона 2018.
* Вечити дерби

Референце
---------

1. ↑  „Профил на worldreferee.com Referees - Milorad Mazic". Arhivirano iz originala na datum 2011-09-22. Pristupljeno 31. 3. 2018.
2. ↑  „List of Match Officials at 2018 FIFA World Cup". 29. 3. 2018. Arhivirano iz originala na datum 30. 03. 2018. Pristupljeno 31. 3. 2018.
3. ↑  „Mažić sudi finale Lige šampiona!". *b92*. Pristupljeno 7. 5. 2018.
4. ↑  „POTPUNO OTVORENO Milorad Mažić: U mojoj kući žena presuđuje!". *blic sport*. Pristupljeno 7. 5. 2018.
5. ↑  „Sudija i doktor ekonomije". *danas.rs*. Pristupljeno 7. 5. 2018.

Спољашње везе
-------------

* Биографија на сајту ceroacero.es
* Мажићева азбука: Од Л(ока) до К(ијева) Arhivirano 2018-05-14 na Wayback Machine-u
* Професионалци: Милорад Мажић, међународни фудбалски судија, РТС Приказује — Званични канал
* Професионалци: Фудбалске судије, РТС Приказује — Званични канал
**Kultura San Agustín** je pretkolumbovska arheološka kultura na jugozapadu Kolumbije, čiji najstariji artefakti potječu iz 3300. pne.

Karakteristike
--------------

Artefakti Kulture San Agustín rasuti su po prostoru čiji se centar nalazi u Andskim Kordiljerima.
Najveća koncentracija arheološkog materijala pronađena je na terenu općina San Agustín i Isnos, u Departmanu Huila, u gornjem toku Rijeke Magdalene.

Orao sa uhvaćenom zmijom
Vrhunac te kulture bio je period od 500. pne. do 500 ne.
Poznato je preko 30 lokacija, uglavnom raštrkanih sela, koja su prepoznata kao ritualni centri. 
Ratarstvo je bilo dobro razvijeno, sa malim terasastim oranicama po planinskim obroncima i sistemom kanala za navodnjavanje.

U tim ritualnim centrima ima tumulusa dijametra do 30 metra koje su koristili za pogrebe. Svaki tumulus imao je hodnike i grobnice izgrađene od kamenih ploča. 
Mrtve su pokapali u isklesane kamene sarkofage. Skulptura je također bila karakteristična za Kulturu San Agustín, uglavnom se radi o ljudskim likovima isklesanim iz gigantskih komada, ili dubokim reljefima u kamenim liticama.

Glave tih skulptura često imaju namrštena lica čija usta otkrivaju ukrštene očnjake.

I danas se malo zna o tim ruralnim zajednicama, koje su izgradile mitske spomenike u San Agustinu.
Ne zna se tko su bili, odakle su došli, i koja je bila točna svrha gigantskih skulptura i u kojoj je mjeri kultura bila povezana s drugim poznatim kulturama koje su živjele na tom području.
Neki stručnjaci tvrde da su skulpture imale ulogu u šamanskim ritualima.

Nekad se smatralo da je Kultura San Agustín izolirani slučaj, i ono što je paradoksalno da ima više dodirnih točaka sa visokim arheološkim kulturama kao što su Chavín 
ili Olmeca, nego sa puno bližim kolumbijskim. 
Danas se taj stav promjenio pa se smatra da je kultura Tierradentro utjecala na razvoj San Agustína. 
Novija iskapanja u arheološkom nalazištu Malagana navode na zaključak da su te kulture bile bliže povezani jedni s drugima nego što se nekad mislilo.

Arheolozi su pronašli ostatke naselja sličnog onima iz Agustinske kulture duboko u Amazonskoj prašumi u Departmanu Caqueta, 161 km jugozapadno od San Agustína. Prepostavlja se da takvih nalazišta ima i još po neistraženim djelovima prašume.

Dobar dio artefakata te kulture danas je izložen u Arheološkom parku San Agustín kog je UNESCO 1995. uvrstio na Listu mjesta svjetske baštine u Americi.

Izvori
------

1. 1 2 3  „*San Agustin and the mythical story behind its ancient statues*" (engleski). Colombia Reports. Pristupljeno 5.1. 2023.
2. 1 2 3  César Velandia. „*The archaeological culture of San Agustín*" (engleski). Archaeology in Latin America. Pristupljeno 5.1. 2023.
3. 1 2 3 4  „*San Agustín Culture*" (engleski). The Concise Oxford Dictionary of Archaeology. Pristupljeno 5.1. 2023.
4. ↑  „*San Agustín Archaeological Park*" (engleski). Unesco. Pristupljeno 5.1. 2023.

Vanjske veze
------------

* *San Agustin and the mythical story behind its ancient statues* ()
|  |
| --- |
| **Xiao Yi (Zi Lian) 小乙 (子敛)** |
| Ime predaka (姓): | Zi (子) |
| Osobno ime (名):  | Lian (敛) |
| Kralj dinastije Shang |
| Datumi vladavine: |  |
| Posthumno ime: | Xiao Yi (小乙) |
| *Datumi su proleptičkom julijanskom kalendaru* |

**Xiao Yi** (kineski: 小乙, rođen kao **Zi Lian**, kineski: 子敛) bio je kralj Kine iz dinastije Shang.

U *Zapisima Velikog historičara* Sima Qian ga navodi kao dvadesetprvog kralja Shanga, koji je naslijedio starijeg brata Xiao Xina (kineska: 小辛). Na šprijesto je stupio u glavnom gradu Yin (kineski: 殷). U šestoj godini vladavine naredio je sinu Wu Dingu (kineski: 武丁) da živi u Heu (Chinese: 河) i studira u Ganpanu (Chinese: 甘盘). Vladao je 10 godina, dobio posthumno ime Xiao Yi, a naslijedio ga je sin.

Natpisi proročkog pisma na kostima iskopanima u Yinxu bilježe kako je bio dvadeseti po redu kralj Shanga.

Izvori, reference, ekstreni linkovi, citati
-------------------------------------------

1. ↑  Bai, Shouyi (2002). *An Outline History of China*. Beijing: Foreign Language Press. ISBN 7-119-02347-0.
2. 1 2  „The Shang Dynasty Rulers" (English). China Knowledge. Pristupljeno August 7.
3. 1 2  „Shang Kingship And Shang Kinship" (English). Indiana University. Arhivirano iz originala na datum 2008-04-09. Pristupljeno August 7.

|
|  |
| Kralj Xiao Yi **Dinastija Shang** |
| Prethodi:**Xiao Xin** | **Kralj Kine** | Slijedi:**Wu Ding** |
**Landes** (francuski: *La forêt des Landes*, oksitanski: *Las Lanas de Gasconha*) je šumovita regija na jugozapadu Francuske, duž obalne ravnice Atlanskog oceana. Landes je najveća šuma primorskih borova (*Pinus pinaster*) na svijetu.

Geografija
----------

Šuma Landes, također poznata i pod imenom Gaskonjska močvara (ranije Bordoška močvara), pokriva velik dio departmana Gironde i Landes te dio departmana Lot-et-Garonne.

Landes iz zraka
U Landesu izviru brojni vodotoci od kojih je najveći Eyre, rijeka koja mirno protiče preko njega u dužini od nekih 100 km. Po jednom dijelu Landesa velikom 336.052 hektara proteže se regionalni park prirode Landes de Gascogne, koji je osnovan dekretom 16. oktobra 1970.

Historija
---------

Većina zemlje gdje se danas prostire šuma Landes bila je močvara, u kojoj se sve do 19. vijeka malobrojno stanovništvo bavilo stočarstvom. To se promjenilo 1857. kada je donešen zakon kojim je zabranjeno tradicionalno stočarstvo, a istovremeno se pristupilo pošumljavanju. Procjenjuje se da je danas pod šumom oko 10.000 km² i da su 9/10 stabala isključivo primorski borovi (*Pinus pinaster*). Ostatak su hrastovi, breze, alnusi i vrbe.

Izvori
------

1. ↑  „*Le Parc naturel régional et la forêt des Landes*" (engleski). Rando. Pristupljeno 30. 5. 2018.
2. ↑  „*Carte d'identité*" (engleski). Parc Landes de Gascogne. Arhivirano iz originala na datum 2018-05-26. Pristupljeno 30. 5. 2018.

Vanjske veze
------------

***Landes*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Le Parc naturel régional et la forêt des Landes* ()
Žilinska knjiga
**Žilinska knjiga** (slov. *Žilinská kniha*) predstavlja najvrednije pismeno nasleđe srednjeg veka u Slovačkoj, a ujedno i najstariji sačuvani zapis na slovačkom jeziku koji se nalazi u današnjoj Slovačkoj. Pisana je na tri jezika (latinskom, nemačkom i slovačkom) u periodu od 1378. do 1561. godine i sastoji se od tri dela. Prvi deo čini prepis Magdeburškog zakonika na nemačkom jeziku, koji je 1378. godine napravio Mikulaš od Lukova. Drugi deo je njegov prepis na slovačkom jeziku nastao 1473. godine, dok treći i najobimniji deo čine imovinski i privatni zapisi vođeni u kontinuitetu od 1380. do 1524, nakon čega su sporadično unošeni do 1561. godine. Žilinsku knjigu sačinjava 149 listova papira dimenzija 29 x 22 cm, ukoričenih u XV veku. Danas je smeštena u Državnom arhivu u Žilini, a 1988. godine je proglašena za narodni kulturni spomenik.

Povezano
--------

* Žilina
* Slovački jezik

Izvori
------

1. 1 2  „Radio Slovakia International: *Competition II. Žilina*" (engleski). Pristupljeno 15. 6. 2009.
2. 1 2 3  „Žilina Gallery: *Siedmy div Žiliny*" (slovački). Pristupljeno 16. 7. 2009.
**Nacionalni park Los Katíos** (španjolski: *Parque Nacional Natural Los Katíos*) prostire se na površini od 720 km² na granici kolumbije i Paname.

Park je 1994 uvršten na UNESCO-vu Lista svjetske baštine u Americi.

Karakteristike
--------------

Park se prostire po kolumbijskim departmanima Antioquia i Chocó.
Nalazi se u kolumbijskoj planinskoj zoni prosječne nadmorske visine od 600 metara i obuhvaća značajna močvarna područja, među ostalima i veliku močvaru Ciénagas de Tumaradó.

Nacionalni park Los Katios se sastoji od niskih brda, šuma i vlažnih ravnica. Park je stanište velike bioraznolikosti, dom brojnim ugroženim životinjskim vrstama, kao i brojnim endemskim biljkama.

Kako se pretapa sa mnogo većim panamskim Nacionalnim parkom Darién, koji je također uvršten na Listu svjetske baštine, zajedno sa njim je jedno od najbogatijih područja na svijetu - vlažnih prašuma kako nizinskih tako i planinskih.

To je jedino mjesto u Južnoj Americi koje ima veliki broj centralnoameričkih vrsta, uključujući i ugrožene vrste kao što su američki krokodil, divovski mravojed i bairdov tapir.

Park je stanište za oko 450 vrsta ptica, što je oko 25% odnosno 50% svih vrsta ptica u Kolumbiji i Panami. Los Katíos jedinstven je u Južne Amerike po velikom broju tipičnih centralnoameričkih vrsta koje egzistiraju u parku. To je jedino zaštićeno područje u tom dijelu Kolumbije i zbog toga posljednji egzil za mnoge vrste koje bi inače izumrle. Park je također dom nekoliko ugroženih vrsta. Oko 20% vrsta biljaka u parku su endemske za regiju Chocó-Darien.

Historija
---------

Los Katíos je proglašen Nacionalnim parkom 1973. a granice su mu proširene 1979.

Danas je čitav u [[država|državnom vlasništvu, ali je oko 5% terena parka posljednjih 70 godina bilo korišteno za plantaže šećerne trske i ekstenzivno stočarstvo.
Na preostalih 95% parka nije bilo nikakvih ljudskih aktivnosti pa je ostao djevičanski netaknut.

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10  „*Los Katíos National Park*" (engleski). Unesco. Pristupljeno 15.2. 2023.

Vanjske veze
------------

***Los Katíos (nacionalni park)*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Parque Nacional Natural Los Katíos* Arhivirano 2023-02-16 na Wayback Machine-u (`es`)
* *Los Katíos National Park* (`en`)

| * p
* r
* u
Svjetska baština u Kolumbiji |
| --- |
|  | 
Historijski centar grada Cartagene • Kolumbijska polja kave • Nacionalni park Los Katíos • Rezervat prirode otoka Malpelo • Arheološki park San Agustín • Historijski centrar grada Santa Cruz de Mompox • Nacionalni arheološki park Tierradentro
 | Kolumbijska zastava |
| **Nematerijalna svjetska baština Kolumbije**
Karneval Barranquilla • Karneval Negros y Blancos • Procesija Velikog tjedna u Popayánu • Ambijent San Basilio de Palenque • Festival sv. Franje Asiškog u Quibdu |
Žučna vrećica
**Žučni mjehur** je maleni organ u obliku kruške smješten ispod jetre. Tu se prikuplja i pohranjuje **žuč** - tekućina koju stvara jetra, a sastoji se od žučnih soli, elektrolita, bilirubina (razgradni produkt hemoglobina), kolesterola, i drugih lipida. Također sadržava metabolite i razgradne produkte ksenobiotika (lijekovi i otrovi). Žuč služi kao emulgator za masti i vitamine topljive u uljima u probavnom traktu i omogućava bolju apsorpciju masnih tvari iz crijeva.

Olakšava probavu masti.

Iz žučne vrećice žuč žučovodom dospijeva do dvanaesnika. Prije spoja s duodenumom žučovod se spaja sa sabirnim vodom iz gušterače. Žuč se izlučuje iz žučnog mjehura na signal da su masnoće ušle u dvanaesnik - žučni se mjehur stisne i ubrizgava žuč u lumen dvanaesnika (duodenuma).

Bolesti
-------

Najčešće bolesti žučnog sustava jesu kamenac u žučnom mjehuru (kolelitijaza) i kamenac u žučovodu (koledokolitijaza). Ti kamenci se najvećim djelom sastoje od kolesterola. Kada žuč postane prezasićena kolesterolom on počinje kristalizirati stvarajući kristale koji imaju tendenciju rasta. Ovakvo stanje može nastati zbog genske predispozicije ili nepravilne prehrane.
Kamenac u žuči može dugo egzistirati ne uzrokujući probleme. Dok su maleni kristali ne uzrokuju probleme, čak mogu proći kroz žučovod ući u tanko crijevo i putem crijeva napustiti organizam.

Međutim, ukoliko kamenac postane prevelik može se zaglaviti u žučovodu. Tada osoba dobiva napad jake boli. Takva bol se naziva kolika. Također, osoba može imati mučninu i povraćanje. Dugotrajno začepljenje ima za posljedicu brojne komplikacije: akutni i kronični kolecistitis, opstrukcija funkcije jetre, (jer žuč ne može ući u duodenum nego se vraća u jetru, ulazi u krvotok uzrokujući žuticu), a također i loša probava zbog loše apsorpcije masnih tvari iz crijeva. U liječenju žučnih kamenaca arsenal farmakoloških sredstava je skroman. Najčešće je potrebna kirurška intervencija. Lijekovi koji se koriste u ovom slučaju imaju za cilj otopiti žučne kamence. Takvi lijekovi su kenodeoksikolna kiselina i ursodeoksikolna kiselina.
**Žutogrla kuna** (*Martes flavigula*), ili **himalajska kuna**, vrsta je unutar roda *Martes* koju pronalazimo u Aziji. 

Raspon njenog staništa uključuje umjerene planinske šume Himalaja, jugoistočne i istočne Azije, uključujući Ruski daleki istok i Korejski poluotok.

Opis
----

U pravilu je samotna životina. Od kune bjelice razlikuje se po veličini i dugim udovima i repom; njezin rep sačinjava gotovo polovicu ukupne duljine tijela (dug je od 380 do 430 milimetara). Odrasla jedinka teži i do 3,4 kilograma, a duljina njezinog tijela može iznositi i do jednog metra.

Veći dio vremena žutogrla kuna provodi na drveću te je dobar penjač.

Žutogrlu kunu može se naći u Bangladešu, Butanu, Kambodži, Kini, Indiji, Indoneziji, Sjevernoj i Južnoj Koreji, Laosu, Maleziji, Mijanmaru, Nepalu, Pakistanu, Rusiji, Tajvanu, Tajlandu i Vijetnamu. Boravi u umjerenim šumama. Žutogrla kuna jedina je vrsta roda *Martes* koja je viđena u tropskim i subtropskim šumama.

Međunarodni savez za očuvanje prirode navodi podvrstu *M. f. robinsoni*, koja obitava na otocima Jave u Indoneziji, kao ugroženu vrstu.

Izvori
------

1. ↑  Prema navodima slijedeće stranice .
2. ↑  Proulx, G. Aubry, K. Birks, J. Buskirk, S. Fortin, C. Frost, H. et al. (2004). *World Distribution and Status of the Genus Martes in 2000*. In D. Harrisson, A. Fuller, & G. Proulx, Martens and Fishers (Martes) in Human-Altered Environments (pp. 21-76). USA: Springer Science+Business Media, Inc
3. ↑  Zhou, Y. Slade, E. Newman, C. Wang, X. & Zhang, S. (2008). Frugivory and Seed Dispersal by the Yellow-Throated Marten, Martes flavigula, in a Subtropical Forest of China. Journal of Tropical Ecology , 24:219-223
4. ↑  Žutogrla kuna na Crvenoj listi ugroženih životinja IUCN-a, 2007. godine

Drugi projekti
--------------

|  |  |
| --- | --- |
|  | U Wikimedijinoj ostavi nalazi se članak na temu: **Martes flavigula** |
|  | Wikivrste imaju podatke o: **žutogrloj kuni** |
**Mansoura** (arapski: المنصورة) je općina od 49,150 stanovnika na sjeverozapadu Alžira u Pokrajini Tlemsen.

Danas je poznata kao arheološko nalazište.

Geografske karakteristike
-------------------------

Mansoura se nalazi udaljena svega 2.4 km od centra Tlemsena pa je zapravo samo kvart toga grada.

Historija
---------

Pogled na arheološko nalazište
Mansouru je pod imenom - *Al-Mahala al-Mansura* (prevedeno Pobjednički logor), podigao je marinidski sultan Abu Jakub Jusuf, neposredno pored Tlemsena 1299. kao utvrdu iz koje je opsjedao prijestolnicu abdalvadidskog Sultanata Tlemsen. Još na samom početku u njoj je izgrađena džamija, i počela izgradnja palače.

Ruševine tornja
Utvrda je brzo izrasla u pravi grad kog je arapski historičar Ibn Haldun negdje oko 1302. opisao kao mjesto sa hamam, karavansarajem, bolnicom i jako visokim minaretom pored džamije. Sve to bilo je smješteno unutar bedema širokih 1,5 i visokih 12 metara, osnaženih sa 80 tornjeva čije su ruševine vidljive i danas. U međuvremenu je grad postao poznat pod imenom *Tlemcen al-Jadid*.

Opsada Tlemsena potrajala je punih 8 godina, sve dok Abu Jakub Jusuf nije je ubijen 13. maja 1307.

Nešto kasnije Marinidi su napustili Mansouru, pa je grad nakratko zapušten počeo propadati. Kad su obnovili snage pod novim sultanom Abu al-Hasanom, vratili su se pod Tlemsen 1335. i obnovili i dogradili svoju Mansouru. Ovaj put im je opsada isplatila pa su uspjeli zauzeli Tlemsen, pa je Mansoura nakratko postala i marinidska prijestolnica.
Propast Marinidske dinastije doveo je i do propasti grada.

Od nekadašnjeg velelepnog grada malo je tog ostalo čitavo, zemljani bedem sa kvadratnim tornjevima još je uvijek vidljiv, ali je malo tog ostalo čitavo unutar bedema, osim amorfnih ostataka palače, tragova nekad popločenih ulica i polovice velikog kamenog minareta koji se uzdizao iznad gradskih vrata. 
Ostatci fasade tornja visokog 36.5 m izvedeni u finoj čipkastoj keramici jedno je od najlješih djela umjetnosti Magreba 14. vijeka.

Mramorni stupovi i kapiteli nekadašnje džamije, danas se nalaze po muzejima u Tlemsenu i Alžiru.

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5  „*Mansourah, Commune in Tlemcen*" (engleski). City population. Pristupljeno 31.1. 2020.
2. ↑  „*Ruines de la Mansourah - Guide et photos*" (engleski). Routard. Pristupljeno 31.1. 2020.
3. ↑  „*Tlemsen, Algeria*" (engleski). Encyclopaedia Britannica. Pristupljeno 31. 2020.
4. 1 2 3 4 5 6  „*Mansura, Mansourah, Algeria*" (engleski). Archnet. Pristupljeno 31.1. 2020.

Vanjske veze
------------

***Mansoura, Tlemcen*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Ruines de la Mansourah - Guide et photos* ()
Izvorni dokument Prve ženevske konvencije.
**Ženevske konvencije** sastoje se od četiri sporazuma, koji su potpisani u Ženevi, (Švicarska), koji su postali osnovu za međunarodni zakon za humanitarna pitanja. Konvencija se uglavnom odnosi na postupak prema neborbenom osoblju i ratnim zarobljenicima.

Povijest
--------

Crtež "Odbora petorice".
Do nastanka Konvencije došlo je zahvaljujući naporima Henri Dunanta, švicarskog poslovnog čovjeka, koji je svjedočivši strahotama rata u Bitka kod Solferina 1859.g. došao na ideju stvaranja neutralne organizacija koja bi brinula o ranjenim vojnicima.
Svoja sjećanja i razmišljanja opsao je u knjizi "Sjećanje na Solferino" (izvorni naziv: "Un Souvenir de Solferino"). Dunant je svoju knjigu tiskao o vlastitom trošku 1862.g. i poslao primjerke na adrese vodećih politički i vojnih ljudi različitih europskih zemalja. 

Nakon što je razmotrilo Dunantove ideje, ženevsko "Društvo javne koristi" čiji je Dunant bio član, imenuje petoricu članova u odbor koji bi trebali ispitati provedivost ideja. 
Tako nastaje „Međunarodni odbor za pomoć ranjenicima", poznat kao i „Odbor petorice" koji širi ove ideje svijetom. 
Članovi tog odbora osim samog Dunanta bili su Gustave Moynier, Henri Dufour, Louis Appia i Théodore Maunoir. Prvi sastanak ovog odbora 17. veljače 1863.g. i taj datum se smatra osnutkom Međunarodnog odbora Crvenog križa.

U listopadu 1863.g. Odbor organizira kongres predstavnike četrnaest država kako bi raspravili poboljšanje skrbi o ranjenim vojnicima.

Godinu dana, kasnije 1864.g. Švicarska vlada službeno poziva vlade svih europskih država, te SADa, Brazila i Meksika da pošalju svoje predstavnika na službenu diplomatsku konferenciju. Ukupno 26 delegata iz 16 država došlo je na konferenciju i 22. kolovoza dvanaest država potpisuje prvu Ženevsku konvenciju.

Konvencije i dopunski protokoli
-------------------------------

### Prva ženevska konvencija

Konvencija za poboljšanje položaja ranjenika i bolesnika u oružanim snagama u ratu - štiti ranjene i bolesne vojnike i osoblje koje ih njeguje, zgrade u kojima su smješteni i opremu koja se koristi za njihove potrebe. Uređuje uporabu znakova: crvenog križa i crvenog polumjeseca

### Druga ženevska konvencija

Konvencija za poboljšanje položaja ranjenika, bolesnika i brodolomaca oružanih snaga na moru - Proširuje zaštitu na mornare brodolomce i uređuje uvijete pod kojima im se može pružiti pomoć

### Treća ženevska konvencija

Konvencija o postupanju s ratnim zarobljenicima - štiti pripadnike oružanih snaga koji su zarobljeni, sadrži pravila o postupanju prema njima i ustanovljuje prava i obaveze sile u čijoj su vlasti

### Četvrta ženevska konvencija

Konvencija o zaštiti građanskih osoba u vrijeme rata - Ustanovljuje pravila o zaštiti civilnog stanovništva, posebice o postupanju prema civilima na okupiranom području, prema onima lišenima slobode, te okupaciji općenita.

### Dopunski protokoli Ženenvskim konvencijama

Postoje i tri dopunska protokola konvencijama (Protokol I, Protokol II i Protokol III) prva dva potpisana 12. siječnja 1977.g. a treći 12. kolovoza 2005.g.
**Manzala** ( بحيرة المنزلة/*Baḥīrat manzala*) je boćato jezero (ili laguna) na sjeveroistoku
Delte Nila u Donjem Egiptu.

Karakteristike
--------------

Jezero je dugo 35 km od sjeverozapada prema jugoistoku i do 30 km široko, ali se u sredini gdje strši poluotok Šabul, sužava na samo 15 km.

Manzala ima površinu od 1500 km² i poput ostalih laguna u Delti Nila vrlo je plitka - prosječno od 0,7 do 1,5 m. Sastoji se od oko 30 bazena različitih dubina i kvaliteta vode. 
Najdublji dijelovi (3-5 m) nalaze se na mjestu starog rukavca i duž kanala Manzala koji se redovito jaruža.

Ribari na jezeru
*Manzala* je sa sjevera ograničena Sredozemnim morem, a sa istoka Sueskim kanalom, 
na sjeverozapadu graniči sa Muhafazom Dumjat, a sa jugozapada sa Muhafazom Dakahlija.

Jezero Manzala nije samo najveće među egipatskim jezerima, već je i najbogatije ribolovno područje
U ranim 1970-im tu se izlovljavalo gotovo 50% ukupne količine u zemlji, da bi se tokom 1980-ih to smanjilo na 35%. To smanjenje se nastavilo i tokom 21. vijeka kako se smanjuje površina pod vodom.

Manzala je tjesnacima; Gamil, Aštum el-Gamil, Bagdadi, Deiba i (odnedavno) Burg na sjeverozapadu, povezana sa Sredozemnim morem. 
Sa Sueskim kanalom veže ga mali kanal Kabuti. Tih šest otvora snabdijevaju jezero morskom vodom. 
Duž zapadne i južne obale slivaju se u jezero brojni kanali sa Nila, koji ga pune slatkom vodom, a najveći su; Bahr el Bakar, Bahr Hadus, Ramsis, Al-Sirf, Abu Garida i Faraskur.

Sjeverozapadni dio jezera povezan je sa estuarijem rukavca Nila Dumjat, - kanalima Ratama i Sufara. Ti su kanali iskopani za osvježavanje sjeverozapadnog djela jezera vodama Nila za sezone poplava.

Na Jezeru Manzala ima bezbroj otoka, čiji broj varira od količine vode - 1971. ih je izbrojano čak 1022, što je činilo 9% ukupne površine jezera.

Duž uskog pješčanog jezičca koji dijeli jezero od Sredozemnoga mora ide autoput 40 koji povezuje Dumjat sa Port Saidom.

U zapadnome dijelu jezera otkrivena su 2006. ležišta prirodnoga plina.

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5 6 7 8  Hussein M. Rashad, A. M. Abdel-Azeem. „*Lake Manzala, Egypt*" (engleski). Assiut University of Botany. Pristupljeno 17.7. 2020.
2. 1 2 3  „*Manzala*" (hrvatski). Hrvatska Enciklopedija LZMK. Pristupljeno 17.7. 2020.

Vanjske veze
------------

***Manzala*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Lake Manzala, Egypt* ()
**Kolekcija Peggy Guggenheim** (*Collezione Peggy Guggenheim*) je mali muzej suvremene mjetnosti 20. vijeka u Veneciji, jedan od muzeja u lancu Guggenheim kojom upravlja Fondacija Solomona Guggenheima.

Historija
---------

Kolekcija Peggy Guggenheim nalazi se u palači Venier dei Leoni iz 18. vijeka koju je Peggy Guggenheim kupila u julu 1949. i u njoj živila više od 30 godina. Palača Venier dei Leoni leži na južnoj obali Kanala Grande, u sestieru Dorsoduro, na pola puta između mosta Ponte dell'Accademia i bazilike Santa Maria della Salute. 
Od 1951. njena kolekcija bila je otvorena za javnost od aprila do oktobra. Nakon njene smrti upravljanje nad njenom kolekcijom preuzela je Fondacija Solomona Guggenheima na čelu s Peterom Lawsonom-Johnstonom, kolekcija je ponovno otvorena za javnost u aprilu 1980. a od 1985. kolekcija je otvorena za javnost tokom cijele godine.

Scena iz ulaza u muzej
Tokom 1970-ih zagrebačka umjetnica Živa Kraus bila je desna ruka vlasnice Peggy Guggenheim u vođenju kolekcije.

Trenutačni direktor Kolekcije Guggenheim je Philip Rylands.

Opis kolekcije
--------------

Fotografija Peggy Guggenheim iz 1937.
U muzeju se nalaze uglavnom djela iz kolekcije američke kolekcionarke Peggy Guggenheim (1898. - 1979.), nećakinje rudarskog magnata Solomona Guggenheima i jedne od brojnih žena slikara Maxa Ernsta (1942. -1946.).

Ona je uglavnom kupovala djela kubista, nadrealista i apstraktnih ekspresionista koji su djelomično zahvaljujući i njoj, postajali slavni.
U njenoj kolekciji ima djela; Picassa, Dalìja, Magritta, Pollocka, Braqua, Légera, de Chirica, Mondriana, Kandinskog, Miróa, Giacomettija, Kleea, Arshile Gorkog, Caldera, Marinija, Ernsta i brojnih drugih.

Od 1979. kada je umrla Peggy Guggenheim, željom same pokojnice, jednom tjedno i dobar dio palače u kojem je živjela Peggy Guggenheim otvoren je za javnost. Kolekciju Peggy Guggenheim je 2008. posjetilo 346.862 ljudi.

Izvori
------

1. 1 2 3  The Palace, Peggy Guggenheim Collection (pristupljeno 21. 4. 2011.) Arhivirano 2011-07-16 na Wayback Machine-u (`en`)
2. ↑  Zagrebačka galeristica u Veneciji sa portala Globus (pristupljeno 21. 04. 2011.)
3. ↑  Contacts & Staff, Peggy Guggenheim Collection (pristupljeno 21. 4. 2011.) Arhivirano 2011-04-30 na Wayback Machine-u (`en`)
4. ↑  Biography of Peggy Guggenheim (pristupljeno 21. 04. 2011.) Arhivirano 2013-03-15 na Wayback Machine-u (`en`)
5. ↑  Touring Club Italiano - Dossier Musei 2009. (pristupljeno 21. 4. 2011.) Arhivirano 2012-04-18 na Wayback Machine-u (`it`)

Eksterni linkovi
----------------

***Kolekcija Peggy Guggenheim*** na Wikimedijinoj ostavi

* Službene stranice Galerije (`it`)

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 141226704
* LCCN: n83192968
* ISNI: 0000 0001 2158 8403
* SUDOC: 050257234
* BNF: cb135114527 (podaci)
* NKC: xx0028009
* CiNii: DA02193528

 |
"**Деца црних очију**" је урбана легенда (urbana legenda) о наводним паранормалним (paranormalno) бићима која подсећају на децу узраста од 6 до 16 година, бледе коже и црних очију, која су наводно виђена да стопирају или су се нашла на прагу стамбених кућа. Сматра се да дете или деца долазе испред врата нечије куће, на пример, звоне на врата и питају нешто, било да је то да уђу унутра или да им се помогме да позову некога. Ако су људи нађу у колима, деца могу доћи на прозор и упитати да их повезу негде. Људи одмах почињају да осећају панику и страх као и немогућност да се помере, као да дете има моћ над њима. Обично су деца обучена у тамну одећу. Ако их људи одбију, вратиће се јачи. Људи који су доживели ово искуство, рекли су да им је рука сама кренула да отворе врата да пусте дете да уђе унутра, као да им дете контролише ум. И тренутак пре него што отворе врата, дете скине, на пример, капуљачу и открије своје црне очи. Људи се тада тргну и залупе врата. Шта се деси ако пак неко пусти дете у кућу, остаје мистерија. Приче о деци црних очију су се појавиле у поп култури крајем деведесетих година прошлог века.

Историја
--------

Претпоставља се да легенда потиче из 1988. године, када ју је објавио тексашки репортер Бриан Бетхел у "*Поштанској листи повезаној са духовима*" у вези два наводна сусрета са децом црних очију. Бетхел описује сусрет са двоје такве деце у Абилину, у Тексасу 1996. године и тврди да је друга особа имала сличан, неповезан сусрет у Портланду у Орегону. Назване класичним примером језивих, Бетхелове приче су стекле толику популарност да их је он често објављивао само да би се задовољио потражњом информација о новој урбаној легенди. 2012. године, Брајан Бетхел је испричао своју причу о стварности телевизијске серије "*Monsters and Mysteries in America*". Он је написао чланак за новине Абилена, описујући своје искуство и одржавајући своје уверење легитимним. 
2012. године, произведен је хорор филм "*Деца црних очију*", са "*Kickstarter*" средствима, чији је директор коментарисао да су "Деца црних очију" урбана легенда која плови интернетом већ годинама и да је то увек сматрао фасцинантним. Сматра се да је 2013. године, епизода MSN-а, "*Недељно чудо*" у којој су представљени извештаји о деци са црним очима, помогла ширењу легенде по интернету. 
Током једне недеље, септембра 2014. године, британски таблоид "*Daily Sta*r", водио је 3 сензионалистичке приче на насловници о наводним виђењима деце црних очију, која су повезана са наводним прогањањем паба у Стафордширу. Лист је тврдио да шок расте, виђањем деце црних очију широм света. Наводна виђења су схваћена озбиљно од стране гонича духова, од којих су неки веровали да су деца црних очију ванземаљци, вампири или духови. 
Научник Шерон А. Хил, није могао да пронађе никакву документацију о сусретима са децом црних очију, уз констатацију да су то "рекла-казала" приче о духовима. Хил сматра да легенда личи на "типичне сабласне фолклорне приче", као што су црни пас фантом, где предмет није натприродан и где можда никад није ни постојао стваран сусрет.

Референце
---------
Duboki potok (Beograd)
*За друге Дубоке потоке видети Duboki potok*
**Дубоки поток** је водоток који је некада текао, данас урбанизованим подручјем Београда, у општинама Звездара и Вождовац. 

Текао је правцем данашњих улица Заге Маливук, Римске и Љермонтова, углавном у правцу југозапада, између Пашиног (Лекиног) брда на северозападу и Коњарничког брда на југоистоку. Уливао се у Мокролушки поток, који је текао правцем данашњег аутопута, насупрот краја Душановац.

У 2003. години је почела изградња великог кишног колектора Дубоки поток.

Код Барајева се такође налази Дубоки поток, са језером.

1. ↑  „Archive copy". Arhivirano iz originala na datum 2008-11-20. Pristupljeno 2009-03-13.
|  |
| --- |
|  |
| *Mayflower* |
| Karijera: | > Engleska |
| Kobilica postavljena: | ? |
| Porinut: | prije 1609. |
| U službi od: |  |
| Sudbina: | rashodovan 1622. - 1624. |
| Glavne karakteristike |
| Deplasman (T): | 180 tona  |
| Dužina: | oko 27 m  |
| Širina: | oko 9 m |
| Gaz: | oko 4 m |
| Pogon: | vjetar |
| Snaga: |  |
| Brzina: |  |
| Doplov/samostalnost: |  |
| Posada: | 35 - 50 mornara i oficira |
| Naoružanje: |  |
| Oklop: |  |

**Mayflower** čita se **Majflover** (prevedeno **Đurđica**) bio je jedrenjak koji je krajem 1620. prevezao hodočasnike iz engleske luke Plymouth do njihova odredišta u Novoj Engleskoj, gdje su osnovali Koloniju Plymouth.

Plovidba
--------

*Mayflower* je na put preko Atlantika prvi put isplovio iz luke Southampton u pratnji manjeg pomoćnog broda *Speedwell* 15. augusta 1620. ali se *Speedwell* zbog nevremena dvaput vratio u luku. Nakon tog je sve putnike buduće kolonije ukrcao *Mayflower* i krenuo iz Plymoutha 16. septembra sam na put.

Nakon plovidbe od 66 dana, praćene teškim vremenom i bolestima putnika, na kojem je brod skrenuo s rute, doplovili su do obale Amerike kod Rta Cod - 21. novembra  a ne kako su željeli kod Zaljeva Chesapeake u Virginiji. *Mayflower* je koloniste iskrcao 21. decembra u Plimutskom zaljevu na mjestu gdje se danas nalazi grad Plymouth. Brod je prezimio u Americi, a na put u Englesku krenuo je u aprilu slijedeće godine.

Karakteristike
--------------

Replika jedrenjaka Mayflower II
*Mayflower* je bio teretni brod, koji je najčešće prevozio vino iz Portugala, Španjolske i Francuske do Engleske i ostalih evropskih zemalja.

Brod je bio težak 180 tona, dugačak 27 metara, širine oko 9 metara. Posada mu se sastojala od 35 do 50 mornara i oficira.

Replika broda *Mayflower II* (napravljena u Engleskoj) preplovila je Atlantik 1957. na istoj ruti za 53 dana.

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5 6 7  „*Mayflower*" (engleski). Encyclopædia Britannica. Pristupljeno 10. 2. 2013.

Vanjske veze
------------

***Mayflower*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Mayflower* na portalu Encyclopædia Britannica ()
* List of the Mayflower Passengers ()
Koordinate: 42° 25′ 46" SGŠ, 21° 00′ 59" IGD

**Račak** (alb. ) je naselje u opštini Štimlje na Kosovu i Metohiji. Atar naselja se nalazi na teritoriji katastarske opštine Račak površine 443. Naselje je važilo za uporište OVK. U leto 1998, zbog neprestanih borbi između OVK i jugoslovenskih snaga bezbednosti, većina stanovništva već je bila napustila selo. U vreme Slučaja Račak (15. januar 1999), u selu je bilo samo oko 400 žitelja.

Selo Račak se nalazi na izlazu iz klisure Crnoljeve, u blizini Štimlja. U pisanim dokumentima selo se pominje 1343. i 1345. godine, u poveljama srpskog kralja i cara Stefan Dušan.
Po turskom defteru iz 1487. godine, u selu je postojao manastir Sv. Vrači. Iznad sela su ostaci temelja crkve iz 14. veka, za koju tamošnji žitelji misle da je bila posvećena Sv. Vračima. Crkvište je zaštićeno zakonom kao značajan spomenik srpske kulture.

Demografija
-----------

Naselje ima albansku etničku većinu.
Broj stanovnika na popisima:

* popis stanovništva 1948. godine: 613
* popis stanovništva 1953. godine: 675
* popis stanovništva 1961. godine: 865
* popis stanovništva 1971. godine: 1092
* popis stanovništva 1981. godine: 1464
* popis stanovništva 1991. godine: 1766

Vidi još
--------

* Slučaj Račak
* Kod crkve (Račak)

|  |  |
| --- | --- |
|   | *Ovaj članak o **naselju u Srbiji** je u začetku. Možete pomoći Wikipediji tako da ga proširite*. |


| * p
* r
* u
Opština Štimlje |
| --- |
| Belince • Vojinovce • Gornje Godance • Davidovce • Devetak • Donje Godance • Duga • Đurkovce • Zborce • Karačica • Lanište • Malopoljce • Mužičane • Petraštica • Petrović • Petrovo • Račak • Rance • Rašince • Topilo • Crnoljevo • **Štimlje** |
**Latinična verzija**

---

**Заједничко веће општина** (скраћено: **ЗВО**) (*хр.:* ) је тело које усклађује интересе српске етничке заједнице у источној Славонији, Барањи и западном Срему на подручју Осјечко-барањске и Вуковарско-сремске жупаније, координише права и даје иницијативе и предлоге према институцијама власти Републике Хрватске.

Оснивање и статус
-----------------

ЗВО је у формално правном смислу настао као удружење "" на основу међународно правног акта Ердутског споразума потписаног 12. новембра 1995. године на основу којег је завршен рат у Хрватској и започео процес мирне реинтеграције на простору источне Славоније, Барање и западног Срема и одлуке Владе Републике Хрватске од 15. октобра 1997. године. Своја специфична права, у основи стечена права ЗВО црпи из писма Владе Републике Хрватске по завршетку мирне реинтеграције у хрватском подунављу од 13. јануара 1997. године.

ЗВО је саветодавно тело које прати и анализира укупну проблематику у сфери доследног спровођења просветне и културне аутономије, те штити људска, грађанска и мањинска права српске етничке заједнице у складу с Уставом Републике Хрватске, позитивним законским прописима, те међународно признатим и правно релевантним споразумима којима се утврђује и правно регулише статус и положај српске заједнице на овом простору. 

Циљ и сврха оснивања ЗВО-а је промовисање и заштита људских права, унапређивање демократских институција друштва и владавине права, те бољи живот за сваког човека. Посебни нагласак Веће ставља на остваривање и заштиту права и интереса припадника српске националне мањине, на основу Уставног закона о правима националних мањина Републике Хрватске.

Организација
------------

ЗВО чини Скупштина, састављена од већника из редова српске етничке заједнице без обзира на њихову страначку припадност, а који су изабрани на изборима за тела јединица локалне управе и самоуправе на подручју Осјечко-барањске и Вуковарско-сремске жупаније, у складу са Статутом ЗВО-а. У актуелном мандату Скупштина броји 28 већника. Скупштина је највише тело ЗВО-а која, између осталог бира председника који своју дужност обавља професионално. Аутоматизмом дожупани из две поменуте жупаније из редова српске етничке заједнице су и подпредседници ЗВО-а.

ЗВО своје активности проводи кроз три одбора:

* Одбор за заштиту људских, грађанских и мањинских права
* Одбор за образовање, културу и спорт
* Одбор за медије, информисање и веру

### Медији

У склопу Одбора за медије, информисање и веру крајем 2006. године покреће се самостални часопис "иЗВОр".

Након процеса мирне реинтеграције, простора Подунавља, припадници српске етничке заједнице спознали су потребу за квалитетним, правовременим и независним информисањем. Препознајући такву потребу ЗВО је иницирало оснивање *"Телевизијске продукције ЗВО-а"*. Основни задатак Продукције је производња телевизијских емисија како за српску етничку заједницу тако са предпоставком и за друге етничке заједнице у Републици Хрватској.

Види још
--------

* Срби у Хрватској
* Источна Славонија, Барања и Западни Срем

Спољашње везе
-------------

* Званична Интернет страница
* Телевизијске продукције ЗВО-а Arhivirano 2011-02-03 na Wayback Machine-u
**Mechelen** (francuski: *Malines*) je grad od 86,911 stanovnika na sjeveru Belgije u Flandrijskoj regiji u Provinciji Antwerpen, on je administrativni centar istoimenog Arondismana.

Geografske karakteristike
-------------------------

Mechelen leži duž obala rijeke Dijle pa ga često zovu i *Dijlestad* (Dijle grad), na glavnoj urbanoj i industrijskoj osi Bruxelles-Antwerpen, udaljen oko 25 km od oba grada.

Historija
---------

Centralni trg
Po legendi osnovao ga je sveti Rumoldus, koji se naselio u njemu 756.
Za srednjeg vijeka kad se zvao Machlina (Mechlinia) od 915. do 1333. bio je domena Kneževine-biskupije Liège, a nakon tog od 1333. do 1369. flandrijskih grofova. 
Od 1369. njime vlada Burgundsko Vojvodstvo, za vladavine vojvode Charlesa Smjelog 1473. postao je sjedište Velikog vijeća i vrhovnog suda Niskih zemalja.

Mechelen je svoj zenit imao početkom 16. vijeka, u vrijeme dok je kao guverner Habsburškom Nizozemskom vladala Margareta Austrijska. Za njene vladavine bio je prijestolnica te zemlje, vodeći kulturni centar i sjedište suda od 1507. do 1517. i od 1519. do 1530.

Od 1559. Mechelen je sjedište jedine belgijske nadbiskupije. Mechelen je jako stradao u ratovima vođenim tokom 16. 17. i 18. vijeka, kad je nekoliko puta padao iz ruke u ruku Španjolaca, Engleza i Francuza.

Teško je stradao i za Prvog i Drugog svjetskog rata.

Privreda
--------

Svojevremeno je bio poznat po čipkarstvu, danas je poznat kao jedan od najvećih centara za prodaju povrća i industrijski centar poznat po pivu, namještaju, tekstilu, rukotvorinama (tapiserije.

Znamenitosti
------------

Najveće znamenitosti Mechelena su katedrala sv. Rumoldus (13.-15. vijek), koja ima kariljon od 49 zvona i oltarne slike Anthonis van Dycka i Peter Paul Rubensa. Pored nje tu je i renesansna palača Margarete Austrijske (sjedište suda od 1796.), Palača suknara iz 14. vijeka i 
gradska vijećnica, izgrađena u tri perioda, kao tri nezavisne zgrade; 1311.-26. 1526. i renesansni dodatak iz 17. vijeka.

Pobratimski gradovi
-------------------

Mechelen ima ugovore o prijateljstvu sa slijedećim gradovima;

* Sjedinjene Američke Države Arvada, Colorado, Sjedinjene Američke Države
* Narodna Republika Kina Chengdu, Kina
* Nizozemska Helmond, Nizozemska
* Rumunija Sibiu, Rumunjska
* Bolivija Sucre, Bolivija
* Japan Yūki, Japan

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5 6  „*Belgium: Major Cities and Municipalities*" (engleski). City population. Pristupljeno 18.03. 2021.
2. 1 2  „Sister cities of Mechelen" (engleski). Sister cities. Pristupljeno 18.03. 2021.
3. 1 2 3 4 5 6 7 8  „*Mechelen*" (engleski). Encyclopædia Britannica. Pristupljeno 18.03. 2022.

Vanjske veze
------------

***Mechelen*** na Wikimedijinoj ostavi

```
**Mechelen* (službene stranice) ()
```