recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Ilseong od Sille** (? - 154, vl. 134–154) bio je sedmi po redu vladar države Silla, jednog od Tri kraljevstva Koreje. Uobičajeno se naziva **Ilseong Isageum**, pri čemu *isageum* označava kraljevsku titulu rane države Silla. Bio je potomak osnivača Sille Hyeokgeosea, te mu je prezime bilo Bak.

Historičari se razilaze oko toga da li je bio sin kralja Yurija, ili možda njegov dalji rođak. Moderni historičari su skloniji mišljenju da je bio Yurijev unuk.  Oženio se za princezu iz klana Bak.

Za vrijeme vladavine je sagradio upravnu zgradu, odnosno postavio nove administrativne funkcije u državi, te poticao poljoprivredu. Ipak, najpoznatiji je po ukazu iz 144. kojim je zabranio da narod nosi nakit ili druge luksuzne predmete. Nekoliko puta je uspio odbiti napade plemena Malgal sa sjevera. Godine 146. je ugušio ustanak u tributarnoj državi u današnjem Gyeongsanu, Gyeongsangbuk-do. 

Naslijedio ga je sin Adalla.

Grob kralja Ilseonga je smješten u Tap-dongu, u današnjem centralnom dijelu grada Gyeongju.

Izvori
------

* The Academy of Korean Studies
* Korea Britannica

| Kraljevske titule |
| --- |
| Prethodi:**Jima od Sille** | **Kralj države Silla**134 - 154 | Slijedi:**Adalla od Sille** |
Kontrafori zaključeni **fijalama**, Kutna Hora, Češka, 16. st.
**Fijala** (grč. *fiale*, njem. *Fiale*, eng. *pinnacle*) je naziv za vitki, uglavnom kameni tornjić na vrhu potpornog stuba (kontrafora) crkve, zabata ili učelka (wimperge).
Jedan je od najčešćih elemenata u sakralnoj arhitekturi gotike i neogotike.

Fijala se najčešće sastoji od četverostranog ili osmerostranog trupa, ponekad u formi tabernakula, koji je zaključen piramidalnim izdankom, na vrhu kojega se nalazi **križni cvijet**.

  

Bridovi izdanka ukrašeni su trakama rakovica (penjačica).

Portal tornja stare gradske vijećnice ukrašen **fijalama**, Brno, Češka
Fijala najčešće ima tri uloge:

* funkcionalnu: služi kao kompenzacijsko vertikalno opterećenje
* dekorativnu: skladno dovršava snažno uzlazno kretanje masivnog stupa (kontrafora) kojeg zaključuje
* kompozicijsku: na harmoničan način integrira kontrafor u sveukupno obličje katedrale

Fijale se također koriste kao ukrasi završetka zabata, prozora, ciborija, oltara i crkvenog namještaja, te posuđa.

Crtež **fijale** s katedrale sv. Vida, Prag, Češka
Ponekad se koriste i u profanoj arhitekturi u koju su preuzete iz sakralne (npr. Tržnica sukna i gradski toranj u Brugesu).

Bilješke
--------

1. ↑  Paulić 1962; Damjanov/Radulić 1967
2. ↑  Müller/Vogel 2000, 399
3. ↑  Paulić 1962; Müller/Vogel 2000, 327
4. ↑  Müller/Vogel 1999
5. ↑  Paulić 1962; Müller/Vogel 2000, 427
6. ↑  Müller/Vogel 2000, 439

Literatura
----------

* Paulić 1962 – Paulić, Jelka: Fijala, Enciklopedija likovnih umjetnosti, sv. 2, Zagreb, 1962. str. 271
* Damjanov/Radulić 1967 - Damjanov, Jadranka; Radulić, Ksenija: Fijala, Umjetnost (Likovne umjetnosti), 3. izdanje, Zagreb, 1967. str. 77
* Müller/Vogel 1999 - Werner Müller; Gunther Vogel: Atlas arhitekture 1, preveo Milan Pelc, Zagreb, 1999. str. 64-65
* Müller/Vogel 2000 - Werner Müller; Gunther Vogel: Atlas arhitekture 2, preveo Milan Pelc, Zagreb, 2000. str. 327, 349, 399

***Fijala*** na Wikimedijinoj ostavi
**Laomedon** (na grčkom **Λαoμέδων**; 4. vijek pne.), rodom iz Mitilene, sin Larihov, bio je velikodostojnik u službi makedonskog kralja Aleksandra Velikog. S Aleksandrom se zbližio još dok je Aleksandar bio princ, te je 337. pne. zajedno s drugim Aleksandrovim pristašama protjeran s dvora Aleksandrovog oca Filipa. Na dvor se vratio nakon Filipove smrti, a za vrijeme Aleksandrovog pohoda je dobio zadatak brige o perzijskim zarobljenicima, s obzirom da je tečno govorio perzijski jezik. Nakon Aleksandrove smrti 323. pne. je podjelom u Babilonu kao satrap dobio vlast nad Sirijom i Fenicijom. Ona mu je priznata i podjelom u Triparadisu 321. pne. Te provincije je, međutim, svojoj novom egipatskom kraljevstvu htio priključiti Ptolomej te je pokrenuo vojni pohod na čelu s Nikanorom. Laomedon je pri tome zarobljen, ali je potkupio stražare i uspio pobjeći. Njegova dalja sudbina nije poznata.

Izvori
------

* Smith, William (editor); *Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology*, "Laomedon" Arhivirano 2005-12-17 na Wayback Machine-u, Boston, (1867).

Eksterni linkovi
----------------

* Pothos.org, Laomedon, son of Larichus Arhivirano 2011-06-08 na Wayback Machine-u
*Za druge Elizabete iz dinastije Pjast vidi Elizabeta Pjast (čvor).*
**Elizabeta Pjast** ( 1302- 23. august 1345.) je bila banica Bosne kao treća supruga bana Stjepana II.

Porijeklo
---------

Elizabeta je bila kćerka kujavskog vojvode Kazimira II Pjasta. Ime njene majke nije poznato. Pripadala je dinastiji Pjast koja je vladala Poljskim kraljevstvom.Pored Elzabete Kazimir je imao sina Wladisalava Poljskog .

Brak
----

Elizabetin kćerka Elizabeta na replici škrinje sv. Šimuna, čije je stvaranje naručila.
Brak između Elizabete i Stjepana, koji je već bio dva puta oženjen (ortenburškom groficom Elizabetom i bugarskom carevnom), aranžirao je Karlo I Robert, kralj Ugarske, 1323. godine. Elizabeta je bila imenjakinja i rodica Karlove supruge, kraljice Elizabete, a Karlo I Robert je želio ovim brakom steći veću kontrolu nad Stjepanom. Kao vjenčani dar, Stjepan je od Karla Roberta dobio zapadne zemlje koje je prethodno kontrolirao Mladen I Šubić Bribirski.

Brak je bio ozakonjen 1339. godine. Do tada je Stjepanov brak s kćerkom nekog bugarskog cara još bio smatran validnim. Od njene djece, preživjelo je dvoje dvije kćerke, a Elizabeta je imala četvero poznate djece :

* Elizabeta Kotromanić (1339-1387), ugarska i poljska kraljica, koja je imala tri kćerke i jednu unuku, ali danas nema potomaka
* Katarina Kotromanić, celjska grofica, koja danas ima potomke na svim evropskim prijestoljima

[*nedostaje referenca*]

* Vuk, umro mlad
* sin

Banica Elizabeta je umrla za vrijeme života svog muža, tačnije 23. augusta 1345, uzrok smrti bila je kuga. Dominik Mandić vjeruje da je sahranjena u Bobovcu, u istoj grobnici kao i njen suprug Stjepan, Stjepanov brat Vladislav i Vladislavova supruga Jelena.
| Kraljevi Izraela |
| --- |
| * + **Saul/Šaul**
	+ Išbošet/Isvostej
* + **David**
	+ **Solomon**
* + Jeroboam I
	+ Nadab
* + Baaša/Vasa
	+ Elah/Ela/Ila
* + Zimri/Zimrije
* + Omri
	+ Ahab
	+ Ahazija
	+ Joram/Jehoram
* + Jehu
	+ Jehoahaz
	+ Joaš/Jehoaš
	+ Jeroboam II
	+ Zaharija
* + Šalum
* + Menahem
	+ Pekahija
* + Pekah
* + Hosea/Hošea/Osija

---

Ova kutijica: pogledaj • razgovor • uredi |

**Jehoram** (ili **Joram**) bio je kralj Izraela (*2 Kraljevi* 8:16, 25, 28f) i sin Ahaba i Jezabele. William F. Albright mu je vladavinu datirao u period 849. pne.-842. pne. dok ga E. R. Thiele smješta u period 852. pne.-841. pne.

*Kraljevi* spominju i Jehorama od Izraela i Jehorama od Jude u istom odlomku, što je čest izvor zabuna. Za Jehorama od Izraela se jedino pouzdano zna da je, zajedno sa svojim nećakom Ahazijom, kraljem Jude, neuspješno vodio vojsku protiv Hazaela, kralja Aramejaca kod Ramoth-Gileada; tamo je Jehoram ranjen. Smatra se kako je poraz kod Ramoth-Gileada bio ozbiljan, jer se Jehoram bio prisiljen oporavljati u Jezreelu. Tada je njegov vojskovođa Jehu započeo pobunu, ubio Jehorama i za sebe preuzeo izraelsko prijestolje.

Godine 1993. je, pak, prilikom arheoloških iskopavanja na nalazištu Laish pronađena Stela u Tel Danu čiji se još uvijek nepoznati autor hvali da je ubio Ahaziju od Jude dok je posjetio Jehorama, isto kao i Jehorama. Neki historičari smatraju da je tvorac stele Hazael. 

|
|  |
| Joram od Izraela **Kuća Omri** |
| Prethodi:**Ahazija** | **Kralj Izraela**Albright: 849. pne. – 842. pne.Thiele: 852. pne. – 841. pne.Galil: 851. pne. – 842. pne. | Slijedi:**Jehu** |

Eksterni linkovi
----------------

* Biography of Jehoram
Za atinskog govornika sličnog imena, v. Esion.  Za starogrčkog slikara, v. Eson (slikar).  
Medeja podmlađuje Esona, Nicolas-André Monsiau.
**Eson** (starogrčki: ) bio je, u grčkoj mitologiji, sin Kreteja i Tire, te brat Feretov i Amitaonov. Esonu je Polimela, Autolikova kći, rodila sinove Jasona i Promaha. Prema drugim izvorima, Esonovu decu rodila je Alkimeda ili Amfinoma. Eson je imao i dva polubrata po majci, Neleja i Peliju, koje je Tiro rodila bogu Posejdonu.

Mitologija
----------

Pelija je, u svojoj žudnji za vlašću, želeo da vlada celom Tesalijom. Zbog toga je prognao Neleja i Fereta, a Esona je bacio u tamnicu u Jolku. Eson je sina Jasona poslao Hironu na staranje i odgoj. U međuvremenu, Peliju je jedno proročanstvo opomenulo da se čuva čoveka s jednom sandalom. Mnogo godina kasnije Jason se pojavio u Jolku obuven samo u jednu sandalu, jer je drugu izgubio dok je boginji Heri, prerušenoj u staricu, pomagao da pređe reku. Pelija je sumnjičavo upitao stranca šta bi on učinio kad bi se susreo s čovekom od koga mu preti propast, na šta je Jason odgovorio da bi ga poslao po zlatno runo. Pelija je prihvatio taj savet i poslao Jasona da iz Kolhide donese zlatno runo. U Jasonovom odsustvu Pelija je hteo da ubije Eson, međutim ovaj je sam izvršio samoubistvo tako što je popio volovsku krv. Samoubistvo je izvršila i njegova supruga, a Pelija je usmrtio njihovog maloletnog sina Promaha.

Prema Ovidiju, Eson je doživeo povratak Jasona i njegove neveste, Medeje, u Jolk. Ona je Esonu prerelaza grlo i stavila njegovo telo u jednu posudu, nakon čega je Eson oživeo, i to kao mladić. Medeja je tada rekla Pelijinim kćerima da može isto učiniti i za njihovog oca. Devojke su ocu prerezale vrat, ali je Medeja onda odbila da ga oživi i Pelija je ostao mrtav.

Literatura
----------

* Schmitz, Leonhard (1867), „Aeson",  Smith, William, *Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology*, Boston
* Srejović, Dragoslav; Cermanović-Kuzmanović, Aleksandrina (1989). *Rečnik grčke i rimske mitologije*. Beograd: Srpska književna zadruga.

Vanjske veze
------------

* 

* Wikimedia Commons ima još multimedijalnih datoteka vezanih za: ***Eson (mitologija)***
Paket zakona nazvan je po njihovom donositelju, premijeru Julesu Ferryju.
**Ferreyevi zakoni** ili **zakoni Julesa Ferryja** (francuski: *Lois Jules Ferry*) je kolektivni naziv za paket obrazovnih zakona koji su doneseni u periodu Treće Francuske Republike, a nazvani su po premijeru Julesu Ferryju, koji je bio najzaslužniji za njihovo donošenje. Prvi paket zakona izglasan je 16. lipnja 1881. godine, a značajan je po tome što je dječacima i djevojčicama omogućio slobodno osnovno obrazovanje te zaštitio plaće profesora. Drugi zakon donesen je 1882. godine. Imao je 18 članaka i uveo je obvezno i laičko (odnosno sekularno) osnovno školstvo. Radilo se tu o znakovitom koraku ka poptunoj sekularizaciji francuskog društva. Tadašnji dualni sustav crkveno-državnih škola s većinski klerikalnim nastavnim kadrom zamijenjen je jedinstvenim sustavom državnih škola s laicima u ulozi profesora. 

Iz današnje perspektive, Ferryjevi obrazovni zakoni se gledaju u kontekstu šire antiklerikalne i sekularne reforme koju je Ferry provodio kao premijer.
Longyearbyen
**Longyearbyen** je najveće naselje i glavni grad norveškog prekomorskog teritorija Svalbarda. Naselje se nalazi na Spitsbergenu, najvećem otoku svalbardskog otočja, a u njemu trenutno živi oko 1.800 ljudi, uglavnom Norvežana i Rusa

Naselje je 1906. godine osnovao John Munroe Longyear, po kojem je i dobilo ime koje na norveškom znači *Longyearov grad*. Naselje je 1943. bilo razrušeno od strane Nijemaca, ali je ubrzo nakon Drugog svjetskog rata obnovljeno. Do početka devedesetih godina 20. stoljeća glavna djelatnost u naselju je bilo ugljeno rudarstvo. Danas Longyearbyen nudi široku ponudu aktivnosti i ustanova, pa se u njemu nalaze zatvoreni bazeni, sportska dvorana, trgovina s kućnim potrepštinama, tri hotela, crkva, suvenirnice itd. 1993. godine u naselju je otvoren i sveučilišni centar.

Longyearbyen je najsjevernije naselje na svijetu kojem se može pristupiti bez ikakvih problema, budući da se u njegovoj okolici nalazi zračna luka u koju se može doći redovitim letovima iz norveških gradova Tromsøa i Osla. Budući da se nalazi sjeverno od Arktičkog kruga, u naselju polarna noć traje od kraja listopada do sredine veljače, a polarni dan od sredine travnja do sredine kolovoza.

***Longyearbyen*** na Wikimedijinoj ostavi

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 158379637
* GND: 4099794-7

 |
*Za ostala značenja, v. Learh (razvrstavanje).*
**Learh** (starogrčki: ) bio je, u grčkoj mitologiji, sin beotskog kralja Atamanta i Inone te brat Melikertov.

Na nagovor boginje Here Atamant se oženio Nefelom, boginjom oblaka, koja mu je rodila Friksa i Helu. Međutim, Atamant je sve vreme bio potajno zaljubljen u smrtnicu Inonu, Kadmovu kćerku, koja mu je onda rodila Learha i Melikerta. Kad je Nefela saznala za muževljevo neverstvo, razgnevila se i napustila Atamanta. Nakon smrti svoje sestre Semele Inona je nagovorila Atamanta da prime na staranje mladog Dionisa, sina Zevsa i njene sestre Semele. Time su na sebe navukli gnev boginje Here, koja ih je kaznila ludilom. Atamant je u stanju mahnitosti ubio svog mladog sina Learha, a Inona se s Melikertom bacila u more. Prema drugoj verziji, Atamant je u svojoj mahnitosti od Learha pomislio da je jelen te ga je ubio, a Inona je bacila Melikerta u kotao ključale vode i potom je, s mrtvim deteom, skočila u more.

Dante u *Paklu* navodi ovaj mit kao primer ludila.

Literatura
----------

* Schmitz, Leonhard (1867), „Athamas (1)",  Smith, William, *Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology*, **1**, Boston, pp. 8
* Srejović, Dragoslav; Cermanović-Kuzmanović, Aleksandrina (1989). *Rečnik grčke i rimske mitologije*. Beograd: Srpska književna zadruga.
Prva strana Bernerovog kodeksa s lakunom u Poslanici Rimljanima 1:1-4
**Lakuna** (latinski: , množ. *lacunae*, od *lacūna* = "rov" ili "pukotina", što je deminutiv od *lacus* = "jezero") naziv je za prazninu u rukopisu, natpisu, tekstu, slici ili muzičkom delu. Za rukopis, tekst ili njegov deo koji sadrži praznine kaže se da je "lakunozan". U nekim se knjigama namerno ostavljaju praznine koje čitalac treba da popuni (npr. "\_\_\_\_\_ se igra s \_\_\_\_\_ u \_\_\_\_\_."), što često služi kao igra koja treba da podstakne decu da kreiraju vlastite priče.

Dejstvo atmosferskih prilika, truljenje i druga šteta koju su pretrpeli stari rukopisi i natpisi nalaze se među najčešćim uzrocima lakuna, tj. nedostajućih reči, rečenica i celih odeljaka. Palimpsesti su bili naročito podložni propadanju. Da bi se rekonstruisao izvorni tekst, mora se razmotriti sadržina teksta. U papirologiji i kritici teksta to može rezultirati iznošenjem više konkurentskih rešenja za jednu istu lakunu. Lakune se u štampanim tekstovima obično označavaju uglatim zagradama, npr. "Ova rečenica sadrži 20 reči i [...] imenica" ili "Naposletku je vojska stigla do [...] i podigla tabor."
**Engelbrektova pobuna** (švedski: *Engelbrektsupproret*) zbila se u Švedskoj od 1434. do 1436. u vrijeme Kalmarske unije kad je njom vladao Erik Pomeranski.

Historija
---------

Buna je izbila zbog katastrofalne ekonomske politike arogantnog Erik Pomeranskog, koji je samovoljno povećavao poreze bez ikakvih konzultacija sa švedskom dijetom.

U ljeto 1434. ogorčeni rudari i seljaci iz Bergslagena spalili su zamak Borganäs blizu Borlänga. 
To je bio okudač za još nekoliko napada na utvrda širom zemlje. 
Ustanici su za svog vođu (Rikshövitsman) izabrali su Engelbrekta Engelbrektssona sitnog plemića i vlasnika omanjeg 
rudnjika. Izvrsni početni uspjesi Engelbrektove pobunjeničke vojske protiv Erikovih snaga, potaknuli su i plemstvo i svećenstvo da se pridruže buni, pa je ona na taj način dobila karakter općenacionalne bune.
U augustu 1434. u Vadsteni održani su prvi pregovori između ustanika i kraljevih izaslanika, ali nisu donijeli nikakvo rješenje.
Nakon tog je ipak u novembru sklopljeno primirje, koje je rezultiralo je potpisivanjem sporazuma početkom 1435. i - status quo. Iako je Erik od Pomeranije obećao Šveđanima da će poštivati 
​​njihova ustavna prava, ubrzo je postalo jasno da je samo fingirao i postupio s lošom namjerom.

Nakon obnove neprijateljstava u januaru 1436. Engelbrekt je ponovno stao na čelo ustanika i napao brojne kraljeve utvrde, zauzevši među prvima Stockholm.

Ali su tad izbile svađe i sukobi među švedskim plemstvom, koje je favorizilo Karl Knutssona (kasniji Karl VIII od Švedske) pa im je kao naručena došla svađa u maju 1436. kad je neki Magnus Bengtsson ubio Engelbrekta Engelbrektssona.

Njegova smrt demoralizirala je ustanike, pa je Erik od Pomeranije uspio ponovno zavesti red. 
Istina neki Erik Puke pokušao je ponovo okupiti Engelbrektove pristaše, ali bilo je prekasno, pa je uhapšen i pogubljen u Stockholmu.

Ipak je tinjajuće nezadovoljstvo i uspomena na Engelbrekta, kojeg je smrt pretvorila u nacionalnog heroja, dala Šveđanima potrebnu snagu da svrgnu Erika do ljeta 1439.

Na njegovo upražnjeno mjesto stupio je Karl Knutsson pod imenom Karl VIII.

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5 6 7 8   „*Engelbrekt Engelbrektsson, Swedish revolutionary*" (engleski). Encyclopædia Britannica. Pristupljeno 30. 08. 2015.

Vanjske veze
------------

* *Engelbrekt Engelbrektsson* na portalu Encyclopædia Britannica (`en`)
**Fegyvernek** čita se *Feđivernek* je grad u sredini Mađarske od 26,372 stanovnika, koji administrativno podpada pod Županiju Jász-Nagykun-Szolnok.

Geografske karakteristike
-------------------------

Fegyvernek leži duž kanala rijeke Tise u Velikoj mađarskoj ravnici udaljen 32 km sjeverno od Szolnoka.

Historija
---------

Fegyvernek je prvi put dokumentiran 1212. a zatim i 1219. Od 14. vijeka je feud, ali se već u 15. vijeku razvio kao trgovište. 
Razorio ga je tatarski kan između 1686. - 1687. Ponovno je naseljen njemačkim kolonistima, koji su do kraja 19. vijeka bili većinsko stanovništvo.

Od 1871. je sjedište općine, a 2013. je dobio status grada.

Izvori
------

1. 1 2 3 4  „Hungary:Jász-Nagykun-Szolnok" (engleski). City population. Pristupljeno 25. 05. 2016.

Vanjske veze
------------

***Fegyvernek*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Službene stranice Fegyverneka* (`hu`)

|  |  |
| --- | --- |
|  | *Ovaj članak o **geografiji** je u začetku. Možete pomoći Wikipediji tako da ga proširite*. |
**Les sans pagEs (One bez stranica)** je projekt na frakofonoj verziji Wikipedije pokrenut u srpnju 2016. godine, čiji je cilj borba protiv rodne neravnoteže u člancima enciklopedije. Glavna aktivnost grupe sastoji se od pisanja biografskih stranica o poznatim ženama.

Povijest
--------

Projekt Les sans pagEs stvoren je u ljeto 2016. od suradnice iz Ženeve. Inspiriran inicijativom "Žene u crvenom" na engleskoj verziji Wikipedije, projekt se želi boriti protiv rodnih neravnoteža na frankofonskoj verziji internetske enciklopedije. Primjećujući razliku između broja muških i ženskih biografskih stranica (manje od 20% biografija odnosi se na žene), suradnici u projektu ispravljaju tu pristranost posebno stvarajući biografske stranice žena. Godine 2020. bez stranih stranica procijenili su da su omogućili stvaranje više od 5000 biografskih stranica o ženama nakon 4 godine postojanja.

Pored aktivnosti na stvaranju novih stranica, projekt je aktivan i u Wikipedijinoj zajednici za akcije senzibilizacije. *One bez stranica* stoga kritiziraju pristranost u pisanju (primjer: definirati ženu u odnosu na njezinog supruga ili njezinu obitelj) ili prekomjernu zastupljenost muških suradnika na Wikipediji i njezine posljedice.

Orijentiran od svog osnivanja ka osposobljavanju i uspostavljanju radionica pisanja, pokret organizira nekoliko izdavačkih sastanaka u različitim gradovima u Švicarskoj, Francuskoj ili Tunisu.

Udruga
------

Od 2017. u Švicarskoj je osnovano istoimeno udruženje za potporu različitim aktivnostima i proširenjima projekta, posebno prikupljanjem sredstava za organizaciju događaja (primjer : Podrška za Wikimedia).

Izvori
------

1. ↑  Christine Siméone (14.10.2017). „Wikipedia : la revanche des femmes est en route" (fr). *France Inter*.
2. 1 2  Nelly Lesage (24.02.2018). „Sur Wikipedia, les sans pagEs rédigent des biographies de femmes" (fr). *Numerama.com*.
3. 1 2  Patrick Monay (07.02.2017). „Pas à pas, les femmes deviennent plus visibles sur Wikipédia" (fr). *24 Heures*.
4. ↑  Lucas Latil (25.10.2018). „Seulement 17% de biographies de femmes sur Wikipédia, mais pourquoi ?" (fr). *Madame Figaro*.
5. ↑  Terriennes (06.03.2020). „Les "sans pagEs" en action : 5000 femmes de plus en quatre ans sur Wikipédia francophone" (fr). *TV5 Monde*.
6. 1 2 3  Chams Iaz (19.06.2020). „Wikipédia: un collectif pour que les femmes ne soient plus des «Sans pagEs»" (fr). *Le Temps*.
7. 1 2  Hélène Combis (09.01.2020). „Wikipédia : seulement 18% de pages pour les femmes" (fr). *France Culture*.
8. ↑  Laure Besnier (17.05.2018). Sur Wikipédia, les sans PagEs font la chasse aux inégalités de genre (fr-FR). *www.actualitte.com*.
9. ↑  Thierry Noisette (13.07.2018). „Natacha, contributrice de Wikipédia : "Il y a moins d'articles sur les femmes !"" (fr). *L'Obs*.
10. 1 2  Noémie Leclercq (07.06.2019). „Sur Wikipédia, parité en bande organisée" (fr). *Le Monde*.

Dodatno pogledajte
------------------

* Međunarodnu organizaciju Art+Feminism / Umjetnost + feminizam
* Lokalni WikiProjekt Žene u crvenom

### Vanjske poveznice

* Intervju s osnivačicom projekta
**Emilio Ambrosini** (Trst, 1850. – Beč, 1. prosinca 1912.), talijanski arhitekt koji je djelovao u Rijeci.

Životopis
---------

U rodnom je gradu završio brodograđevnu školu. Nakon nekoliko godina boravka u ratnoj mornarici odlazi u Graz gdje studira na Visokoj tehničkoj školi, koju završava 1876. godine.

Godine 1884. nastanjuje se u Rijeci gdje pokreće atelijer i vlastito građevno poduzetništvo. Iste godine radi projekt prihvatilišta „Clotide". Oko 1895. izvodi kompleks zgrada u parku vile Vranyczany.

Iako radi u duhu kasnog historicizma, početkom 20. stoljeća prihvaća secesijske stilske odrednice. U tom duhu početkom 20. stoljeća radi palaču Zmajić (Splitska/Adamićeva) i kuću Jugo (Studentska ulica). Najznačajnija dva Ambrosinijeva ostvarenja u Rijeci su Kuća Rauschel - Hotel Royal (Korzo 9/ Adamićeva 10, 1906.) i Hotel Bristol (Krešimirova 12, 1908.- 1909.) na kojima se očituje duboki utjecaj Otta Wagnera i njegove bečke škole.

Godine 1909. realizira kompleks stambenih objekata Sambalino-Plöech na Potoku. Na tom se projektu Ambrosini dokazao i kao vrstan urbanist.

Umire u Beču u punom naponu stvaralačke snage, ali je pokopan je na Trsatskom groblju na Sušaku.

Literatura
----------

* Daina Glavočić, ur.: *Arhitektura secesije u Rijeci: arhitektura i urbanizam početka 20. stoljeća = Architecture and town planning at the begining of the 20th century : 1900. - 1925.*, Moderna galerija, Rijeka, 1997.-1998. (ISBN 953-6501-05-8)
* Anđelka Galić, Miroslav Gašparović, ur.: *Secesija u Hrvatskoj*, MUO, Zagreb, 2003. (ISBN 953-6084-75-9)

Vanjske poveznice
-----------------

* Arhitektura secesije u Rijeci 1900.-1925. (slike) Arhivirano 2007-09-29 na Wayback Machine-u

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 221161913
* ISNI: 0000 0003 6055 9482
* GND: 1018100245
* CONOR.SI: 304566883

 |
**Igor Dodon** (rumunski izgovor: ; ruski: , lat. *Igor' Nikolaevich Dodon*; 18. februar 1975. – ) je moldavski ljevičarski političar i vođa Partije socijalista Republike Moldavije. Karijeru je započeo u Partiji komunista te je kao ministar ekonomije služio u komunističkim vladama od 2006. do 2007. godine. Komuniste je napustio u novembru 2011. te se pridružio socijalistima, objasnivši to nastojanjem da se, za razliku od svojih dotadašnjih drugova, postigne kompromisno rješenje sa pro-zapadnom strankom Alijansa za evropske integracije te tako prebrodi ustavna kriza izazvana neizborom predsjednika. Došavši na čelo PSRM, Dodon se sa druge strane zalagao za zbližavanje sa Rusijom, te za federalizaciju Moldavije kao model za mirnu reintegraciju odmetnutog Pridnjestrovlja. Kao kandidat PSRM-a je u novembru 2016. izabran za predsjednika Moldavije.

Vanjske veze
------------

***Igor Dodon*** na Wikimedijinoj ostavi

* Igor Dodon Arhivirano 2012-08-09 na Wayback Machine-u

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 315984435
* LCCN: n2015030370
* GND: 1193925428

 |
**Kraljica noći** (vjerojatno Ištar ili Ereškigal), 49,5 x 37 x 4,8 cm, ploča od terakote koja je izvorno bila obojena u crveno. Britanski muzej, London. 
**Ištarine dveri** (vrata grada Babilona), pocakljena opeka, 5. st. pne. Altesmuseum, Berlin.
**Ištar** (sumeranski: *Innana*) je vrhovno žensko božanstvo drevne Mezopotamije, božica zaštitnica gradova Ninive i Arbele u središnjem dijelu Asirije, te nakon Ašura, glavno božanstvo Asiraca.

Razvoj kulta
------------

Komparativna svjedočanstva daju naslutiti da je ovo božanstvo u početku možda bilo muško, no kad su Akađani asimiliralli sumersku kulturu, ono je možda bilo poistovijećeno sa sumerskom božicom, po imenu Inana. Oba božanstva bila su personifikacije planeta Venere. Izuzetna raznolikost značajki Inane-Ištar može značiti da su kroz povijest s njima asimilirana i mnoga druga mjesna božanstva sa svojim svetištima i tradicijama.

Kod zapadnih Semita božici Ištar odgovara Aštarta, premda ih se ne može u svemu poistovijetiti. U kasnijoj grčkoj i rimskoj mitologiji Afrodita i Venera preuzele su s istoka neke tradicije vezane uz Ištar i Aštartu.

Mitovi
------

Glavni je prikaz Ištar onaj vidljiv u sačuvanim himnima i mitovima, koji je prikazuju kao božicu ljubavi i seksualnosti. Upravo je u tom smislu Ištar osobito bliska Inani i ciklusu mitova koji je povezuju s bogom Tamuzom (sumerski Dumuzi).

### Ištarin silazak

Najpoznatiji mit o Ištar naslovljen je *Ištarin silazak*, a sačuvan je na akadskom jeziku. Prema tom mitu, nakon strastvene veze s Tamuzom, Ištar posjećuje »donji svijet« gdje se sukobljuje sa svojom sestrom Ereškigal. Ereškigal ubija sestru Ištar, no njezini je sluge oživljuju i vraćaju na zemlju. Mit ovdje ima različite inačice, no u svakoj od njih Ištar na zemlji ponovno nalazi Tamuza koji nije pokazao nikakvu zabrinutost zbog njezine smrti. Ištar na njega šalje demone koji ga odvlače u donji svijet. Na koncu Tamuz prebiva pola godine u donjem svijetu, a pola godine na zemlji.

Ovaj mit je bio ritualiziran u mezopotamskim kultovima putem svetog vjenčanja, pri čemu se kralj sastajao sa svetom hramskom prostitutkom u spolnom odnosu, što je trebalo naznačiti obnovljenu plodonosnu snagu prirode. Izmjena godišnjih doba viđena je kao odraz Tamuzova boravka u podzemlju ili na zemlji.

Vjeruje se da svetkovina slavljenja nove godine (nogodišnje slavlje), kao početak kalendara, upravo potječe od sumerske svetkovine božice Innana (Ištar), čineći je tako najstarijom svetkovinom na svijetu.

### Ep o Gilgamešu

*Ep o Gilgamešu* donosi sliku prilično hirovite Ištar, koja nastoji zavesti Gilgameša, no ovaj je odvraća navodeći kao razlog način kako je postupala s ostalim svojim ljubavnicima, osobito s Tamuzom.

Himni
-----

Među mnogim himnima upravljenim božici Ištar, djelo naslovljeno *Nin-me-šar-ra* donosi najviše epiteta za Ištar: »Kraljica božanskih propisa, sjajno svjetlo, pravedna žena odjevena u sjaj, ljubljena od Neba i Zemlje.« lol

Povezano
--------

***Ištar*** na Wikimedijinoj ostavi

* Ašur (bog)
* Niniva
* Asirija
**Emilijan** (svetovno *Emil Marinović*, Gornji Miholjac, Slavonija, 10. jul 1902 — Pakrac, 18. januar 1982) je bio episkop Srpske pravoslavne crkve.

Svetovni život
--------------

Episkop Emilijan rođen je 10. jula 1902. u Gornjem Miholjcu u Slavoniji. Bogosloviju je završio u Sremskim Karlovcima, a Bogoslovski fakultet u Beogradu.

Monaški život
-------------

Episkop pakrački Miron rukopoložio ga je 16. septembra 1933. u čin đakona, a sutradan za prezvitera. Do izbora za episkopa bio je bibliotekar Patrijaršijske biblioteke i parohijski sveštenik.

Za vikarnog episkopa marčanskog izabran je 28. maja 1949. i dodeljen mitropolitu zagrebačkom Damaskinu da pomogne u administraciji Eparhijom pakračkom. Za episkopa pakračkog izabran je 12. juna 1951. Kako je 1959. godine Pakračka eparhija preimenovana u Slavonsku, tako je i episkop Emilijan poneo zvanje episkopa slavonskog.

Posle smrti mitropolita Damaskina duže vreme administrirao je Mitropolijom zagrebačkom (1969—77.).

Umro je 18. januara 1982. u Pakracu.

Izvori
------

* Sava Vuković: Srpski jerarsi Arhivirano 2013-12-02 na Wayback Machine-u

Spoljašnje veze
---------------

* Zvanična stranica Eparhije slavonske Arhivirano 2013-08-11 na Wayback Machine-u

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Prethodnik:**Vikentije (Prodanov)** | **vikarni episkop marčanski1949—1951.** | Nasljednik:**Danilo (Krstić)** |
Ovo je članak o sukobu koji je počeo 2015. godine.  Za ranije sukobe sličnog tipa u Jemenu, v. Jemenski građanski rat.  
Trenutna vojna situacija u Jemenu:
  Pod kontrolom Revolucionarnog komiteta
  Pod kontrolom Hadijeve vlade i Južnog pokreta
  Pod kontrolom Ansar al-Šarije/al-Kaide
  Pod kontrolom ISIL-a
**Jemenski građanski rat** je oružani sukob u Jemenu koji se od proljeća 2015. godine vodi između tzv. Vrhovnog revolucionarnog komiteta, koalicije čije jezgro čini pokret tzv. Hutiji/Husiji iz pokreta Ansar Alah koji okuplja šijite (zejdiste) iz sjevernih dijelova zemlje na jednoj strani, i vlade predsjednika Abd al-Rab Mansur al-Hadija na drugoj strani. Sukob je svoje korijene imao u kako u religijskim i plemenskim podjelama u zemlji, tako i u nepravladanim političkim napetostima poslije al-Hadijevog dolaska vlast 2012. godine poslije Arapskim proljećem inspirirane revolucije. Hutiji su do proljeća uspjeli preuzeti vlast nad cjelokupnim područjem nekadašnjeg Sjevernog Jemena te prodrli na jug zemlje, prisilivši al-Hadija da napusti Aden. Potpuno preuzimanje zemlje je spriječila tek oružana intervencija susjedne Saudijske Arabije zbog koje se dio sukoba prenio i na njenu teritoriju. U dijelu Jemena je tokom sukoba značajne dijelove teritorija preuzela radikalna salafistička grupa Ansar al-Šarija, nominalno povezana za al-Kaidom na Arabijskom poluotoku, a čiji su se dijelovi formalno povezali sa ISIL-om.

Vanjske veze
------------

***Jemenski građanski rat (2015–)*** na Wikimedijinoj ostavi

* Demystifying Yemen's Conflict (Midwest Diplomacy) Arhivirano 2015-02-16 na Wayback Machine-u
* Yemen and the Huthis: Genesis of the 2015 Crisis (Asian Affairs Journal)
* Timeline: Yemen (BBC)
* As Saudis Block a Human Rights Inquiry in Yemen, America Stays Quiet. *Vice.* 1 October 2015.
* Yemen: Coalition Bombs Homes in Capital. Human Rights Watch. December 21, 2015.
**Ivan Geometar** ili **Kyriotes** (grčki: ) bio je bizantski pjesnik, vojnik i redovnik. Bio je jedan on najznačajnijih književnika makedonske renesanse.

Biografija
----------

Ivan Geometar je vjerojatno bio plemićkog porijekla, ali ne zna se ništa o njegovoj rodbini. Bio je vrlo dobro obrazovan i služio je bizantsku vojsku prije nego se povukao u redovništvo. Stvarao je za vrijeme vladavine Nikifora II. Foke (963.–969.), Jovana I. Cimiskija (969.–976.) i rane godine vladavine Bazilija II. (976–1025). Kao posljedica toga, njegoo je pjesništvo puno upućivanja na ondašnje bizantske ratove s Bugarima i Rusima, kao i na pobune Varde Sklira i Varde Foke Mlađeg. Među bizantksim carevima najviše je hvalospjeva napisao o Nikeforu II. Foki, a ocrnio je njegovog ubojicu i nasljednika Ivana Cimiskija. U prošlosti su ga netočno identificirali s drugim pjesnikom Ivanom, biskupom Melitene.

Ivan Geometar je pisao i u pjesmi i u prozi. Njegovi su radovi bili epigrami, uključujući i zbirku *Paradeisos* ("Raj"), himne Djevici Mariji, *encomium* stablu hrasta, djela u prozi o retorici, oratorije i egzegeze.

Izdanja
-------

Prvo izdanje njegovih pjesama objavio je 1841. na temelju rukopisa *Paris. suppl. gr. 352* iz 13. vijeka, ali njegovo je izdanje bilo prepuno grešaka. Novo prerađeno izdanje s prijevodom na francuski objavila je Émilie Marlène van Opstall 2008.

Izvori
------

* Kazhdan, Alexander (1991). „John Geometres". u: Kazhdan, Alexander. *The Oxford Dictionary of Byzantium*. New York and Oxford: Oxford University Press. p. 1059. ISBN 978-0-19-504652-6.
* Vasiliev, A. A. (1958). *History of the Byzantine Empire, 324–1453, Volume I*. THe University of Wisconsin Press. ISBN 9780299809256.

Dodatna literatura
------------------

* Lauxtermann, Marc D. (2003). „Appendix I. The Poems of John Geometres". *Byzantine Poetry from Pisides to Geometres: Texts and Contexts, Volume I*. Wiener Byzantinistische Studien XXIV/1. Vienna: Verlag der Österreichischen Akademie der Wissenschaften. str. 287–296. ISBN 978-3-7001-3150-2.
**Laagri** je ruralni grad (alevik) od 5,165 stanovnika na sjeveru Estonije u Okrugu Harju.

Geografske karakteristike
-------------------------

Laagri se nalazi udaljen 13 km jugozapadno od centra Tallinna, tako da je zapravo samo predgrađe glavnog grada.
Kroz grad protiče riječica Pääsküla, koja formira granicu sa Tallinnom, odnosno sa njegovim istoimenim kvartom Laagri.

Historija
---------

Historija Laagrija usko je povezana je sa selom *Pääsküla*, koje je prvi put dokumentirano u danskom popisu mjesta 1241.

Za Prvog svjetskog rata u Pääsküli se nalazio zarobljenički logor Ruskog Carstva, čiji su zarobljenici bili uključeni u izgradnju pomorske baze *Peeter*.
U to vrijeme pored logora nastala je neslužbena stanica na pruzi Tallinn-Paldiski.

Službena željeznička stanica pod imenom *Laagri* osnovana je nakon rata 1928.
U to vrijeme sve više se počelo koristiti ime Laagri, umjesto Pääsküla.

Nakon Drugog svjetskog rata, za Estonske Sovjetske Socijalističke Republike, dio naselja sjeverno od riječice Pääsküla 1968. pripojen je Tallinnu, to je današnji kvart Laagri.
Ostatak Laagrija izrastao na nekadašnjoj državnoj farmi Lenjin i kod sela Pääsküla, dobio je 1977. status grada.

Privreda
--------

Najveće poduzeće je *AS Grader Service* koje proizvodi građevinski materijal, uz to postoji čitav niz manjih firmi, koje se bave preradom drva, metala, transportom i servisiranjem automobila.

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5  „*Laagri in Saue (Harju)*" (engleski). City population. Pristupljeno 25.11. 2021.
2. 1 2 3   „Laagri (alevik)" (estonski). Eesti Entsüklopeedia. Pristupljeno 25.11. 2021.
3. 1 2 3 4 5 6   „Laagri alevik" (estonski). Saue vald. Pristupljeno 25.11. 2021.

Vanjske veze
------------

* *Laagri alevik* (na portalu Saue vald) (`et`)
| Kraljevi Jude |
| --- |
| * + **Saul**
* + **David**
	+ **Solomon**
	+ Roboam
	+ Abijam
	+ Asa
	+ Jozafat/Jošafat
	+ Jehoram/Joram
	+ Ahazija
	+ Athalija
	+ Joaš
	+ Amazija
	+ Uzija
	+ Jotam
	+ Ahaz
	+ Ezekija
	+ Manaseh/Manasija
	+ Amon
	+ Josija/Jošija
	+ Joahaz
	+ Jehoiakim
	+ Jehoiahin
	+ Zedekija

---

Ova kutijica: pogledaj • razgovor • uredi |

Josija sluša čitanje zakona, slika Juliusa Schnorra von Carolsfelda
**Josija**, **Jošija** ili **Yoshiyahu** (hebrejski: **יֹאשִׁיָּהוּ**, moderni: *Yošiyyáhu* tiberijski: *Yôšiyyāhû* ; "pomaže ga Bog") bio je kralj Juide, sin Amona i Jedide, kćri Adaje od Bozkatha. Djed mu je bio kralj Manaseh, koga Josijini izvori krive da se okrenuo od izraelitske vjere te čeka preuredio Hram za idolatrijsku službu. Josiji neki historičari pripisuju da je uspostavio jevrejske svete spise kao dio deutoronomske reforme koja se zbila za njegove vladavine.

William F. Albright mu je vladavinu datirao u 640. pne.-609. pne. dok E. R. Thiele spominje datume 641. pne.-609. pne.. Glavni izvor podataka o njegovog vladavini su *2 Kraljevi* 22-23 i *2 Ljetopisi* 34-35, kao i brojni dokumenti koje su arheolozi datirali u Judu njegovog vremena, uključući brojne pečatnjake datirane u doba njegove vladavin

Vladavina
---------

Biblija navodi kako je Josija na vlast došao "voljom naroda", te da je u 18. godini vladavine počeo poticati podanike da štuju jedino Jahvea. Iste je godine dao uništiti sve idole, odnosno kipove Baala i Ašeraha koji su se nalazili u Hramu. Svećenici tih kultova su pobijeni, a onima koji su bili sahranjeni su iskopane i spaljene kosti. Josija je progonio idolopoklonike u ostatku Jude. Istovremeno je vrhovni svećenik Hikija prikupio poreze kako bi popravio Hram, zanemaren u doba vladavine Maneseha i Amona.

Dok je Hikija čistio robu s blagom u Hramu, pronašao je spis Tore. Potom ga je dao kralju koji ga je poslije pročitao jeruzalemskom narodu kao Ponovljeni zakon.

U doba Josijine vladavine, počela je slabiti asirska moć, te su Juda i njen kralj iskoristili priliku kako bi ponovno stekli ne samo nezavisnost, nego i proširili teritoriju Jude na područje nekadašnjeg Izraela.

Smrt
----

Josija se godine 609. pne. suprotstavio egipatski faraonu Nehou II koji je tada pokušao spasiti posljednje uporište svojih asirskih saveznika u Harranu. Josija, koji je tada bio u savezništvu s Babiloncima, ga je pokušao zaustaviti. Došlo je do bitke u kojoj su Egipćani pobijedili, a Josija smrtno ranjen.

Smrt Josije, koji se smatrao jednim od najpravednijih i najbogobojaznijih kraljeva, predstavljala je težak udarac za judaizam i za kraljevstvo. Juda je potpala pod egipatski uticaj, a njeni vladari su se vratili politeizmu.

Eksterni linkovi
----------------

***Josija*** na Wikimedijinoj ostavi

* Jewish Encyclopedia: Josiah
* Catholic Encyclopedia: Josias
* Josiah -- Old Testament Model of the Shepherd as Leader by Raymond Ziebell Arhivirano 2008-05-12 na Wayback Machine-u

|
|  |
| Josija **Kuća Davidova**bočni ogranak od **Pleme Juda** |
| Kraljevske titule |
| Prethodi:**Amon** | **Kralj ude**Thiele: 641. pne. – 609. pne.Albright: 640. pne. – 609. pne. | Slijedi:**Jehoahaz** |
{{Muzičar

```
|ime = Ivan "Ivica" Maksimović
```

|slika = IvicaMaksimovic.jpg

```
|širina_slike = 270p
|pejzažno = 
|boja_pozadine = solista
| datum_rođenja = 12. avgust 1962.
| mesto_rođenja = Jagodina
| država_rođenja = Flag of Socijalistička Federativna Republika Jugoslavija SFRJ
| datum_smrti = [[7. Novembar]2019.
| mesto_smrti = Jagodina 
| država_smrti = Flag of Srbija 
|instrument = Gitara
|žanr = Rok, folk, pop
|aktivni_period = 1978 -
|vezani_članci = 
```

}}
**Ivan "Ivica" Maksimović** bio je srpski rok, folk i pop gitarista. On je takođe bio kompozitor, aranžer tekstopisac i glumac.  Svirao je u jugoslovenskom hard rok bendu "Metro", pop-folk bendu "Ljute papričice" i do svoje smrti bio je član The No Smoking Orchestra Emira Kusturice.

Biografija
----------

Ivan "Ivica" Maksimović je rođen 12. avgusta 1962, u Jagodini. Ivan je počeo da svira gitaru 1971, inspirisan muzikom Dip Parpla i Led Zepelina. Počeci njegovog stvaralačkog rada vezuju se za rad benda "Metro". Kasnije je svirao sa dosta muzičara, od najmanjih do najvećih klubova, salama i stadionima. Kao studijski muzičar snimio je veliki broj ploča, kaseta i CD-a.

Ivica takođe svira i druge žičane instrumente, kao što su: buzuki, baglama, saz i oud. 

Od 2003. sreo se sa svetski poznatim filmskim režiserom, gitaristom i kompozitorom Emirom Kusturicom i počeo da svira sa njim u bendu Emir Kusturica &TNSO

Spoljašnji linkovi
------------------

* last.fm
* youtube.com
**Liga socijaldemokrata Vojvodine** (LSV) je regionalistička stranka lijevog centra koja djeluje u srpskoj pokrajini Vojvodini.

Osnovana je 14.7. 1990. kao pokrajinska podružnica kratkotrajne Lige socijaldemokrata Jugoslavije. 1990-ih je bila poznata po zalaganju za veću autonomiju Vojvodine u Srbiji, kao i oštrom suprotstavljanju režimu Slobodana Miloševića. Politički protivnici je često optužuju za separatizam.

Trenutno predstavlja dio vladajuće koalicije u skupštini AP Vojvodine, a u Skupštini Srbije ima 4 poslanika koje je 2007. osvojila u koaliciji s LDP, GSS i SDU. 

Na izborima 2008. će nastupiti u koaliciji na čelu sa Demokratskom strankom.

Rezultati na parlamentarnim izborima
------------------------------------

Na parlamentarnim izborima 2007. godine je u koaliciji sa LDP-om, GSS-om i SDU-om osvojila 4 poslanička mesta u Narodnoj skupštini Srbije.

Na parlamentarnim izborima 2008. godine je u sastavu Koalicije za evropsku Srbiju osvojila 5 poslaničkih mesta u Skupštini.

Na parlamentarnim izborima 2012. godine je u sastavu koalicije Izbor za bolji život osvojila 5 poslaničkih mesta u Skupštini.

Na vanrednim parlamentarnim izborima 2014. godine stranka je izašla na izbore u koaliciji sa strankom, Novom demokratskom strankom — Zeleni - Zelenim Srbije, Zajedno za Srbiju Dušana Petrovića, Demokratskom zajednicom vojvođanskih Mađara, Zajedno za Vojvodinu i Demokratskom levicom Roma. RIK-u je bila prijavljena pod rednim brojem 11. pod imenom „*Boris Tadić — Nova demokratska stranka — Zeleni, LSV — Nenad Čanak, Zajedno za Srbiju, VMDK, Zajedno za Vojvodinu, Demokratska levica Roma*", stranka je osvojila šest poslaničkih mesta u Skupštini Republike Srbije.

Vidi još
--------

* Spisak levičarskih partija u Srbiji

Eksterni linkovi
----------------

***Liga socijaldemokrata Vojvodine*** na Wikimedijinoj ostavi

* LSV Arhivirano 2008-10-02 na Wayback Machine-u - službena stranica
**Istočnopacifički dupin** (lat. *Stenella longirostris*) pripada porodici oceanskih dupina. Poznat je po svojim akrobatskim vratolomijama u zraku.

Rasprostranjenost
-----------------

Obitava u toplim vodama, većinom tropskim morima između 40° sjeverne i 40° južne zemljopisne širine. Podvrsta *Stenella longirostris longirostris* javlja se uglavnom oko otoka u Atlantiku, u Indijskom oceanu te u zapadnom i središnjem Pacifiku. Najjužnije je uočen na Novom Zelandu. Podvrsta *Stenella longirostris orientalis'* nastanjuje [pelagij|[pelagično]] područje u istočnom Pacifiku, a podvrsta *Stenella longirostris centroamerica* obitava u epikontinentalnom pojasu istočnoga Pacifika u zoni Tehuantepecskoga zaljeva na obali Kostarike. Najmanja podvrsta *Stenella longirostris roseiventris*, živi u Tajlandskom zaljevu i plitkim morima jugoistočne Azije.

Izgled
------

Ima dugu vitku glavu i izrazito visoku leđnu peraju trokutastoga oblika. Četiri podvrste ovoga dupina, razlikujući se uglavnom po obliku tijela, veličini i boji. Odrasli teže 45-75 kilograma i mogu narasti 1,3-2 metara. Boja tijela je crna ili tamno siva, a donji dio tijela je blijede ili bijele boje. Rubovi očnih kapaka i usne su crne.

Ponašanje
---------

Živi u grupama, koje mogu imati nekoliko stotina do tisuća članova. Hrani se malom ribom i glavonošcima, za kojima traga u srednjim dubinama. Lovi noću, s izuzetkom podvrste *Stenella longirostris roseiventris*, koja se hrani na hridima tijekom dana. Kada skače iz vode, skoči do tri metra iznad vode, a tijelo se savija, kovitla ili rotira oko uzdužne osi do sedam puta tijekom jednog skoka. Značaj ovog ponašanja je nepoznat. *Stenella longirostris roseiventris* isključivo nastanjuje koraljne grebene.

Ugroženi su zbog izlova. Podvrsta *Stenella longirostris orientalis* je najviše ugrožena.

Izvori
------

1. ↑  Bearzi, G. Bjørge, A. Forney, K.A. Hammond, P.S. Karkzmarski, L. Kasuya, T. Perrin, W.F. Scott, M.D. Wang, J.Y. , Wells, R.S. & Wilson, B.. Stenella longirostris. IUCN Red List of Threatened Species, 2012.
Kompleks kobalta sa pet liganda, [HCo(CO)4] 
U koordinacionoj hemiji, **ligand** je jon ili molekul koji se vezuje za centralni atom metala i formira koordinacioni kompleks. Formiranje veze između metala i liganda se generalno sastoji od doniranja jednog ili više elektronskih parova liganda. Priroda vezivanja metala i liganda može da bude u različitom delu opsega koji ide od kovalentne do jonske veze. Red veze metala i liganda može da bude od jedan do tri. Ligandi se mogu smatrati Luisovim bazama, mada je u retkim slučajevima mogu da poprime suprotnu ulogu.

Metali i metaloidi su vezani za ligande u virtualno svim okolnostima. Gasoviti "goli" metalni joni se mogu formirati samo u visokom vakuumu. Ligandi u kompleksu diktiraju reaktivnost centralnog atoma. Oni u znatnoj meri uslovljavaju brzinu supstitucije liganda, reaktivnost i redoks. Izbor liganda je kritična odluka u mnogim oblastima hemije, kao što su bioneorganska i medicinska hemija, homogena kataliza, i hemija životne sredine.

Ligandi se mogu klasifikovati na više načina koristeći: njihov naboj, njihovu veličinu, identitet koordinacinog atoma, i broj elektrona koji doniraju oni metalu. Veličina liganda se izražava konusnim uglom.
**Zaklada za istinu o Bliskom Istoku** (engl. , akr. **EMET**) je američka desničarska, neokonzervativna i neocionistička lobistička organizacija. Utemeljena je 2005. godine od strane Sarah Stern, aktivistkinje koja se politički angažirala 1993. zbog protivljenja sporazumu iz Osla odnosno mogućnosti osnutka palestinske države.

EMET se istaknuo 2008. godine kada je uz financijsku pomoć zaklade Donors Capital Fund (DCF) sudjelovao u raspačavanju anti-islamskog propagandnog filma *Opsesija: Rat radikalnog islama protiv Zapada* po Sjedinjenim Državama. U ovoj kampanji angažirali su se i izraelski diplomati, neokonzervativni aktivisti i kršćanska cionistička organizacija CUFI na čelu s Johnom Hageeom.

Članovi i savjetnici EMET-a su Sam Brownback, Doug Lamborn, Brad Sherman, Mosab Hassan Yousef, Amil Imani, Joseph Lieberman, Jon Kyl, Walid Phares, Tawfik Hamid, James Woolsey, Wafa Sultan, Farid Ghadry, Zeyno Baran, Cal Thomas, Sarah Stern, Jeane Kilpatrick, Yoram Ettinger, Lenny Ben-David, Daniel Pipes (MEF), Meyrav Wurmser (bivša članica MEMRI-ja), David Wurmser, Frank Gaffney (CSP), James Woolsey, Caroline Glick i Larry Greenfield.

Izvori
------

1. 1 2 3 4  (`en`) Lean, Nathan (2012). *The Islamophobia Industry: How the Right Manufactures Fear of Muslims*. London; New York: Pluto Press; Palgrave Macmillan. str. 131. ISBN 9780745332536. OCLC 809781135.
2. ↑  (`en`) Safi, Omid (2011). „2. Who Put Hate in My Sunday Paper?: Uncovering the Israeli-Republican-Evangelical Networks behind the "Obsession" DVD". u: Aslan, Reza; Tapper, Aaron J. Hahn. *Muslims and Jews in America: Commonalities, Contentions, and Complexities*. New York: Palgrave Macmillan. str. 20-22. DOI:10.1007/978-0-230-11904-8\_3. ISBN 9780230108615. OCLC 664352361.

Vanjske veze
------------

* (`en`) Službene stranice EMET-a
Elija Petina, *Promptuarii iconum insigniorum*
**Elija Petina** (latinski: , 1. vijek nove ere) bila je druga žena rimskog cara Klaudija. Njen biološki otac bio je Sekst Elije Kat, konzul 4. godine n.e. dok joj je majka danas nepoznata.

Porodica
--------

Rođena je u porodici Elija Tuberonaca, i tako je očito poticala od Kvinta Elija Tuberona, konzula 11. g. pne. Njen je otac možda umro kad je bila vrlo mlada, jer ju je odgojio rođak - prefekt pretorijanske garde Lucije Sej Strabon, biološki otac njenog adoptivnog brata Lucija Elija Sejana, zapovednika pretorijanske garde pod carem Tiberijem.

Elija Petina udala se za budućeg cara Klaudija 28. godine kao njegova druga supruga. Njihovo jedino dete bila je kćerka Klaudija Antonija, rođena 30. godine. Klaudije se razveo od Paetine posle oktobra 31. godine, kada je njen adoptivni brat pao u nemilost i bio ubijen. Prema Svetoniju, Klaudije se razveo od Petine zbog nekih lakših prestupa. Neki su sugerisali da bi se ovi blagi prestupi mogli zapravo odnositi na Petininu "mentalnu okrutnost" prema Klaudiju.

Godine 48. nove ere, nakon pogubljenja Klaudijeve treće žene Valerije Mesaline, Klaudije je razmišljao da se oženi po četvrti put. Klaudijev oslobođenik Tiberije Klaudije Narcis mu je predložio ponovni brak sa Petinom i podsetio ga da već imaju zajedničko dete. Narcis je takođe izjavio da će Petina ceniti Antoniju pored Klaudija Oktavije i Britanika, Klaudijeve dece sa Mesalinom. Ali jedan drugi oslobođenik, Gaj Julije Kalist, bio je protiv toga da se Klaudije ponovo oženi Petinom rekavši Klaudiju da se već jednom razveo od nje; Kalist je rekao da će je ponovna udaja za cara učiniti još bahatijom. Kalist je predložio Loliju Paulinu, Kaligulinu treću ženu. Treći oslobođenik, Marko Antonije Palant, preporučio je Klaudijevu nećakinju i Kaligulinu sestru, Agripinu Mlađu, koja je takođe imala dete iz prethodnog braka, budućeg cara Nerona. Na kraju je izabrana Agripina.

Opisi u umetnosti
-----------------

Petinu je igrala Liane Aukin u TV seriji iz 1976. godine *Ja, Klaudije*.

Izvori
------

* Svetonije,*Životi dvanaest careva*, "Klaudije".
* Tacit, *Anali*.