recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
***Riigikogu*** (srpskohrvatski: "Državna skupština") je jednodomni nacionalni parlament Republike Estonije. *Riigikogu* je središte zakonodavne vlasti u Estoniji, a s obzirom na snažnu parlamentarnu strukturu republike, ujedno je i najvažnija politička institucija u zemlji. Uz osnovne zakonodavne ovlasti, *Riigikogu* je zadužen i za izbor premijera, predsjednika Vrhovnog suda te (najčešće sam, ali uz moguće sudjelovanje predstavnika lokalne vlasti u širem izbornom kolegiju) predsjednika. *Riigikogu* također odobrava i ratificira međunarodne sporazume, nadzire rad vojske, donosi proračun, nadzire rad izvršne vlasti i slično. 

Prvi estonski parlament utemeljen je 23. travnja 1919. godine, kada je Estonska ustavotvorna skupština započela sa zasjedanjem. Prvi izabrani *Riigikogu* zasjedanje je započeo 1920. godine, a do 1938. godine organizirano je ukupno pet izbora za zastupnike. Do 1938. godine, *Riigikogu* je bio jednodoman; iste godine, ustavnim je promjenama podijeljen na dva doma - Poslanički dom (estonski: *Riigivolikogu*) kao donji, te Nacionalno vijeće (estonski: *Riiginõukogu*) kao gornji dom. Uloga parlamenta varirala je značajno za Prve Republike. 

Od 1940. do 1990. godine, ulogu parlamenta preuzeo je Vrhovni sovjet Estonske SSR, a od 1990. do 1992. godine to je obnašalo Vrhovno vijeće Republike Estonije. Prema Ustavu iz 1992. godine, *Riigikogu* je ponovno uspostavljen kao jednodomni parlament sa 101 zastupnikom.

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 130330092
* LCCN: n92109479
* ISNI: 0000 0004 0467 3261
* CiNii: DA1033238X

 |
**Proizvodnja soli u Tuzli** kao industrijsko naslijeđe, proglašeno je za nacionalni spomenik Bosne i Hercegovine. 

Nacionalni spomenik čine tri cjeline: 

* Stara solana Kreka u Tuzli u centru grada, sa dimnjakom, radionicama i Zgradom sa skladištem rijetkih materijala i Muzej soli sa pokretnim naslijeđem u krugu Fabrike soli Tuzla.
* Pumpna stanica i slani bunari na brdu Borić
* Solni bunar iz osmanskog perioda u centru grada na Solnom trgu.
*

Historija
---------

Arheološki materijal, sa lokaliteta Gornja Tuzla svjedoči o postojanju neolitskog naselja. Riječ je o posudi, kod koje je obod uvučen prema unutrašnjosti, a dno je šiljasto. Danas se arheolozi slažu da su tuzlanski izvori soli bili glavni razlog velikog naseljavanja područja centralnog Balkana u doba Starčevačke i Vinčanske kulture. Nema dokaza da su Rimljani eksploatisali so, mada je nazivaju imenom *To Salines*. Prvi pisani pomen imena ovog grada veže se za bilješku Konstantina Porfirogeneta koji u djelu *De administrando imperio* Tuzlu naslovljava imenom *Salenes*. Tek su u periodu srednjeg vijeka zabilježeni prvi podaci o proizvodnji soli u Tuzli. Današnje područje Tuzle u to vrijeme je pripadalo staroj bosanskoj Župi Soli. Prvi pisani podatak o soli u ovom kraju potiče iz 1189. godine i potpisan je između bana Kulina i Dubrovčana.

Osmanlije su po svom dolasku, 1474. godine, izgradili prve solne bunare duboke 60 metara. Iz njega se crpila slana voda, koja se poslije iskuhavala u željeznim tavama ispod kojih je gorjela vatra.

Maksimalna količina proizvedene soli bazirana na tehnologiji vakuum-uparavanja je 201.890 tona soli 1974. godine.
Zatvaranjem solnih bunara u maju 2007. godine na reviru Hukalo – Bukovčić, iz kojih je crpljena slana voda, otklonjeni su uzroci slijeganja tla u gradu Tuzli koji su iznosili u prosjeku 10 metara.

Uređen je Solni trg kao savremeni izložbeni prostor – stilizirana sojenica sa muzejskom postavkom koja prikazuje način proizvodnje soli u neolitskom i osmanskom periodu.

Tehnološki postupak iz XX vijeka
--------------------------------

Slana voda sa izvorišta je sonovodom doticala u kazane do visine od 45 cm, grijanim na ugalj. Ispod svakog kazana, zidane su od vatrostalne opeke po tri peći sa ložištima. Tu se vršilo ukuvavanje slane vode do kristalizacije soli u obliku kaše. Uz pomoć čaklji so se izvlačila u korito i na cjedilište, gdje se obavljalo grubo odstranjivanje vlage. Slijedio je transport do centrifuge gdje se količina vlage u soli smanjivala na nivo od 7 do 2 %. Centrifugirana sol se dalje prenosila gumenim kašikastim elevatorima u rotacionu sušaru. Sušara je radila na principu ubacivanja vazduha i soli u komoru gdje bi se sol dodatno osušila. Nakon ovog tretmana sol se pakovala.

Literatura
----------

* Nenad N. Tasić Beograd, ANUBiH, Godišnjak 2007 - NEOLIT U SJENCI - JOŠ JEDAN OSVRT NA STARČEVAČKA NASELJA U BOSNI

Vanjski linkovi
---------------

* Solana Tuzla Arhivirano 2014-05-20 na Wayback Machine-u
* Historija Arhivirano 2016-06-17 na Wayback Machine-u


|  |  |
| --- | --- |
|  | ***Portal Bosna i Hercegovina***  |
**José Joaquín de Viana** (Lagrán, 3. jun 1718. - Buenos Aires, 14. decembar 1773.) bio je španjolski oficir koji je u dva mandata od 1751. do 1764. i od 1771. do 1773.bio guverner Montevidea.

Biografija
----------

Na taj položaj postavio ga je španjolski kralj Fernando VI, koji je 1750. sklopio sa Portugalom Madridski ugovor kojim je dogovoreno teritorijalno razgraničenje.
Taj je ugovor izazvao pobunu Guaraní indijanaca koji su dotad živjeli po Jezuitskim misijama.

Kad je u martu 1751. kao pukovnik preuzeo dužnost guvernera novoformiranog Governata Montevideo krenuo zajedno sa Portugalcima u kampanje protiv [GuaraníGuarani|njih]]. Nakon pobjeda 1754. i 1756. kad je ubio indijanskog [[Cacique|caciqa Sepé Tiaraju, Guarani su definitivno poraženi u martu 1756.
Da se osigura od mogućih novih pobuna, organizirao je njihova preseljenja u nova naselja koja je osnovao; Salto i Maldonado.

Dobro je surađivao sa prva dva kapetan generala Vicekraljevstva Rio de la Plata, ali se sa trećim Pedrom de Cevallosom posvadio i zatražio kralja da ga premjesti. Kralj mu je to odobrio u junu 1761. ali je umro čekajući da stigne njegov zamjenik.

Izvori
------

1. 1 2 3 4   „*José Joaquín de Viana Sáenz de Villaverde*" (španjolski). Real Academia de la Historia. Pristupljeno 18.11.2023.

Vanjske veze
------------

* *José Joaquín de Viana Sáenz de Villaverde* (na portalu Real Academia de la Historia) ()
**Majd ad-Dīn Usāma ibn Murshid ibn ʿAlī ibn Munqidh al-Kināni al-Kalbi** (također **Usamah**, **Ousama**, itd.; arapski: **أسامة بن منقذ**‎) (r. 4. jula 1095 – 17. novembra 1188) bio je srednjovjekovni muslimanski pjesnik, književnik, faris (profesionalni ratnik) i diplomat iz dinastije Banu Munqidh iz Shaizara u sjevernoj Siriji. Rani život mu je koincidirao s usponom nekoliko znamenitih muslimanskih dinastija, kao i posljedicama Prvog križarskog rata i uspostavom križarskih država.

Bio je nećak emir Shaizara i pretpostavlja se da je trebao naslijediti titulu, ali je 1131. prognan s dvora te ostatak života proveo služeći druge vladare. Bio je dvorjanin Burids, Zengida i Ajubida u Damasku, služeći znamenitog Zengija, Nur ad-Dina i Saladina u periodu od preko pedeset godina. Neko vrijeme je proveo i na fatimidskom dvoru u Kairu, kao i među Artukidima u Hisn Kayfi. Često se miješao u dvorsku politiku, te je prognan i iz Damaska i iz Kaira.

Za vrijeme života je bio najpoznatiji kao pjesnik i *adib* ("čovjek od slova"). Pisao je mnoge zbirke poezije kao *Kitab al-'Asa* ("Knjiga štapova"), *Lubab al-Adab* ("Jasle rafiniranja") i *al-Manazil wa'l-Diyar* ("Staništa i zgrade") te zbirke vlastite poezije. Suvremenim čitateljima je najpoznatiji kao autor *Kitab al-I'tibar* ("Knjiga učenja po primjerima" ili "Knjiga kontemplacije"), koja sadrži opsežne prikaze križara sa kojima je često imao posla, a neke od njih smatrao prijateljima, iako je općenito držao da su barbarski stranci.

Većina porodice mu je stradala kada je zemljotres pogodio Shaizar 1157. Umro je u Damasku 1188. godine, u dobi od 93 godine, što je bila prilična rijetkost za tadašnje doba.

Izvori
------

1. ↑  *Majd ad-Din* je počasna titula što znači "slava vjere". Osobno ime *Usama* znači "lav". Murshid mu je bio otac, Ali djed, a Munqidh pradjed. Porodica Munqidh je pripadala Kinanahima od Kalba preko Qudhaae. Paul M. Cobb, *Usama ibn Munqidh: Warrior-Poet in the Age of Crusades* (Oxford: Oneworld, 2005), p. 4.
2. ↑  Prema Ibn Khallikanu rođen je 27. Jumada al-Thani godine 488. AH a umro 23. ramazana 584 AH. *Ibn Khallikan's Biographical Dictionary*, trans. William MacGuckin, Baron de Slane, vol. 1 (Paris: 1842), p. 179. Gregorijanski datumi su prema Cobb, *Usama ibn Munqidh*, p. 4.

Vanjske veze
------------

* Excerpts from Usamah's Autobiography Arhivirano 2014-08-14 na Wayback Machine-u
* Niall G. F. Christie: The Presentation of the Franks in Selected Muslim Sources from the Crusades of the 12th Century Arhivirano 2006-08-19 na Wayback Machine-u
* Hartwig Derenbourg, *Ousâma ibn Mounkidh, un émir syrien au premier siècle des croisades*, pt. 1, *vie d'Ousâma*; pt. 2, Arabic text of the Kitab al-I'tibar.
|  |
| --- |
| **Rat** |
| Vojna historija |
| Ere |
| Prahistorija · Antika · Srednji vijek  Barut · Industrija · Moderna |
| Ratište |
| Informacije · Kopno · More · Svemir · Zrak |
| Bojišta |
| Arktik · Cyberspace · Džungla  Grad · Pustinja · Planina |
| Oružja |
| Artiljerija · Biološki rat · Konjica ·Kemijski Elektronski · Pješadija · Mehanizirani · Nuklearni  Oklopni · Podmornice· Specijalni  Radiološki · Skije |
| Taktike |
| Amfibijska · Asimetrična · Fortifikacija · Gerila  Invazija · Iscrpljivanje · Konjička · Konvencionalno  Manevar · Nekonvencionalna ·Opsada ·Prsa u prsa  Sadejstvo · Rovovska · Totalna  |
| Strategija |
| Ekonomska · Strategija · Operatika |
| Organizacija |
| Lanac komandiranja · Formacije  Činovi · Jedinice |
| Logistika |
| Oprema · Materijal · Linija snabdijevanja |
| Pravo |
| Vojni sud · Ratni zakoni · Okupacija  Tribunal · Ratni zločin |
| Vlada i politika |
| Regrutiranje · Coup d'état  Vojna diktatura · Ratno stanje  Militarizam · Vojna vlada |
| Vojne studije |
| Vojna akademija · Vojna nauka  Polemologija · Filozofija rata  Mirovne i studije konflikta |
| Popisi |
| Autori · Bitke · Građanski ratovi  Komandanti · Invazije · Operacije  Opsade · Prepadi · Taktike · Teoretičari  Ratovi · Ratni zločini · Ratni zločinciOružja · Pisci |

**Artiljerija** je naziv za rod kopnene vojske kome je svrha obavljanje borbenih zadataka uz pomoć artiljerijskih oruđa. Često se naziva *Kraljicom bitke*.

Iako se pojava artiljerije obično vezuje uz razvitak vatrenog oružja, ona je postojala i u ranijem periodu u obliku različitih naprava za ispaljivanje velikih projektila na daljinu (tzv. bacačke sprave), najčešće u svrhu rušenja neprijateljskih fortifikacija u tvrđavskom ratovanju. Zbog slabe mobilnosti, preciznosti i brzine ispaljivanja ispočetka je gotovo isključivo korištena kao opsadna artiljerija.

S vremenom je razvitak metalurgije, odnosno nešto lakših i mobilnijih tipova artiljerijskog oruđa doveo do stvaranja poljske artiljerije, koja se s vremenom počela odvajati od pješadije naoružane streljačkim naoružanjem, te počela igrati sve važniju ulogu u bitkama na otvorenom polju. Artiljerija je do 20. vijeka stekla takav domet i razornu moć, da joj se pripisuje većina ljudskih gubitaka u prvom svjetskom ratu.

Artiljerija se, s obzirom na težinu oruđa, dijeli na i laku i tešku artiljeriju, a po namjeni, uz poljsku artiljeriju postoje još i:

* protivtenkovska artiljerija;
* protivavionska artiljerija;
* obalna artiljerija.

Brodska artiljerija je naziv za artiljerijska oružja koja sačinjavaju naoružanje pojedinog ratnog broda.

Artiljerijske jedinice koje se sastoje samohodnih artiljerijskih oruđa se nazivaju samohodna artiljerija.

***Artiljerija*** na Wikimedijinoj ostavi
Šehitluci – Pogled na Banjaluku
**Šehitluci** je naziv uzvisine (431 m) – brda iznad Banjaluke, koje u lancu sa Ponirom i Starčevicom dominira na južnim i jugoistočnim padinama Čemernice. Putna komunikacija od centra grada do njegovog vrha duga je oko 5 km. Ispod Šehitluka, na jugoistoku je stari dio Banjaluke – Gornji Šeher, kroz koji protiče Vrbas.

Uz Vrbas prolazi magistralna cesta M-16. Nekada su ova brda bila obrasla hrastovo-grabovom šumom i (pošumljenim) crnim borom, a danas (2017.) krčenjem su naprevljeni prostori za privatne kuće, uz koje ide i ostala komunalna infrastruktura (asvaltirani put, struja, vodovod i ostali priključci). Ta (vjrovatno) divlja naselja su već premašila polovinu jugoistočnih padina Ponira i Starčevice.

Prema sjeveroistoku, u podnožju ovih brda, preko Vrbasa počinje Banjalučko polje, koje se završava negdje na početku Lijevča. Idući uz rijeku Vrbanju, magistralnom cestom M-4, dolazi se u prigradsko banjalučko naselje Vrbanju.

Sa kompleksa Starčevica – Ponir – Šehitluka teče nekoliko potočića i potok Ponir, lijeva pritoka Vrbanje, čije je ušće sjeverno od Vrbanje, prema Banjaluci. U rejonu njegovog ušća, u Vrbanju se ulijevalju i njene desne pritoke Jazavčev i Zavrduški potok

Ime
---

Prema neprovjerljivim pripovijedanjima, prilikom jednog od čestih upada Austrijanaca na teritorij Kobaške Kapetanije, krajem 18. stoljeća, u pružanju otpora uljezima, poginulo je nekoliko banjalučkih Muslimana. Njih dvojica ili trojica su ukopana na brdu iznad Gornjeg Šehera, gdje je kasnije podignuto turbe. Nakon Prvog svjetskog rata, taj spomen objekat je spaljen. Nakon toga, 1933.godine je Opštinska administracija podigla je omanju piramidu u znak sjećanja na **šehite** , blizini šumarske kuće koja je podignuta 1938. odkada se udomaćio naziv Šehitluci. Inače, širom Bosanske Krajine, za poginule pravednike u časnoj borbi za dobro i pravdu, uobičajen je naziv *šehit*

Historija
---------

Na vrhu Šehitluka nalazi se spomenik bosanskokrajiškim partizanima koji su pali za vrijeme Drugog svjetskog rata (1941—1945). Spomenik (visine 13 m i dužine 24 m) kreirao je akademski kipar Antuna Augustinčić, jedan od najpoznatijih jugoslovenskih kipara i majstora memorijskih objekata u bivšoj državi.

Povezano
--------

* Banja Luka
* Vrbas
* Vrbanja
* Čemernica

Vanjaki linkovi
---------------

***Šehitluci*** na Wikimedijinoj ostavi

1. ↑
2. ↑  Vojnogeografski institut, Izd. (1955): Banja Luka (List karte 1:25.000, Izohipse na 10 m). Vojnogeografski institut, Beograd.
3. ↑  Spahić M. et al. (2000): Bosna i Hercegovina (1:250.000). Izdavačko preduzeće „Sejtarija", Sarajevo.
4. ↑  ] Luka/.
5. ↑  Mučibabić B. ur. (1998). *Geografski atlas Bosne i Hercegovine*. Sarajevo: Geodetski zavod BiH. ISBN 9958-766-00-0.
**Santiam**.- Maleno, slabo poznato Kalapooian pleme nekad nastanjeno duž rijeke Santiam ( Arhivirano 2005-11-17 na Wayback Machine-u) u Oregonu. Značenje imena je nepoznato. Njima srodni Atfalati nazivali su ih Aha'lpam. 

Indijanci Santiam bili su polu-nomadi koji u živjeli od kopanja korijenja camas  Arhivirano 2005-10-17 na Wayback Machine-u i lova. Njihovo lovište bilo je upravo istočno od današnjeg grada Albany prema planinama Cascade. Lov na jelene kod ovih Indijanaca bio je kolektivan, životinju koju bi hvatali okružili bi je i ubili strijelama. Ove strelice ponekada su imale vršak premazan otrovom zvečarke. Oni su kao i drugi Calapooya imali stalna zimska naselja, u toplijim mjesecima lutali bi dolinom rijeke Willamette.

Pleme je bilo podijeljeno na 4 bande, to su:

* Chamifu, na Yamhill Creeku.
* Chanchampenau, istočno od rijeke Willamette.
* Chanchantu.
* Chantkaip.

John Hudson, koji je živio na rezervatu Grand Ronde u Oregonu, bio je posljednji Santiam koji je govorio jezikom Calapooya. John je bio (1928) prevoditelj i informant lingvistu Melville Jacobsu koji je pisao o Calapooya Indijancima ( Arhivirano 2010-11-05 na Wayback Machine-u) ,a umro je pedesetih godina 20. stoljeća. Potomaka Santiama možda se može naći na rezervatu Grand Ronde.

Populacija: 23 (1906); 5 (1909)

Izvori
------

1. ↑  Christopher Moseley

Vanjske poveznice
-----------------

* Indian Tribe History Arhivirano 2009-10-12 na Portuguese Web Archive-u
***Majstori, majstori*** je jugoslovenski film snimljen 1980. godine u režiji Gorana Markovića koji je pisao i scenario zajedno sa Miroslavom Simićem. Film je nazvan po prvom stihu pesme „Majstori u kući" književnika Aleksandra Sekulića  koju recituje u jednoj od završnih scena pijani nastavnik koga igra Aleksandar Berček.

Jugoslovenska kinoteka u saradnji sa Vip mobile, Oktobar filmom i Art film 80 je digitalno obnovila ovaj film. Premijera je održana 24. septembra 2020. godine na otvorenoj lokaciji na Tašmajdanu.

Radnja
------

Film prati dešavanja i zamršene odnose u jednoj osnovnoj školi u Beogradu, a naizgled centralni događaj predstavlja svečani ispraćaj u penziju dugogodišnje čistačice Keve.

Na dan odlaska čistačice u penziju u školu dolazi inspektor kako bi istražio prijavu protiv zamenika direktora škole. Iako zamišljena kao prilika za opuštanje, oproštajna zabava kreće sasvim drugim smerom. Odlazak čistačice predstavlja idealnu priliku za još jednu zabavu o državnom trošku. Dok se veselje priprema, ambiciozni inspektor otkriva kako u naizgled sjajnoj školi vlada netrpeljivost. Čistačica, uređena i našminkana i mladi inspektor, nošen žarom istrage, dospevaju na isto mesto - banket, koji će da postane sve osim "dostojanstvenog oproštaja".

Uloge
-----

* Semka Sokolović-Bertok: Direktorka škole
* Bogdan Diklić: Miroslav Simić, prosvetni inspektor
* Predrag Laković: Bogdan, zamenik direktora
* Snežana Nikšić: Gordana „Goca", nastavnica engleskog
* Milivoje Tomić: Vuksan, blagajnik
* Tanja Bošković: Bosa, sekretarica
* Zoran Radmilović: Sava, nastavnik tehničkog
* Aleksandar Berček: Đoka „Viski", nastavnik srpskog
* Pavle Vuisić: Stole, domar
* Olivera Marković: Kristina, nastavnica biologije
* Miodrag Andrić: Šilja, nastavnik fizičkog
* Stojan Dečermić: Ćira „Emanuela", nastavnik likovnog
* Mirjana Karanović: Dunja, nastavnica matematike
* Rade Marković: Miloje
* Branko Cvejić: Kole
* Mira Banjac: Ljiljana Grbić, servirka
* Dobrila Ćirković: Dobrila Stojanović, servirka
* Ratko Tankosić: Kevin sin
* Smilja Zdravković: Keva, čistačica

Produkcija
----------

Film je sniman u osnovnoj školi „Đorđe Krstić" u Žarkovu. Snimljen je za 18 dana, bez budžeta, a vlast ga je odmah cenzurisala. Bogdan Diklić glumio je u svom maturskom odelu.

U Dvorani Kulturnog centra Beograd, na proslavi povodom 40 godina od premijere filma Goran Marković je rekao kako mu velika glumica Rahela Ferari nije oprostila što je umesto nje za ulogu čistačice Keve angažovao pravu čistačicu iz Narodnog pozorišta Smilju Zdravković, kojoj je to bilo prvo i jedino pojavljivanje na filmu.

Izvori
------

1. 1 2
2. 1 2
3. ↑
4. ↑

Spoljašnje veze
---------------

* *Majstori, majstori* na sajtu IMDb
* - Goran Marković u bivsoj gimnaziji - Njegovi profesori su se prepoznali u filmu Majstori, majstori
* Četiri decenije filma „Majstori, majstori" („Politika", 25. februar 2020)
* Mira Banjac: Nema više takvih majstora... („Politika", 27. februar 2020)
* - Premijera restaurisane verzije
* - Intervju Mire Banjac povodom digitalne restauracije filma
**Otis Ray Redding, Jr.** (Dawson, Georgia, 9. rujna 1941. - Madison, Wisconsin, 10. prosinca 1967.), američki pjevač soula i skladatelj.

Rođen je u malom gradiću Dawsonu,država Georgia.U 5. godini s obitelji seli u Macon, također Georgia.
Počinje pjevati u zboru baptističke crkve, a kao tinejdžer postaje lokalna zvijezda nakon što je pobijedio 15 tjedana zaredom na tradicionalnom natjecanju talenata subotom ujutro u kazalištu Douglass.

Počinje karijeru 1960. godine kao dio osoblja Johnnya Jenkinsa. Na jednom snimanju Johnnyeve grupe, ostalo je još vremena, pa je Otis s njegovim bendom snimio pjesmu "*These Arms of Mine*". Kasnije je nizao hitove kao što su "Mr. Pitiful", "Respect"(kojeg je kasnije obradila kraljica Soula Aretha Franklin), "I Can't Get No Satisfaction"(tekst su napisali Mick Jagger i Keith Richards iz Rolling Stonesa), i "I Can't Turn You Loose"(ulazna pjesma benda The Blues Brothers).

Bio je sjajan glazbenik, a iako mu karijera traje od 1960. do 1967. snimio je osam albuma, a još šest je posthumno izdao Atlantic Records.
The Doors su ga obožavali, a i popularna kultura ga je opjevala.

Otis Redding umro je u 26. godini kada se njegov zrakoplov srušio u jezero Monona blizu Madisona , Wisconsin.
Pokopan je na svom ranču 37 kilometara sjeverno od Macona.

Uveden je u Skladateljsku kuću slavnih, dobio je poštansku marku, Grammy za životno djelo(posthumno), u Maconu mu je podignut spomenik.
**Džordž Soros** (engl. **George Soros** [ˈdʒɔːrdʒ ˈsɔːroʊs], mađ. **György Soros** [ˈɟørɟ ˈʃoroʃ]; pravo ime **György Schwartz** [ˈɟørɟ ˈʃvɒrt͡s]; Budimpešta, 12. avgusta 1930.), amerikanizovani Mađar jevrejskog porekla, američki finansijski špekulant, investitor, filantrop i političar. Predsednik je korporacije za upravljanje investicionim fondovim Soros fond menadžmenta, Instituta za otvoreno društvo i bivši je član borda direktora Saveta za inostrane odnose.

Jedan je od najuticajnih ličnosti u novijoj istoriji bivše Jugoslavije i Srbije. Mentor je Radija B92, Radija Slobodna Evropa, dnevnih novina Blic kao i mnogih demokratskih partija u Srbiji sa preko uloženih 100 miliona američkih dolara. Nedeljnik Nju stejtsman (New Statesman) ga optužuje da je tokom 90-tih godina 20. veka preko svoje fondacije pomagao Radio B92 i druge opozicione grupe u Srbiji i na balkanskom prostoru. Novinar Klark ge je u tom kontekstu nazvao "nekrunisanim kraljem istočne Evrope".

Izvori
------

* Nekrunisani kralj istočne Evrope Arhivirano 2007-09-30 na Wayback Machine-u ()

Vidi još
--------

* Centralnoevropski univerzitet

|  |  |
| --- | --- |
|  | *Ovaj članak o **osobi** je u začetku. Možete pomoći Wikipediji tako da ga proširite*. |

  


***George Soros*** na Wikimedijinoj ostavi
**Frohnleiten** je grad u centru Austrije od 6,698 stanovnika, koji administrativno podpada pod Okrug Graz-Umgebung u Saveznoj zemlji Štajerska.

Geografske karakteristike
-------------------------

Frohnleiten leži duž rijeke Mure, 30 km sjeverno od Graza, na cesti za Bruck an der Mur.

Historija i znamenitosti
------------------------

Frohnleiten je izrastao u trgovište oko 1280. kad je izgrađen most preko Mure, koji je u to vrijeme puno značio za razvoj mjesta.
Frohnleiten se 2015. spojio sa susjednim naseljima Röthelstein i Schrems bei Frohnleiten.

Najveće znamenitosti Frohnleitena su parohijska crkva (1679. - 1701.) s rokoko enterijerom (oko 1764), barokni kužni stup posvećen Djevici Mariji (1732.) i nekadašnji utvrđeni trg sa vratima Leoben i Tabor. 
Pored tog ima i ruševine zamaka Pfannberg i Neupfannberg.

Privreda
--------

Oko 66% zaposlenih koliko ih je bilo 1991. je radilo u šumarstvu i drvnoj industriji.

Nedaleko od grada su na Muri podignute dvije hidroelektrane, prva Laufnitzdorf 1931. i druga Rabenstein 1987.

Pobratimski gradovi
-------------------

* Njemačka, Schnaittach

Izvori
------

1. 1 2 3 4  „Austria: Steiermark" (engleski). City population. Pristupljeno 07. 03. 2016.
2. 1 2 3 4 5  „*Frohnleiten*" (engleski). Austria-Forum. Pristupljeno 07. 03. 2016.

Vanjske veze
------------

***Frohnleiten*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Službene stranice Frohnleitena* ()
**Hrvatski audiovizualni centar** je javna ustanova u Republici Hrvatskoj. Osnovala ju je Vlada Republike Hrvatske temeljem Zakona o audiovizualnim djelatnostima (NN 76/07) radi sustavnog promicanja audiovizualnog stvaralaštva u Republici Hrvatskoj. Hrvatski audiovizuelni centar financira se iz državnog proračuna i dijelom iz iz dijela ukupnog godišnjeg bruto-prihoda koje su audiovizualnim djelatnostima ostvarile HRT, nakladnici televizijskih programa na nacionalnoj i regionalnoj razini, operatori sustava kabelske distribucije, operatori u nepokretnim i pokretnim telekomunikacijskim mrežama, davatelja usluga pristupa Internetu i osoba koje javno prikazuju audiovizualna djela. Djelatnost Centra je priprema i provođenje Nacionalnog programa promicanja audiovizualnog stvralaštva potičući obavljanje, organiziranje i financiranje priprema, razvoja, proizvodnje, distribucije i prikazivanja hrvatskih, europskih i svjetskih audiovizualnih djela.

Literatura
----------

* Hrvatski audiovizualni centar Arhivirano 2014-01-18 na Wayback Machine-u
**Hugo Graf von Blankenburg** (1096 ili 1078. - 1141.), nazvan **Hugo od sv. Viktora** po augustinskom samostanu St. Victoire blizu Pariza, čijom je čuvenom školom upravljao od 1133. bio je srednjovjekovni njemački filozof.

Hugo nije tipičan skolastički filozof, budući da se priklanja iracionalističko-mističnom smjeru bliskom sv. Bernardu iz Clairvauxa, na kojega je utjecao. Premda pretežito platoničar, te sljedbenik sv. Augustina i kršćanskog neoplatoničara Pseudodionizija Areopagitu, materiju ipak shvaća aristotelovski kao neuništivi sastojak stvarnosti unatoč svim promjenama. Razmatrajući odnos materije i duha, a posebno njihovo jedinstvo (*unio*) u čovjeku, ustvrđuje kako je sama mogućnost toga jedinstva nedostupna razumu koje svjedoči o Božjoj svemoći. Bog, dakle, uspijeva čak i povezati tako oprečna načela kao što su tijelo i duša - koliko god da su razmjerno bliski budući je duša najniža među duhovnim, a tijelo najviše među materijalnim stvarima.

U svojoj vrlo originalnoj teoriji spoznaje, koju pak drži tek putem prema mističnom životu, Hugo iznosi poznatiu tvrdnju o "tri oka", primjerena trima različitim predmetima. Mesnato oko spoznaje iskustveni, osjetilni svijet, ono umno dubine vlastita čovjekovog bitka, a ono treće svijet duha i, nadasve, samoga Boga. Riječ je zapravo o tri spoznajne moći, koje Hugo nazivlje *cogitatio*, *meditatio* i *contemplatio*. Ova posljednja priskrbljuje nam *visio intellectualis*, dohvaćajući čistim mističkim duhovnim zrenjem najvišu istinu o najvišoj zbiljnosti. Nadmoćna je nad pukim mišljenjem, svojstvenim razumu kojim, uz vjeru, inače operira skolastička filozofija.

Što se same terminologije tiče, ne će nas daleko odvesti ako Hugovu terminologiju tumačimo strogo etimološki, jer sve tri riječi označavaju zapravo neku vrstu promatranja i mišljenja. Skladno smislu njegove ideje, međutim, pod kogitacijom imamo smatrati empirijsko-racionalnu spoznaju, meditacija je duševna introspekcija, a kontemplacija - mistična intuicija.

Hugovu je trojnu teoriju spoznaje prihvatio i njegov učenik Richard od sv. Viktora.

Djela u: *Patrologia latina* (Jean Paul Migne ed.), svezak CLXXV - CLXXVII (1844 - 1864).

Povezano
--------

* Filozofija
* Srednjovjekovna filozofija
**Operacija Lekcija** (njem. *Denkzettel*, Denkcetel) je bila zajednička operacija Vermahta i četnika protiv partizana na području Kistanje — Skradin — Benkovac. Vođena je od 27. aprila do 3. maja 1944. godine.

To je bila borba za kanal dotura, partizanski pomorsko-kopneni put za snabdevanje iz Italije jedinica 8. korpusa NOVJ preko ostrva Visa. Partizani su Nemcima pružili naročito jak i organizovan otpor, o čemu svedoči nemački izveštaj:

> 1) Naročito karakteristična je bila disciplina vatre kod bandita, koji su čete koje su napadale u tri slučaja pustili na blisko odstojanje pre nego što su otvorili vatru.
> 
> 
> 2) Odvajanje bandita vršeno je velikom brzinom i dobro pripremljeno. U svim slučajevima banditi su angažovali mitraljeze i sr. minobac. za podršku delova koji su se izvlačili.
> 
> 
> 
> 4) Saradnja sa potčinjenim četničkim jedinicama bila je dobra ukoliko nisu bili angažovani za borbene zadatke već kao izviđači i za osiguranje već pročešljanog terena.
> 
> – Nemački izveštaj o sprovođenju operacije »Denkcetel«

Izvori
------

1. ↑  Izveštaj Operativnog štaba 1. puka »Brandenburg« od 6. maja 1944. Komandi 15. brdskog armijskog korpusa o sprovođenju operacije »Denkcetel«

Vidi još
--------

* Spisak osovinskih operacija u Jugoslaviji

Vanjske veze
------------

* Izveštaj Operativnog štaba 1. puka »Brandenburg« od 6. maja 1944. Komandi 15. brdskog armijskog korpusa o sprovođenju operacije »Denkcetel«

|  |  |
| --- | --- |
|  | *Ovaj članak o **bitkama i ratovima** je u začetku. Možete pomoći Wikipediji tako da ga proširite*. |
Izvorni kod napisan u HTML (sa JavaScript) jeziku. U ovoj formi ljudi mogu sa lakoćom razumjeti ono što je napisano, no računar bez kompajlera ne može razumjeti niti pokrenuti ovako napisan kod. Ovako napisan kod kompajler, doslovno, prevodi u nule i jedinice, odnosno binarni kod koji razumije računar
**Izvorni kod** (engl. ) je bilo koji niz izjava napisanih u nekom programskom jeziku. U savremenim programskim jezicima izvorni kod je sadržan u nekoliko tekstualnih podataka. Termin se najčešće koristi u kontekstu određenog računarskog softvera.

Izvorni kod nekog računarskog programa je skup podataka koji se mogu pretvoriti iz ljudima razumljive forme u formu koju računar može pokretati i razumjeti, a to je mašinski kod. Izvorni kod se pretvara u pokretljivu *executable* "exe" datoteku pomoću kompajlera, čiji kod se više ne može vidjeti, jer će on biti preveden u mašinski kod.

Povezano
--------

* Hello world program za primjere izvornog koda u raznim programskim jezicima

Eksterni linkovi
----------------

***Izvorni kod*** na Wikimedijinoj ostavi

* Koders - Pretraživač izvornih kodova
* Codase - Pretraživač izvornih kodova
* Izvorni kodovi i biblioteke projekata
***Family*** je bila američka dramska TV serija emitirana na programu ABC-a od 1976. do 1980. Kreativnu kontrolu su dijelili izvršni producenti Leonard Goldberg, Aaron Spelling i Mike Nichols. Ukupno je snimljeno 86 epizoda.

Serija se bavila životom Douga (James Broderick) i Kate Lawrence (Sada Thompson), bračnog para iz srednje klase koji je živio u kalifornijskoj Pasadeni. Doug je radio kao advokat, a Kate bila kućanica. Imali su troje djece: Nancy (koju je tumačila Elayne Heilveil u originalnoj mini-seriji, a kasnije Meredith Baxter), Willie (Gary Frank) i Letitia zvana "Buddy" (Kristy McNichol). 

Zamisao producenata je bila da, što je bolje moguće, prikažu život "prosječne" američke porodice, ali i da kroz njih ukažu na brojne društvene probleme. Zbog toga se ta serija često sadržavala tzv. vrlo posebne epizode, a jedna od njih je bila i sam početak serije u kojoj je lik trudne Nancy uhvatio supruga Jeffa kako vodi ljubav s jednom od njenih prijateljica. Dosta epizoda se bavilo i seksualnim sazrijevanjem "Buddy" i stalnim ponudama da izgubi nevinost od strane svojih vršnjaka, pri čemu je najpoznatija epizoda u kojoj je nastupio Leif Garrett, tinejdžerski pop idol s kraja 1970-ih. U jednoj od epizoda se pojavio i Henry Fonda kao ostarjeli rođak obitelji koji pati od senilne demencije.

Popularnost serije, koja je bila hvaljena od kritike, odrazila se i na karijere glumaca, prvenstveno Kristy McNichol.

Eksterni linkovi
----------------

* 1230 Holland St.
* DVD release planned
* TV.com's "Family" page[*mrtav link*]
* "Family's" Jump the Shark page
**Aerodrom Turkmenbaši** (IATA: KRW, ICAO: UTAK) je drugi po veličini međunarodni aerodrom u Turkmenistanu. Ovaj aerodrom je osnovan 1959. On prihvata putničke i teretne letove i ima međunarodni status.

U aprilu 2010, otvorena su četiri dodatna sprata zgrade terminala, kapaciteta 800 putnika na sat. Pušten u rad nov saobraćajni kontrolni toranj (visine 61 m), te aerodrom može da primi 7 dodatnih letova.

U blizini glavnog terminala nalazi se zgrada za prijem VIP-gostiju. Ona se koristi se za VIP i poslovne avione, kao i za specijalne letove i odlaske delegacija vlade Turkmenistana i posetilaca Turkmenbaši. Ta zgrada ima sve uslove za organizovanje sastanaka, radionica i konferencija. 

Pored glavnog terminala je nalazi i međunarodni teretni terminal, i automatizovani teretni servis.

Do aerodroma se može doći autom Turkmenbašija, ili iz letovališta Avaz. Aerodromski kompleks pruža besplatni parking.

Kompanije i destinacije
-----------------------

* Turkmenistan erlajns (Ašgabad, Turkmenabat, Marы, Stambul, Dašoguz)

Izvori
------

1. ↑  „V gorode Turkmenbaši zaveršaetsя rekonstrukciя aэroporta". Arhivirano iz originala na datum 2014-11-29. Pristupljeno 2014-03-15.
2. ↑  „V Turkmenbaši poяvitsя aэroport stoimostью 125 mln evro". Arhivirano iz originala na datum 2016-03-04. Pristupljeno 2014-03-15.
3. ↑  «Polimeks» vozvedet novый aэroport v gorode Turkmenbaši
4. ↑  Novый aэroport goroda Turkmenbaši prinяl pervыe meždunarodnыe reйsы

Spoljašnje veze
---------------

***Aerodrom Turkmenbaši*** na Wikimedijinoj ostavi

* Meždunarodnый aэroport g. Turkmenbaši
* Informaciя ob aэroporte na www.vinavia.com Arhivirano 2016-03-04 na Wayback Machine-u
* Informaciя ob aэroporte na dir.avia.ru Arhivirano 2008-07-16 na Wayback Machine-u
* Tehničeskaя harakteristika[*mrtav link*]
**Salvador Mazza** (znan i kao **Pocitos**) je grad i općina od 18,899 na sjeveru Argentine u Provinciji Salta

Karakteristike
--------------

Salvador Mazza se prostire u ravnici Gran Chaca, pored bolivijske granice, prekoputa bolivijskog grada Yacuibe. Od grada Tartagala udaljen 55 km sjeverno.

Historija
---------

Salvador Mazza je novi grad, nastao nakon sporazuma o razgraničenju sa Bolivijom iz 1893. Iako je dogovoreno da granica ide 22 paralelom, grad Yacuiba je pripao Boliviji, makar poput klina probija tu granicu.

Tako je nastao novi granični prelaz sa carinom uz koje je izraslo mjesto koje je 1951. dobilo status općine i ime u čast liječnika Salvadora Mazze zaslužnog za otkrivanje uzročnika Chagasove bolesti.

Eksplozivni rast prekogranične trgovine doveo je i do demografskog rasta jer su u njega doselili brojni trgovci.

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5 6  „*Salvador Mazza*" (španjolski). Pristupljeno 15.10.2023.
2. 1 2 3  „*Profesor Salvador Mazza in General José de San Martín (Salta)*" (engleski). City Population. Pristupljeno 15.10.2023.

Vanjske veze
------------

***Salvador Mazza (Salta)*** na Wikimedijinoj ostavi

* *El municipio de Profesor Salvador Mazza* ()
Ilustracija Eolovog eolipila
**Eolipil**, također poznat kao **Heronova mašina**, je raketni  mlazni motor koji se okreće prilikom zagrijavanja. Uređaj je prvi put opisan u 1. vijeku n.e. od strane Herona iz Aleksandrije, kome mnogi pripisuju njegov pronalazak.

Eolipil opisan od strane Herona se često navodi kao prva parna mašina ili reaktivna parna turbina u pisanoj historiji. Ime je nastalo od grčke riječi "Αἴολος" i latinske riječi "pila" – te se može prevesti kao "Eolova lopta"; pod "Eolom" se podrazumijevao grčki bog vjetra.

Uređaj pod nazivom eolopil se, inače, prvi put spominje i opisuje u 1. vijeku pne. od strane Vitruvija u njegovom traktatu *De architectura*; nije, međutim, jasno da li je riječ o istom uređaju, jer se ne spominju rotirajući dijelovi.

Izvori
------

1. ↑  „NASA Glenn Learning Technologies Project (LTP)". Arhivirano iz originala na datum 2019-12-20. Pristupljeno 2010-11-02.
2. ↑  jet engine
3. ↑   *Pneumatica*, London: Taylor Walton and Maberly, 1851, arhivirano iz originala na datum 2009-12-26, pristupljeno 3. VII 2009  Translated from the original Greek by Bennet Woodcroft *(Professor of Machinery in University College London.*
4. ↑  "turbine." Encyclopedia Britannica. 2007. Encyclopedia Britannica Online. 18 July 2007 <>.
5. ↑  *"De Architectura": Glava VI (odjeljak 2)   
iz "Ten Books on Architecture" by Vitruvius, translated by Bill Thayer, published 17, June, 08  pristup 7. VII 2009.*

***Eolipil*** na Wikimedijinoj ostavi
**Alain de Lille**, također poznat kao **Alain Delisle** ili **Alain de L'Isle** (latinski: ; Lille, o. 1128 ? - Opatija Cîteaux, 1202) bio je francuski katolički teolog i pjesnik. Iako o njegovom životu postoje relativno oskudni podaci, za njega je stekao veliki ugled kao erudit i nastavnik na najprestižnijim tadašnjim školama, kao i titulu *doctor universalis*. Godine 1179. je sudjelovao na Trećem lateranskom saboru. Poznat je kao autor brojnih djela u kojima je iznosio vlastitu filozofiju temeljenu na kršćanskom misticizmu; među njima su i teološke knjige u kojima se obračunava sa valdenškim i katarskim hereticima, ali i tekstovi kojima je opisivao razne seksualne anomalije, uključujući sodomiju, kao zločin protiv Boga.

Literatura
----------

* Dynes, Wayne R. 'Alan of Lille.' in *Encyclopedia of Homosexuality*, Garland Publishing, 1990. p. 32.
* Alanus de insulis, *Anticlaudianus*, a c. di. M. Sannelli, La Finestra editrice, Lavis, 2004.
* Kren, Claudia (1970). „Alain de Lille". *Dictionary of Scientific Biography*. **1**. New York: Charles Scribner's Sons. pp. 91–92. ISBN 0-684-10114-9.

Vanjske veze
------------

* Alanus ab Insulis, *Anticlaudianus sive De officiis viri boni et perfecti*
* Alanus ab Insulis, *Liber de planctu naturae*
* Alanus ab Insulis, *Omnis mundi creatura*
* Alain de Lille, *The Complaint of Nature*
**Karlovy Vary** (njemački *Karlsbad*) je grad na zapadu Bohemije u Karlovarskom kraju na sjeveru Češke Republike, u blizini granice s Njemačkom. Leži na rijekama Ohře i Tepla, otprilike 130 km zapadno od Praga. Prema procjeni iz 2015. ima oko 50.000 stanovnika, što ga čini dvadesetim najvećim gradom Češke. 

Naziv je dobio po češkom kralju Karlu IV, koji je ujedno bio i car Svetog Rimskog Carstva, a koji je osnovao grad u 14. stoljeću. Najpoznatiji je po termama zbog čega je popularna turistička destinacija: ima 13 glavnih izvora, 300 manjih izvora tople vode i toplu rijeku Teplu. Najposjećenije je toplice Češke. 1756. toplice je posjetilo 134 obitelji, da bi to poraslo na 26.000 gostiju do kraja 19. stoljeća. 

Grad je poznat i po Međunarodnom filmskom festivalu koji je jedan od najstarijih na svijetu, osnovan već 1946.

Galerija
--------

***Karlovy Vary*** na Wikimedijinoj ostavi

* Vanjski bazenVanjski bazen
* Ulica VřídelníUlica Vřídelní
* Karlovy Vary iz ptičje perspektiveKarlovy Vary iz ptičje perspektive
* Ulica u graduUlica u gradu
* Aerodrom Karlovy VaryAerodrom Karlovy Vary

Izvori
------

1. ↑  „Vývoj návštěvnosti lázní v letech 2000 - 2011". Arhivirano iz originala na datum 2015-09-23. Pristupljeno 2016-03-04.

Eksterni linkovi
----------------

* Karlovy Vary - regionalni kanal KTB
* Službeni website ()
* Informacije o gradu
* Slide show
* Turistički vodič
**Plava otrovna žaba** (*Dendrobates tinctorius "azureus"*) je podvrsta otrovne žabe koja živi u Sipaliwinijskoj savani na jugu Surinama i sjeveru Brazila. Lokalni nizozemski naziv za ovu podvrstu žabe je *blauwe pijlgifkikker*, dok je među lokalnim Indijancima poznata kao *okopipi*. Historijski se ova žaba smatrala zasebnom vrstom, ali je prema recentnim spoznajama klasificirana kao podvrsta žabe *Dendrobates tinctorius*. Plave otvorne žabe izrazito su sitne, s prosječnom masom od osam grama i duljinom od tri do četiri i pol centimetra. 

Plave otrovne žabe kopnene su životinje, iako im je stanište blizu vodenih površina. Tijekom dana su uglavnom budne. Vrlo su teritorijalne i agresivne, kako prema pripadnicima vlastite podvrste, tako i prema drugim vrstama. Kako bi otjerali uljeze, koriste niz različitih načina glasanja ili hrvanje. Plave otrovne žabe, kao i druge otrovne žabe, imaju otrovnu kožu, ali se njihov otrov ne koristi za izradu otrovnih strelica; u zatočeništvu gube toksičnost zbog drugačije prehrane (u divljni se uglavnom hrane kukcima koji imaju određene toksine, što i njima samima daje toksična svojstva). 

Razmnožavaju se uglavnom sezonski, najčešće tijekom veljače i ožujka, kada ima puno kiše. Prilikom jednog parenja nastaje pet do deset jajašaca, koja se odlažu na mužjakovom teritoriju. Mužjaci su zaduženi za zaštitu i skrb o jajašcima, a ponekad im se pridruži i ženka. Punoglavci se izlegnu nakon 14 do 18 dana, a u odrasle žabe razvijaju se nakon 10 do 12 tjedana. Spolnu zrelost dosežu s dvije godine. Očekivana životna dob u divljini im je četiri do šest godina, a u zatočeništvu do deset godina.

Vanjske veze
------------

Wikivrste ima informacije vezane uz:
***Dendrobates azureus***

* Wikimedia Commons ima još multimedijalnih datoteka vezanih za: ***Plava otrovna žaba***
* University of Michigan

|  |  |
| --- | --- |
| Identifikatori taksona | 
* Wikidata: Q743123
* Wikispecies: Dendrobates azureus
* ADW: Dendrobates\_azureus
* GBIF: 5218025
* IRMNG: 10941602
* ITIS: 662233
* NCBI: 238114

 |
Dubrovačka Republika
**Kupoprodaja Primorja 1399. god** između Dubrovnika i kraljevine Bosne odnosi se na priobalno jadransko područje između Stona i Zatona. Dubrovčanima je bilo važno sticanje ovog strateški bitnog područja, zbog stalnih pljački i osiguranja prometnog trgovačkog puta prema ušću Neretve i trgovištu Drijevima.

Nakon što je Stjepan Ostoja izabran za kralja Bosne, poslao je krajem maja 1398. godine direktnu ponudu Dubrovčanima o prodaji Primorja. Umjesto vojvode Radiča Sankovića, koji je uživao podršku kralja Ostoje, i čije je to bilo područje, u nastavku pregovora Dubrovčani su angažirali Hrvoja Vukčića Hrvatinića, najsnažnijeg bosanskog plemića na prelasku iz XIV u XV stoljeće. Tim potezom željeli su pridobiti širu podršku na bosanskoj političkoj sceni i povećati mogućnost uspjeha svoje važne misije, prve nakon 60 god od preuzimanja Pelješca sa Stonom.

Nakon finalizacije pregovora, kralj je izdao povelju sredinom januara 1399. godine, dok je boravio s vojskom u Lišnici u Usori. Ostoja je tom prilikom darovao Primorje do Stona, sa ukupno nabrojanih 24 naselja na tom prostoru.

Naknada za darovano zemljište se ne spominje izričito u povelji. Kralj Ostoja imenovan je dubrovačkim vlastelinom, a ne građaninom, kako mu je ranije nuđeno u pregovorima. Dobio je kuću vrijednu 1.500 dukata i jednu parcelu na kupljenom zemljištu, po istom principu kako su zemljišta dodjeljivana i drugoj dubrovačkoj vlasteli. Sve što je dobio kralj dobio je i vojvoda Hrvoja Vukčić, koji se zalagao za uspjeh dubrovačke inicijative.

Literatura
----------

* Gregor Čremošnik - Prodaja bosanskog primorja Dubrovniku god. 1399. i kralj Ostoja, Glasnik Zemaljskog muzeja

knj. XL, Sarajevo, 1928, 109-110.

Izvori
------

1. ↑  „Svetozar Ćorović: Istorija srpskog naroda - Bosna kao stožer nove srpskohrvatske države". *INTERNET IZDANJE IZVRŠNI PRODUCENT I POKROVITELJ Tehnologije, izdavaštvo i agencija Janus Beograd, novembar 2001*. Pristupljeno 9. 2. 2023.
2. ↑  „Adis Zulić: Uspješni i neuspješni pokušaji širenja Dubrovnika na bosanske teritorije". *Univerzitet u Sarajevu – Institut za historiju, Sarajevo 2019.*. Pristupljeno 9. 11. 2023.

|  |  |
| --- | --- |
|  | ***Portal Bosna i Hercegovina***  |
Strašilo smrt
**Morana** (*Morana*, *Morena*, *Marana*, *Marena*, *Mora*, *Mara*, *Maržana*)

U slavenskoj mitologiji, ime Morane je u vezi praindijske riječi "mara" što znači silom umrijeti. Naziv "morena" označuje strahotne sniježne lavine i ledenjake. Morana je boginja smrti i zime, pojavljuje se u raznim obličjima. Najčešći je lik lijepe djevojke crne kose i izuzetno bijele puti vučjih očnjak i kandžama na rukama. Mnogi tumače da je njen drugi lik onaj Babe Jage (*Baba Ruga*, *Baba Zima*), ružne stare vještice. Stari Slaveni su vjerovali da sve zimske nepogode, studen, snijeg, led i smrt dolaze od Morane, te su je prozvali božicom smrti ljudskog, životinjskog i biljnog svijeta. U nekim slavenskim narodima postojao je običaj spaljivanja Morane ili Babe Ruge u znak da je zimska opasnost prošla. U Dalmaciji i Sloveniji taj se običaj i danas održava u obliku povorke maškara s lutkom Morane na čelu, koju se spaljuje u prisustvu mnoštva naroda. Moranina lutka je korištena u ritualima vezanim za umiranje i uskrsnuće u prirodi ili u dozivanju kiše.

Kod Istočnih Slavena, Morana je boginja plodnosti, zaštitnica žena i ženskih poslova posebno predenja. Njen drveni idol postavio je knez Vladimir na brdu u Kijevu pored idola Peruna i ostalih bogova. Na sjeveru Rusije nazivaju ju i *Mokuša* i u legendama ju prikazuju kao ženu velike glave i dugih noktiju. Njen kult je, sudeći prema toponimima, bio raširen i kod Zapadnih Slavena.

| * p
* r
* u
Slavenska mitologija |
| --- |
| Božanstva | Svarog • Perun • Dabog • Svetovid • Veles • Radgost • Jarovid • Simargl • Ruđevid • Triglav • Stribog • Hors • Vesna • Lada • Mokoš • Morana • Kupala |  |
| Natprirodna bića | Ala • Babice • Bes • Čuma • Domovik • Drekavac • German • Karakondžula • Lesnik • Milosnice • Rusalka • Suđaje • Šumska majka • Vampir • Veštica • Vila • Vodenjak • Vukodlak • Zmaj • Zmija čuvarkuća |
| Srodno | Zbručki stub • Velesova knjiga • Spisak slavenskih mitoloških bića |

***Morana (mitologija)*** na Wikimedijinoj ostavi
**Ljiljana Pavlović-Samurović** (23. juli 1935. — 3. mart 2006) je bila profesor španskog jezika i književnosti na Filološkom fakultetu u Beogradu. Bila je jedan od osnivača i najistaknutijih ličnosti srpske hispanistike. Supruga slikara i pravnika Svetozara Samurovića.

Život i karijera
----------------

Diplomirala je francuski jezik i književnost na Filozofskom fakultetu u Beogradu februara 1959. godine, a potom je otišla na Sorbonu gde je na Hispanskom institutu iste godine dobila "sertifikat" iz španske književnosti. Postdiplomske studije je završila na Filološkom fakultetu u Beogradu na Katedri za romanistiku. Godine 1964. meksička vlada joj je dodelila stipendiju, te je provela šest meseci u Meksiku sakupljajući građu za doktorat koji će odbraniti na Sorboni 25. juna 1966. godine i tako postati prvi državljanin bivše Jugoslavije sa doktoratom iz hispanistike. Njena doktorska disertacija je objavljena 1969. godine u Beogradu, a 1971. i u Parizu.

Godine 1962. učestvuje u organizovanju i predavanju španskog jezika kao izbornog predmeta na Filološkom fakultetu u Beogradu. Godina 1962, 1965, 1968. bila je izabrana za asistenta. Kao docent, birana je 1970. i 1975. Vanredni profesor je postala 1979. a redovni profesor 1985.. 

Razvoj Katedre za iberijske studije je tesno vezan za ličnost dr. Pavlović-Samurović. Grupa za španski jezik i književnost je osnovana 1971. godine pri Odseku za romanistiku i taj datum je ujedno i datum početka razvoja hispanistike u Srbiji.

Specijalno interesovanje je imala za delo Servantesa i takođe se smatra utemeljivačem srpske servantistike. Bila je član Međunarodnog udruženja servantista i Međunarodnog udruženja Zlatni vek.

Dela
----

* *Jedno mišljenje Menendesa Pidala o jugoslovenskoj usmenoj poeziji* (1977)
* *Izbor tekstova iz književnosti španskog jezika: XIX i XX veka* (1981)
* *Don Kihot Migela de Servantesa* (1982)
* *Španska književnost: (srednji vek i renesansa). Knj. 1* (1985)
* *Leksikon hispanoameričke književnosti* (1993)
* *Knjiga o Servantesu* (2002)
* *Antologija hispanoameričke poezije: Svetlosti Kordiljera*

Izvori
------

1. 1 2 3 4  Vid. 33(1):223-5Soldatić, Dalibor (2006). „IN MEMORIAM. Ljiljana Pavlović-Samurović (1935—2006)". Filološki pregled.
2. ↑  „Elektronski katalog Narodne biblioteke Srbije.". Narodna biblioteka Srbije. Pristupljeno 28.01.2013.
**Rurrenabaque** je grad od 13,446 i općina od 25,035 stanovnika na sjeveru Bolivije u Departmanu Beni.

Karakteristike
--------------

Rurrenabaque se prostire duž desne (istočne) obale Rijeke Beni udaljen 430 km sjeverno od glavnog grada La Paza.
Većina stanovnika su domorodački Tacane, koji još uvjek govore svoj jezik.

Historija
---------

Prvi španjolski Istraživači pojavili su se u tom kraju -1564. u potrazi za rudama. Taj rijetko naseljen kraj za Pretkolumbovskih vremena bio je dom indijanaca Tacana.
Ubrzo nakon njih stigli su prvi franjevački misionari, koji su manje od sto godina uspjeli osnovati 14 misija, koje su imale za cilj evangelizirati domoroce.

Rurrenabaque je osnovao u februaru 1844. poduzetnik Manuel Mendez Abrego, kao centar za sakupljanje kaučuka i kore kininovca iz okolnih džungli. Na tim artiklima je prosperirao krajem 19. vijeka, pa se u njega doselilo puno novih stanovnika sa Anda. Prodaja kinina i kaučuka splasnula je 1920-ih, pa se privreda orjentirala na eksploataciju drva i brazilski orah koji su transportirani šleperima niz rijeku.

Prva cesta do La Paza izgrađena je 1980-ih, pa je donekle otklonjena dotadašnja izolacija.
Drvna industrija bila je motor razvoja grada skoro do kraja 20. vijeka, ali je i to splasnulo iscrpljivanjem vrijednih vrsta drva i osnivanjem Nacionalnog parka Madidi.

Danas je poznata turistička destinacija zbog Nacionalnog parka Madidi i Rezervata biosfere Pilon Lajas.
Cestom N°8 povezan je La Pazom i Brazilom, do kog je moguće doći i rijekom, uz to ima i aerodrom (IATA: **RBQ**, ICAO: **SLRQ**).

Izvori
------

1. 1 2 3 4  „*Rurrenabaque in José Ballivián (Beni)*" (engleski). City Population. Pristupljeno 10.10.2023.
2. 1 2 3  „*Rurrenabaque Municipality in Bolivia*" (engleski). City Population. Pristupljeno 10.10.2023.
3. 1 2 3 4 5 6 7 8 9  „*Acerca de Rurrenabaque*" (španjolski). Molivia Mia. Pristupljeno 10.10.2023.
4. ↑  „*Rurrenabaque Airport*" (engleski). Skybrary. Pristupljeno 10.10.2023.

Vanjske veze
------------

***Rurrenabaque*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Gobierno Autonomo Municipal de Rurrenabaque* (stranice općine na Facebooku) ()