**Parodija** (grčki: παρῳδία = verovatno "suprotna pesma", tj. pesma postavljena nasuprot originala) jeste umetničko delo napravljeno da se ismeva originalno delo, njegova tematika, autor ili stil, i to putem satire ili ironije.

Antika
------

Aristotel u *Poetici* kao tvorca parodije spominje Hegemona s Tasosa, autora *Gigantomahije*, "koji je prvi pevao parodije" (ὁ τὰς παρῳδίας ποιήσας πρῶτος) ali Atenej precizira da je on bio prvi koji se takmičio u "teatarskim nadmetanjima" (τοὺς θυμελικοὺς ἀγῶνας) i osvojio nekoliko nagrada u Atini. Pozivajući se na stoičara Polemona (2. vek pne.) Atenej za rodonačelnika parodije uzima Hiponakta iz Efesa (6. vek pne.) i citira četiri njegova heksametra o nekom čankolizu. *Margit*, koji je danas izgubljen, a u antici je uglavnom pripisivan Homeru, i koji je bio poznat još Arhilohu početkom 7. veka pne. opisivao je avanture neke budaline po imenu Margit i bio napisan mešavinom jampskih i heksametarskih stihova. Sačuvana *Batrahomiomahija* ili *Boj žaba i miševa*, napisana možda u doba persijskih ratova ili još kasnije, u stilu visokog junačkog patosa priča o sudbini malih životinja. 

Najveći grčki parodist bio je komediograf Aristofan, koji je imitirao Eshila i, sa još većim uspehom, Euripida, parodirajući ne samo njegov jezik, nego i duh i način mišljenja, što je parodiju učinilo efektnom i autonomnom književnom formom. Aristofan parodira sastavne delove tragedije, npr. glasnikov govor (*Aharnjani*, 1174–1189), pa i cele scene iz tragedija, npr. *Tesmoforijazuse* 848–923 po uzoru na Euripidovu *Helenu*. No Aristofan ne parodira samo tragediju, već i Pindarove pesme (*Ptice*, 904–953), religijske obrede (*Ptice*, 863–888), umišljene poznavaoce retorske veštine (*Vitezovi*, 1375–1380). Parodija ostaje prisutna i u kasnijoj komediji (npr. kod Eubula), ali je to prisustvo smanjeno u odnosu na Aristofanove komade.

Platon imitira stil i karakter sagovornika koji se pojavljuju u određenom dijalogu, no tu je element parodije znatno suptilniji i cilja da postigne više nego samo efekt smešnoga. Taj je efekt najočitiji kad se posmatraju učesnici u *Gozbi*.

U Lukijanovim *Istinitim povestima* nalazimo zabavno parodiranje Herodota i Ktesije, dok njegovi *Razgovori bogova* pre pripadaju mitološkoj travestiji, žanru koji je nasleđen iz stare i srednje atičke komedije.

U rimskoj književnosti parodija se ređe pojavljuje. U rimskoj komediji nalazi se aristofanovsko parodiranje Enijeve i Pakuvijeve jezičke pompeznosti, ali u mnogo manjem stepenu nego što su to činili atički komediografi. Među malobrojnim delima u kojima dominiraju elementi parodije jesu: deseta pesma u zbirci *Catalepton* u *Vergilijevom dodatku*, gde se Katulovo obraćanje brodiću (pesma 4) pretvara u obraćanje nekom nametljivom magistratu; zatim Petronijev roman *Satirikon*, "koji parodira iznenađujuće široki spektar ostale književnosti"; te napokon Senekina *Apokolocintoza* ili *Igra o Klaudijevoj smrti*, koja je pisana u stilu menipske satire i parodira i visoki patos epske književnosti i praksu deifikacije rimskih careva i funkcionisanje rimskog senata.

|  |  |
| --- | --- |
|  | *Ovaj članak o **književnosti** je u začetku. Možete pomoći Wikipediji tako da ga proširite*. |