recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Plodni polumesec
**Plodni polumesec** se nalazi u jugozapadnoj Aziji i sastoji se od plodnih podregiona Mesopotamije i Levanta. Kroz ovaj region protiču četiri velike reke: Nil, Jordan, Eufrat i Tigar.

S južne strane je omeđen Sirijskom pustinjom a sa severne Anadolijom. Proteže se od istočne obale Sredozemnog mora do Persijskog zaliva zahvatajući teritoriju površine između 400.000 i 500.000 km². Područje je geografski važan most između Afrike, Azije i Evrope, preko kojeg su prelazile migracije iz predhodne istorije prilikom širenja čovječanstva. Po jednoj teoriji Srednji istok je važan i za distribuciju mnogih biljnih i životinjskih vrsta, pogotovo njihovo zadržavanje i preživljavanje u vrijeme nepogodnih klimatskih uslova u Evropi i Africi.

Zbog bogatog istorijskog nasleđa ovo područje se često naziva kolevkom civilizacije jer je tu počeo prvi uređeni proces modifikacija prirodnih vegetacija u daljnjem razvoju pripitomljavanja biljaka za uzgoj. Tehnološki razvoj u regionu omogućio je razvoj agrikulture na bazi osam pripitomljrnih biljaka, sistema navodnjavanja, pripitomljavanje životinja (ovca, koza, goveče, svinja), proizvodnju keramike i pojavu prvog zanata (keramičarski), pojavu stakla, točka, prvo pismo. Krajnji rezultat je stvaranje prve ljudske civilizacije - Sumeri.

Naziv *Plodni polumesec* je skovao američki arheolog Džejms Henri Brested (engl. ) sa Univerziteta u Čikagu inspirisan činjenicom da je reč o plodnoj teritoriji čiji oblik podseća na polumesec.

Pojava društvenog raslojavanja povezanog sa razvojem poljoprivrede u neolitu naziva se Neolitska revolucija, a termin je prvi upotrijebio 1920. australijski arheolog Vere Gordon Childe.

Ovovremene države čije se teritorije nalaze sasvim ili jednim delom unutar *Plodnog polumeseca* su Irak, Izrael (sa Palestinom), Jordan, Liban, Sirija, deo severoistočnog Egipta i mali deo jugoistočne Turske kao i zapadnog Irana.

Na osnovu arheoloških nalaza i radiokarbonske analize izrađena je ASPRO (Atlas des sites du Proche-Orient - Atlas of Near East archaeological sites) hronologizacija perioda, kultura i osobenosti neolita na području Plodnog polumjeseca.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| **ASPRO Period** | Kulture | Datiranje (pne) |
| Period 1 | Natufian, Zarzian | 12.500 – 9.500. |
| Period 2 | Protoneolit, Predkeramički neolit A | 10.500 – 8.300. |
| Period 3 | Rani Predkeramički neolit B | 9.200 – 8.300. |
| Period 3 | Srednji Predkeramički neolit B | 8.400 – 7.500. |
| Period 4,5 | Kasni Predkeramički neolit B Predkeramički neolit C | 7.600 – 6.000. |
| Period 6 | Hassuna, Samarra, Halaf, Ubaid 1 | 6.400 – 5.600. |
| Period 7 | Keramički Neolit A, Halaf, Ubaid 2 | 5.800 – 5.400. |
| Period 8 | Keramički Neolit B, Ubaid 3 | 5.000 – 4.500. |
| Period 9 | Ubaid 4 | 6.400 – 5600. |
|

Povezano
--------

* Mesopotamija
* Stari Egipat
Za slične događaje, v. Opsada Carigrada i Rusko-bizantski ratovi (razvrstavanje).

**Rusko-bizantski rat 907. godine** (ruski: ) je naziv za polulegendarni pobjednosni pohod ruskog kneza Olega na Carigrad opisan u ruskoj historijskoj kronici *Povijest minulih ljeta*, a o kome nema potvrde u bizantskim ili zapadnim izvorima. Prema navodima kronike, Oleg je sa svojom flotom doplovio do Bospora, gdje su Bizantinci postavili željezne lance kako bi mu zapriječili pristup. Oleg je tome doskočio iskrcavši dio ljudstva na kopno, potom na čamce stavio kotače te ih konjima dovukao do zidina Carigrada. Tamo je Bizantince natjerao da potpišu sporazum kojim se obavezuju plaćati obilni danak, kao i dozvoliti Rusima naseljavanje u Carigrad.

Dio historičara vjeruje da su temelj za navode kronike bili stvarni događaji, iako su bez svake sumnje "uljepšani" i postali fantastični kroz generacije usmene predaje. Pretpostavlja se da se time opisuje raniji pohod prije 57 godina, odnosno da su Rusi ishodili ustupke od Bizantinaca koristeći njihovu slabost nakon katastrofalne arapske pljačke Soluna tri godine ranije.

Literatura
----------

* Andrej Nikolajevič Saharov. Дипломатия древней Руси: IX – первая половина X в. Moscow, 1980.
* Analysis of Nestor's account of the expedition Arhivirano 2008-02-29 na Wayback Machine-u on www.textology.ru.
**Verhovna Rada** službeno Verhovna Rada Ukrajine (ukrajinski: *Верхо́вна Ра́да Украї́ни*) je ime ukrajinskog parlamenta, u slobodnom prijevodu **Vrhovni savjet**.

To je jednodomni parlament od 450 zastupnika u Kijevu, kom trenutačno predsjedava Oleksandr Turčinov. 

Verhovna Rada je najviše zakonodavno tijelo ukrajinske države, naslijednik Verhovne Rade Ukrajinske SSR. Nakon izmjena izbornog zakona 1997. polovicu zastupnika dolazila je iz redova različitih političkih partija, ovisno o rezultatima na općim izborima, a druga polovica se birala po izbornim okruzima običnom većinom glasova. Taj sistem bio je na snazi sve do 2004. kad je izmijenjen ustav i ukinuta mješovita poslanička struktura u korist sistema proporcionalne zastupljenosti na bazi partijskih lista.

Historija
---------

Rade (skupštine) imaju genezu iz tradicije kozačkih rada (Козацька рада) koje su oni održavali od 15. do 18. vijeka.

Nakon izbijanje Ruske revolucije 1917, tadašnja kratkotrajna Ukrajinska Narodna Republika osnovala je Centralnu Radu (Центральна Рада). Zastupnici su izabrani u aprilu 1917. na Sveukrajinskom kongresu. 

Današnja Verhovna Rada osnovana je 30. januara 1937. na izvanrednom 14. Sveukrajinskom kongresu kao najviši organ državne vlasti u Ukrajinskoj SSR. Prva sjednica sa novoizabranim poslanicima održana je od 25 - 28. jula 1938. Od tad je to najviši organ ukrajinske sa poslanicima koje biraju građani na bazi općeg i jednakog prava glasa, po principu 1 zastupnik na 100 000 stanovnika. Od 1978. povećan je broj zastupnika na 650 koji su dolazili iz redova komunista ali bilo je i nepartijaca. Nakon radikalnih izmjena sovjetskog izbornog zakona od proljeća 1989. ukupan broj zastupnika Verhovna Rada, sveden je na 450, a po prvi put nakon puno godina biralo se izneđu više kandidata.

Izvori
------

1. 1 2 3   „*Constitutional framework*" (engleski). Encyclopædia Britannica. Pristupljeno 12. 09. 2014.
2. 1 2 3   „*Верховна Рада України*" (ukrajinski). Верховна Рада України. Pristupljeno 12. 09. 2014.
3. ↑   „*Central Rada*" (engleski). Encyclopædia Britannica. Pristupljeno 12. 09. 2014.

Vanjske veze
------------

***Verhovna Rada Ukrajine*** na Wikimedijinoj ostavi

* Službene stranice Verhovne Rade Ukrajine (`uk`)
*Attack No. 1* (japanski **アタックNo.1**, *Atakku Nanbā Wan*) japanska je manga Chikako Urano po kojoj je snimljena omiljena istoimena anime serija koja je emitirana 1969. Znakovita je po tome što je postala prvi sportski anime za televiziju koji je namijenjen ženskoj publici. Namjera autora bila je zaraditi na povećanom zanimanju za Žensku odbojkašku reprezentaciju Japana koja je 1964. osvojila zlatnu medalju na Olimpijskim igrama u Tokiju.

Serija, koja se odvija oko djevojke Kozue koja nailazi na razne poteškoće prilikom igranja odbojke, je bila veliki hit pošto se tada oskudna anime industrija usmjeravala uglavnom na dečke i ZF, dok se ova priča izdvajala po svojoj temi. Francuska, Njemačka i Italija kupili su prava na seriju i emitirali je u 1980-ima i 1990-ima. Neki autori pripisuju seriji pokretanje feminističkog trenda u 1970-ima izdvajanjem junakinje koja postaje snažnija kao djevojka neovisna o muškom svijetu.

1975. pojavio se izravan nastavak mange, *Shin Attack No. 1*, ali je imao tek nekoliko izdanja te nije dosegnuo uspjeh prvog stripa. U 2005. *TV Asahi* je objavio dvije liste "100 najboljih animiranih ostvarenja". *Attack No. 1* se našao i na jednoj i na drugoj: na listi koja je sastavljena prema anketi provedenoj diljem nacije, našao se na 49. mjestu a na listi sastavljenoj po online anketi Japanaca, po tzv. "Celebrity List", završio je na visokom 9. mjestu.

Radnja
------

Djevojka Kozue Ayuhara se premiješta iz Tokija u novu školu u Fujimu i upisuje u mjesni školski odbojkaški tim. Razvija prijateljstvo sa kolegicom Midori Hayakawa. Iako je Kozue isprva boležljiva i slaba, sport joj godi i jača tako da njen talent i snaga za odbojku zadivljuju trenera Honga s vremenom sve više. 

Usprkos svojoj vještini, Kozue shvaća da joj je neprijateljica postala Yoshimura, zvijezda trenutnog tima. Dodatni problemi za Kozue su stres, prilagođavanje na novi životni stil te dileme u svakodnevnom životu: naime, njen prijatelj Tsutomu umire od bolesti. Međutim, ona želi sa svojom momčadi osvojiti glavno mjesto na natjecanju za odbojku, u čemu na kraju i uspijeva.

Glasovi
-------

* Kurumi Kobato - **Kozue Ayuhara**
* Eiko Masuyama - **Midori Hayakawa**
* Masahiko Murase - **Daigou Inokuma**
* Ayaka Morita - **Mari Ishimatsu**
* Masako Ebisu - **Ryouko Kakinouchi**

Izvori
------

1. ↑  Inness 1998. str. 247
2. ↑  „*TV Asahi Top 100 Anime - Part 2*". *Anime News Network*. 23-09-2005. Pristupljeno 16-09-2011.
3. ↑  „*Japan's Favorite TV Anime*". Anime News Network. 13-10-2006. Pristupljeno 16-09-2011.

Bibliografija
-------------

* Inness, Sherrie A. (1998). *Millennium girls: today's girls around the world*. Rowman & Littlefield Publishers, Inc.. ISBN 0847691373.

Vanjske poveznice
-----------------

* *Attack No. 1* na Internet Movie Databaseu
* *Attack No. 1* na Anime News Network Encyclopedia
Vilijam Rouan Hamilton
**Vilijam Rouan Hamilton** (engl.  4. avgust 1805. - 2. septembar 1865, Dablin, Irska) je bio irski matematičar, fizičar i astronom koji je dao značajan doprinos razvoju optike, dinamike i algebre. U najranijoj mladosti Hamilton ispoljava talenat u oblasti lingvistike, pesništva i uopšte književnosti i filozofije. 

Na njega je velik uticaj imao njegov ujak Džejms Hamilton. Sa trinaestak godina znao je isto toliko jezika. Lingvistika, kao i klasična literatura, zaokupljala ga je čitav život. Vrlo rano je ispoljio matematički talenat. Završio je studije na Trinit koledžu. Po završetku studija dobio je mesto profesora matematike i astronomije na Trinit koledžu. Bavio se optikom, matematičkom fizikom, manje astronomijom... U svetu matematike postao poznat po kvaternionima a u svetu mehanike i fizike po takozvanim Hamiltonovim jednačinama kao po varijacionom principu poznatom pod imenom Hamiltonov princip .

Vidi još
--------

* Kejli-Hamiltonova teorema

Vanjske veze
------------

***William Rowan Hamilton*** na Wikimedijinoj ostavi

* O'Connor, John J.; Robertson, Edmund F. „William Rowan Hamilton – biografija". *MacTutor History of Mathematics archive*.  (`en`)
|  |
| --- |
| **Rimsko-perzijski ratovi** |
| **Rimsko-partski ratovi**  Kara – Kilikijska vrata – Amanski prijevoj – Planina Gindar – Pohodi Marka Antonija – Armenski rat 58–63 – Trajanov pohod na Partiju – Pohodi Lucija Vera – 2. Ktesifon – Nisibis  **Rimsko–sasanidski ratovi**  Resena – Misiče – Barbalis – Edesa – Singara – Amida – 3. Ktesifon – Samara  **Bizantsko-sasanidski ratovi**  Rat 421–422 – Anastazijev rat – Iberijski rat – Lazijski rat – Rat 572–591 – Rat 602–628 |

**Anastazijev rat** se vodio od 502. do 506. između Istočnog Rimskog Carstva na jednoj i Sasanidskog Carstva na drugoj strani. Predstavljao je drugi veliki sukob između te dvije države, odnosno drugi veliki sukob u završnoj fazi rimsko-perzijskih ratova. Ime je dobio po Anastaziju, istočnorimskom caru za čije je vladavine sukob počeo. Prije njega su dvije države uživale višedecenijski period mira. Kada je rijeka Tigris u Mezopotamiji iznenada promijenila tok i izazvala poplave i masovnu glad, perzijski kralj Kavad I je ostao bez prihoda s kojima je namjeravao isplatiti Heftalite, nomadske ratnike koji su mu bili pomogli doći na prijestolje 498/498. Nastojeći riješiti taj problem, Kavad se za financijsku pomoć obratio Anastaziju; kada mu je Anastazije odbio izaći u susret, Kavad se odlučio sredstva namaknuti silom, odnosno osvajanjem ili pljačkom istočnorimskih područja. Iako je na samom početku rata Kavad uspio osvojiti rimsku tvrđavu Amida, pri tome je imao velike poteškoće; Rimljani su je 503. bez uspjeha pokušali vratiti, a Kavad je isti takav neuspjeh doživio prilikom pokušaja osvajanja Osroene i Edese. Borbe su se vodile s promjenjljivim ishodom sve do 504. kada su Rimljani konačno uspjeli povratiti Amidu. Anastazije je tada počeo pregovarati sa Hunima koji bi trebali udariti Perzijancima u leđa sa Kavkaza. U međuvremenu je započeta izgradnja tvrđave Dara, koja je trebala poslužiti kao glavna bizantska baza, odnosno pandan perzijskom Nisibisu. Suočen sa svime time, Kavad je iste godine pristao na pregovore. Oni su se odužili, ali su dvije godine kasnije doveli do sklapanja mirovnog sporazuma; njegovim odredbama su priznate predratne granice, a Anastazije je pristao Perzijancima platiti manji novčani iznos. Mir se održao nekoliko decenija sve do izbijanja Iberijskog rata.
**Tomás Cipriano de Mosquera** (Popayán, 20. septembar 1798. - Puracé-Coconuco, 7. oktobar 1878.), bio je predsjednik Republike Nove Granade od 1845. do 1849. a nakon tog i Granadinske Konfederacije (1861.-1863.) i Sjedinjenih Država Kolumbije u dva mandata (1863.-1864. i 1866.-1867.) 

Ono što je interesantno je da je za svog prvog mandata bio konzervativac, a nakon tog liberal.

Biografija
----------

Kao član bogate i vrlo utjecajne porodice u Vicekraljevstvu Nova Granada, Mosquera je karijeru započeo u vojsci Simóna Bolívara u koju je stupio sa 15 godina, da bi sa 30 postao brigadni general.

Politikom se počeo baviti 1834. kad je izabran za poslanika u kongresu. 
Kao kandidat za predsjednika vladajuće konzervativne partije pobjedio je na izborima 1845. Za svog kratkog mandata koji je trajao do 1849. pokrenuo je brojne ekonomske reforme.

Sve do kraja 1850-ih, tadašnju Kolumbiju razdirao je građanski rat u kom su se liberali i konzervativci borili za kontrolu. Mosquera koji je tad bio guverner Departmana Cauca stao na stranu liberala, i sa vojskom iz departmana zauzeo u julu 1861. Bogotu i proglasio se predsjednikom. 
Vladao je kao diktator sve do donošenja novog liberalnog ustava 1863. koji je skratio mandat predsjednika na dvije godine i promjenio ime države u Sjedinjene Države Kolumbije.

Kako mu ni liberali nisu potpuno vjerovali, ograničili su mu prvi mandat na jednu godinu (1864.-65). 
Na opće iznanađenje ponovno je izabran 1865. i ubrzo je uveo diktaturu. Srušen je s vlasti u državnom udaru 1867. i prognan iz zemlje na dvije godine. 
Nakon povratka u zemlju bio je predsjednik novosnovane *Države Cauca* i njen senator, a iz javnog života i svih funkcija se povukao 1876.

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5  „*Tomás Cipriano de Mosquera*" (engleski). Encyclopaedia Britannica. Pristupljeno 12.1.2023.

Vanjske veze
------------

***Tomás Cipriano de Mosquera*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Tomás Cipriano de Mosquera* (na portalu Encyclopaedia Britannica) (`es`)
**Chester** (fonetski: Čester) je grad u engleskoj grofoviji Cheshire. Smješten je na rijeci Dee, blizu granica sa Walesom, a u njemu živi 77.040 stanovnika, zbog čega je najveće i najmnogoljudnije naselje šireg jedinstvenog upravnog područja Cheshire West and Chester koje ima 328.100 stanovnika popisu iz 2001.. Chester je status grada službeno dobio godine 1541.

Chester je godine 79. osnovan kao "castrum" ili rimska tvrđava *Deva Victrix* u kome je bila smještena Legio II Adiutrix za vrijeme vladavine cara Vespazijana. Četiri glavne ulice Chestera - Eastgate, Northgate, Watergate i Bridge - koriste plan koga su postavili rimski osnivači. Deva je bila među tri najveće rimske vojne baze u provinciji Britaniji. Nakon što su Rimljani napustili Britanmiju u 5. vijeku, grad su zauzeli Saksonci te ga utvrdili protiv Danaca te mu dali današnje ime. Werburgh, svetica-zaštitnica grada, je sahranjena u Chesterskoj katedrali.

Chester je poznat i kao jedan od posljednjih engleskih gradova koji je pao pod normansku vlast za vrijeme Normanskog osvajanja. U njemu je William Osvajač naredio izgradnju zamka, kojim se kontrolirao kako grad, tako i obližnja velška granica.

Iz srednjeg vijeka u Chesteru potiče veliki broj građevina, ali su neke od karakterističnih crno-bijelih zgrada u stvari viktorijanske rekonstrukcija. Usprkos toga, Chester se smatra jednim od najbolje očuvanih ozidanih gradova na Britanskom otočju. Osim dijela od 100 m, sve zidine su očuvane.

Industrijska revolucija je u grad dovela željeznicu, kanale i nove puteve, te doprinijela značajnmom razvoju i ekspanziji – Gradska vijećnica i Muzej Grosvenor se smatraju primjerima viktorijanske arhitekture iz ovog perioda.

Izvori
------

1. ↑  „2001 Census: Census Area Statistics Chester (Local Authority)". Office for National Statistics. Pristupljeno 27 September 2008.  Also: „Chester in context". Chester City Council. Arhivirano iz originala na datum 2008-05-09. Pristupljeno 27 September 2008.
2. ↑  Pevsner and Hubbard, pp. 130–131.

Vanjske veze
------------

***Chester*** na Wikimedijinoj ostavi

* Chester Wiki Arhivirano 2009-05-30 na Wayback Machine-u
* Read a detailed historical record about the Fortress Baths, Chester
* 'Chester: A Virtual Stroll Around the Walls'
* Reprint of paper on Dee bridge disaster
* Chester Scenics (Images of Chester by Night and Day)
* Chester-a portrait (Images and information about Chester) Arhivirano 2010-07-24 na Wayback Machine-u
* Chester Wall Documentary Arhivirano 2012-02-29 na Wayback Machine-u
**Sveti Matija** († oko 80.) – apostol, izabran je da zamijeni Judu Iškariotskog, koji je izdao Isusa. Opis njegova izbora za apostola, opisan je u Djelima apostolskim.

Ne spominje se u Evanđeljima, već u Djelima apostolskim, koja opisuju događaje, koji slijede nakon onih u Evanđeljima. Nakon Isusovog uzašašća na nebo, u Jeruzalemu okupili su se apostoli te oko 150 vjernika. Petar im je govorio, kako je Juda Iškarotski izdao Isusa i da na njegovo mjesto, trebaju izabrati nekog drugog. Uvjet je bio da je taj bio sve vrijeme s njima od Isusova krštenja do uzašašća na nebo. Dva kandidata bili su: Matija i Josip, koji se zvao Barsaba, a prozvao se i Just. Pomoliše se Bogu: "Ti, Gospodine, poznavaoče svih srdaca, pokaži koga si od ove dvojice izabrao, da primi mjesto ove apostoske službe kojoj se iznevjeri Juda da ode na svoje mjesto (Dj 1-24-25)". Bacili su kocku, izabran je Matija i postao je apostol. U Bibliji se više ne spominje.

Postoje priče o tome gdje je propovijedao, nakon izbora za apostola, ali nisu pouzdane. 

Njegov spomendan uključen je u katolički kalendar u 11. stoljeću i slavio se 24. ili 25. veljače, ovisno o godini. Reformom kalendara 1969. godine, njegov spomendan slavi se 14. svibnja, otprilike kada i blagdan Uzašašća (Spasova), ovisno o godini. Slavi se kao svetac i u pravoslavnim i protestantskim crkvama. Vjeruje se, da se njegovi posmrtni ostaci nalaze u crkvi sv. Matije u njemačkom gradu Trieru.

| * p
* r
* u
Isusovi apostoli |
| --- |
| Pisci evanđelja | Ivan / Jovan • Matej • Marko • Luka |
| Ostali | Petar • Andrija • Jakov • Filip • Bartolomej • Toma • Jakov Alfejev • Šimun Zelot • Tadej • Juda |
**Carlos IV od Španjolske** rođen kao *Carlos Antonio Pascual Francisco Javier Juan Nepomuceno José Januario Serafín Diego de Borbón y Sajonia* (11. novembar 1748. - 20. januar 1819.) bio je monarh koji je vladao Španjolskom u turbulentna vremena Francuske revolucije od 1788. do svoje abdikacije 1808.

Biografija
----------

*Carlos IV* je rođen kao drugorođeni sin kralja Carlosa III, ali je nakon smrti svog oca on stupio na ton jer je stariji brat Felipe Antonio umro (on je i onako bio razvlašten kao imbecil).

U nedostatku vlastitih liderskih karakteristika i ambicija, Carlos je prepustio vladanje 1792. Manuel Godoyu štićeniku svoje žene kraljice Marije Luise. 
Kako se njih dvoje svrstalo na stranu Prve koalicije protiv Revolucionarne Francuske, to je 1794. dovelo do francuske invazije. 
Sukob sa Francuskom okončan je u julu 1795. sklapanjenjem Bazelskog mira, koji je sljedeće godine potvrđen sklapanjenjem španjolsko-francuskog savezništva protiv Velike Britanije u San Ildefonsu.

Kad je Napoleon 1807. ponovno zauzeo sjever Španjolske, Carlos je pokušao izvršiti državni udar, kad mu to nije uspjelo htio je pobjeći u Ameriku, ali zaustavljen i prisiljen na abdikaciju u martu 1808. u korist svog sina Fernanda.
Sljedećeg maja Napoleon je razvlastio Fernanda VII i Carlosa, postavivši svog brata Josepha Bonapartu na španjolski tron. 

Carlos je ostatak života proveo u egzilu.

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5  „*Charles IV, king of Spain*" (engleski). Encyclopaedia Britannica. Pristupljeno 6.1. 2020.

Vanjske veze
------------

***Carlos IV od Španije*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Charles IV, king of Spain* (`en`)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Prethodnik: | **Kralj Španjolske (1788. do 1808.)** | Nasljednik: |
| **Carlos III** | **Fernando VII** |


| * p
* r
* u
Monarsi Španije |
| --- |
| Spisak |
| Bandera del Rey de España | 
* Carlos I
* Felipe II
* Felipe III
* Felipe IV
* Carlos II
* *nadvojvoda Carlos (III)* (osporavan)
* Felipe V
* Luis I
* Felipe V
* Fernando VI
* Carlos III
* Carlos IV
* Fernando VII
* José I
* Fernando VII
* Isabel II
* Amadeo I
* Alfonso XII
* Alfonso XIII
* Juan Carlos I
* Felipe VI

 | Escudo de armas del monarca de España |
**Vrpolje** je mjesto sjeveroistočno od Knina i stara hrvatska rimokatolička župa.

Mjesna crkva svetog Jakova iz 18. st. je jedan od hrvatskih sakralnih objekata koje su Srbi oštetili za vrijeme agresije na Hrvatsku.

Crkvenom upravnom podjelom Vrpolje je u srednjem vijeku pripadalo kninskoj biskupiji, a ta se župa zvala *Polje*. Nakon što su Osmanlije zauzele ovaj kraj 1522. godine, pastoralni rad obnašaju franjevci s Visovca. Kad se ovaj kraj oslobodio od turske vlasti, Vrpolje je bilo dijelom skradinske biskupije, a župnici su bili iz redova franjevaca. Trećinom 19. st. Vrpolje dolazi pod Šibensku biskupiju, kninski dekanat.

Stanovništvo
------------

Prema popisu 2011. u mjestu živi 213 ljudi.

Stanovništvo je uglavnom hrvatsko, rimokatoličko.

### Popis 1991.

Prema popisu 1991. u mjestu je živjelo 536 ljudi od čega 343 Hrvata, 174 Srba i 19 ostalih (uglavnom Jugoslavena), te je tako Vrpolje bilo jedno od rijetkih naselja u okolici Knina sa hrvatskom većinom.

### Kretanje broja stanovnika za Vrpolje

***Kretanje broja stanovnika od 1857. do 2011.***  

**Napomena**: U 1869. podaci su sadržani u naselju Kninsko Polje.

Bilješke
--------

1. 1 2  Franjevačka provincija Presvetog Otkupitelja Vrpolje - povijest župe
2. ↑  Tribina Hrvatsko slovo uživo. Srbi su sustavno uništavali hrvatsku sakralnu baštinu. D.V. str. 15, Hrvatsko slovo, Zagreb, petak, 23. studenoga 2007.
3. ↑  Popis stanovništva u Hrvatskoj 2011. www.dzs.hr
4. ↑  Naselja i stanovništvo Republike Hrvatske 1857.-2001. www.dzs.hr

  


*Ovaj nedovršeni članak o **naselju** u Hrvatskoj:* **Vrpolje (Knin)** *treba dopuniti.   
Dopunite ga prema pravilima Wikipedije.*


| * p
* r
* u
Naselja u sastavu Grada Knina |
| --- |
| Golubić • Knin • Kninsko Polje • Kovačić • Ljubač • Oćestovo • Plavno • Polača • Potkonje • Radljevac • Strmica • Vrpolje • Žagrović |


|  |  |
| --- | --- |
|  | ***Portal Hrvatska***  |
**Avesta** je grad od 14,506 stanovnika na sjeveroistoku Švedske, on je i 
administrativni centar Općine Avesta od 21,583 stanovnika.

Geografske karakteristike
-------------------------

Avesta leži u Grofoviji Dalarna, duž rijeke Dalälven nedaleko od njena ušća u Botnijski zaljev udaljena oko 78 km sjeverno od grada Västeråsa i Botnijskog zaljeva.

Historija
---------

Avesta ima kratku historiju izrasla je kad je na lokalitetu Avestaforsen.- 1636. otvoren veliki rudnik bakra. Uz rudnik je 
izraslo naselje koje je 1641. dobilo ograničeni status grada od susjednog Faluna, pod kojim je formalno bila.

Od 1644. u gradu radi i kovnica novca koja je preseljena iz Sätera.

Grad je cvao tokom 17. vijeka, ali je na sebe navukao ljubomoru susjednih rivalskih naselja pa mu je status grada oduzet - 1688. kad je već imao 800 stanovnika. Nakon tog mu se stanovništvo drastično smanjilo.

Avesta se sporo oporavljala, tako da je tek krajem 19. vijeka, ponovno dobila karakteristike grada, pa je prvo 1889. proglašena 
općinom, nakon toga trgovištem - 1907. da bi konačno 1919. ponovno dobila status grada kao naselje od oko 5000 stanovnika.

Današnjom Avestom dominira željezara koja je uveliko doprinijela oblikovanju grada, tako da je on sve do 1970. dobro napredovao.

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5 6  „Sweden: Dalarna" (engleski). City population. Pristupljeno 26. 05. 2015.
2. 1 2 3 4 5  „*Avestas historia*" (švedski). Urbanhistory. Arhivirano iz originala na datum 2013-12-10. Pristupljeno 26. 05. 2015.

Vanjske veze
------------

***Avesta (grad)*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Službene stranice općine Avesta* Arhivirano 2020-10-27 na Wayback Machine-u (`sv`)
*Za ostala značenja, v. Celebrity (razvrstavanje).*
Paris Hilton se često uzima kao primjer celebrityja u suvremenom svijetu.
**Celebrity** (fonetski: **selebriti**) je anglicizam kojim se označava ličnost čiji život izaziva pažnju javnosti, a pogotovo masovnih medija. Izraz je, zahvaljujući globalizaciji i dominaciji anglosaksonske kulture u svakodnevni govor ušao tek početkom 21. vijeka, a prije toga se ponekad koristio izraz **slavno ime**.

U svom najširem smislu, *celebrity* označava svaku ličnost za koju postoji zanimanje javnosti - umjetnike, naučnike, političare, sportiste. Izraz ima šire značenje od izraza **zvijezda**, kojim se označavaju ličnosti iz industrije zabave.

U užem smislu izraz *celebrity* ima pejorativno značenje, odnosno označava ličnosti koje uživaju veliki interes javnosti, iako se smatra da ga nisu zaslužile nikakvim talentom niti posebnim dostignućima.

V. također
----------

* Otmjeno društvo
* Jet set
* Fame in the 20th Century
* Starleta

Eksterni linkovi
----------------

***Celebrity*** na Wikimedijinoj ostavi
**Šimun Kanaanac** , **Šimun Revnitelj**, **Šimun Zelot** ili **Simon Kananit** jedan je od Isusovih dvanaest apostola.

Njega se naziva Šimun Kanaanac, da bi ga se razlikovalo od Šimuna Petra, također apostola. Šimun znači "slušatelj", a ime Kanaanac znači, da je rođen u gradu Kani ili u pokrajini Kanaan. U Novom zavjetu spominje se u popisu apostola: "ovo su imena dvanaestorice: Šimun, zvani Petar, i njegov brat Andrija; Jakov Zebedejev (stariji) i brat mu Ivan; Filip i Bartolomej; Toma i Matej, carinik; Jakov (mlađi) Alfejev i Juda Tadej; Šimun Kanaanac (Kananej) i Juda Iskariotski (Iškanotski), koji ga izdade" (Mt 10, 2-4). U Evanđelju po Luki i Djelima apostolskim naziva se Šimun zvan Revnitelj (Lk 6,15) i Šimun Revnitelj (Dj 1,13), zbog revnosti židovskom zakonu.

Prema legendi, naviještao je Evanđelje u Egiptu i Mezopotamiji, a prema nekim legendama i drugdje. Umro je mučeničkom smrću, usmrtili su ga pilom. Njegov spomendan slavi se 28. listopada, zajedno s apostolom sv. Judom Tadejom. Često su zajedno prikazani na slikama. Njegove relikvije se nalaze u sv. Petra u Rimu i u Toulouseu.

| * p
* r
* u
Isusovi apostoli |
| --- |
| Pisci evanđelja | Ivan / Jovan • Matej • Marko • Luka |
| Ostali | Petar • Andrija • Jakov • Filip • Bartolomej • Toma • Jakov Alfejev • Šimun Zelot • Tadej • Juda |
Perktaritov monogram, pronađen na srebrnom *denaru* iskovanom iza 672
**Perktarit** (*Perctarit*; italijanski: , ? - 688) bio je kralj Langobarda od 661. do 662. i od 671. do 688. Bio je mlađi sin prethodnog kralja Ariperta I. Nakon očeve smrti je prijestolje nakratko podijelio sa svojim bratom Godepertom; vjerske razlike među braćom, odnosno Godepertovo arijanstvo nasuprot Perktaritovog katoličanstva, su dovele od građanskog rata između Godepertovog dvora u Paviji i Perktaritovog dvora u Milanu. Godepert je u pomoć pozvao vojvodu Grimoalda, ali ga je Grimoald mučki ubio, preuzeo vlast, i na kraju protjerao Perktarita, koji je utočište pronašao kod Avara i njihovog kagana Kakara. Tom prilikom su, pak, zarobljeni Perktaritova supruga Rodelinda i sin Kuninkpert. Perktarit je poslije bio prisiljen bježati u Franačku. 

Pred Grimoaldovim zahtjevom za izručenje se planirao skloniti u Britaniju, ali mu je Grimoaldova smrt 671. omogućila da se vrati u domovinu, svrgne Grimoaldovog sina Garibalda i preuzme vlast. Perktarit je kao kralj katoličanstvo učinio državnom religijom, ali je, s druge strane, odbio priznati vjerski autoritet pape. Sa Bizantom je sklopio mir. Godine 678. je Kuninkperta postavio za suvladara. Jedini vojni pohod koji je poduzeo bio je protiv Alagisa, pobunjenog vojvode od Tridenta. Uspio ga je poraziti, ali je ubrzo nakon toga ubijen.

Perktaritov život je postao predmetom Corneilleove tragedije *Pertharite*, kasnije obrađene i kao Händelova opera *Rodelinda*.

Izvori
------

### Fusnote

### Literatura

* Brown, T. S. (1991). „Byzantine Italy c. 680 - c.876". u: Rosamond McKitterick. *The New Cambridge Medieval History: II. c. 700 - c. 900*. Cambridge University Press. str. 321.

| Kraljevske titule |
| --- |
| Prethodi:**Aripert I** | **Kralj Langobarda**661–662 | Slijedi:**Grimoald** |
| Prethodi:**Garibald** | **Kralj Lombardsa**671–688 | Slijedi:**Cunipert** |

***Perktarit*** na Wikimedijinoj ostavi
**Planet Romeo** (engl. ), ranije **Gej Romeo** (engl. ), jeste internet stranica za gej, biseksualne i transrodne muškarce koja služi kao servis za socijalnu mrežu. Počela je sa radom oktobru 2002. Ovu internet stranicu je stvorio Nemac Jens Šmidt u saradnji sa Manuelom Abramom.

Iako je stranica pokrenuta u Saveznoj Republici Nemačkoj, njeno sedište se nalazi u Amsterdamu jer je rukovodstvo sajta smatralo da je Holandija sigurnije mesto. Sajt je besplatan i dostupan svima. Prema sopstvenim podacima, sajt ima više od 6.740.000 registrovanih profila i 1.107.000 aktivnih korisnika širom sveta.

Većina korisnika je sa evropskog kontinenta. Prema poslednjim podacima taj sajt ima više od 10.000 korisnika iz Republike Srbije a srpski jezik jedan je od službenih jezika tog sajta.

Ostali službeni jezici sajta su engleski, francuski, nemački, italijanski, ruski, holandski, mađarski, rumunski, grčki, tajlandski, španski, poljski i turski.

Vidi još
--------

* Homosocijalizacija

Spoljašnje veze
---------------


|  |  |
| --- | --- |
|  | ***Portal LGBT***  |

* Zvanični sajt
**Vojni ataše** (*vojni attaché*) ili **vojni izaslanik** član je diplomatskog predstavništva svoje zemlje u državi primateljici ili pri međunarodnoj organizaciji (npr. NATO, UN i sl.). Vojni ataše ima diplomatski status te sve imunitete i privilegije koje redovno uživa diplomatsko osoblje. Organizacijski odgovara šefu diplomatske misije. Ova funkcija pojavila se početkom 20. stoljeća.

Vojni ataše zadužen je za afirmacija oružanih snaga i obrambene politike svoje države. On prati i izvještava o vojnoj, vojno-političkoj i gospodarskoj situaciji u zemlji primateljici. Savjetuje veleposlanika o sigurnosnoj i obrambenoj politici, te je zadužen je za odnose s ministarstvom obrane svoje zemlje, ali je, kao časnik za vezu, zadužen i za odnose s lokalnim vojnim vlastima. Vojni ataše predstavlja i zastupa oružane snage svoje zemlje u državi primateljici. Po posebnom ovlaštenju obavlja preliminarne pregovore o svim oblicima vojne suradnje među državama. Osim toga, zadužen je i za dogovaranje i organizaciju meðudržavnih bilateralnih susreta vojnih predstavnika.

U veleposlanstvu, odnosno diplomatskom predstavništvu mogu djelovati vojni, pomorski i zrakoplovni ataše. U diplomatskim misijama SAD-a, ataše koji je od navedenih tri najduže na dužnosti, naziva se još i *obrambeni ataše* i on je nadređen ostalima u svim dužnostima koje spadaju u djelokrug vojnih atašea.

Države šiljateljice ne šalju svoje vojne atašee u svako svoje diplomatsko predstavništvo, već obično u one države s kojima imaju ili žele ostvarivati vojnu suradnju. Vojni ataše se ne akreditira u zemlji primateljici (to čine samo veleposlanici), već se samo notificira ministarstvu vanjskih poslova države primateljice te ministarstvu obrane.

Svi vojni atašeji u jednoj državi primateljici čine vojno-diplomatski zbor.

Poveznice
---------

* Vojna diplomacija
* Diplomacija
* Vojska
* Ataše
**Memorandum 12. marta** (turski: ) je dokument, odnosno ultimatum, koji je 12. marta 1971. godine general Memduh Tağmaç, načelnik Generalštaba turske vojske poslao tadašnjem premijeru Sulejmanu Demirelu, u kome je zahtijevao formiranje "nove i odgovorne vlade" i prijetio da će u suprotnom "sama preuzeti vlast". Demirel je nakon trosatnog sastanka u vladi prihvatio zahtjeve i podnio ostavku, te je parlament izabrao novu "nestranačku" i "tehnokratsku" vladu pod vodstvom Nihata Ermina. Do ultimatuma je došlo jedanaest godina nakon puča u kojoj je vojska privremeno preuzela vlast, a nakon koga su u Turskoj započete liberalne reforme; krajem 1960-ih i početkom 1970-ih su Tursku, međutim, počeli paralizirati štrajkovi naglo ojačanih sindikata i teroristička aktivnost radikalne ljevice, a potom iste takve aktivnosti radikalne desnice (Sivi vukovi), islamista i kurdskih separatista. Dvije vodeće stranke - Inönuova opozicijska Republikanska narodna stranka (CHP) i vladajuća Demirelova Stranka pravde - su bile podijeljene na frakcije i izgubile veliki dio autoriteta u narodu. Iako nije bilo nikakvog nasilja, a civilni demokratski poredak bio nominalno održan, memorandum je *de facto* predstavljao državni udar. Vjeruje se kako su general Tağmaç i njegove pristaše odbili neposredno preuzeti vlast, bojeći se negativnih reakcija u svjetskoj javnosti, pogotovo među NATO-vim saveznicima koji su već imali problema sa režimom pukovnika u susjednoj Grčkoj. Erminova vlada je, međutim, brzo dala široke ovlasti sigurnosnim službama da počne kampanju hapšenja, mučenja i zatvaranja, čije su žrtve uglavnom bili ljevičari. Erminova vlada je 1972. izgubila podršku u parlamentu, ali se politička nestabilnost i nasilje održalo tokom 1970-ih, a što je 1980. godine kulminiralo u novom državnom udaru.

| * p
* r
* u
Državni udar u Turskoj |
| --- |
| 
* 1960
* 1971
* 1980
* 1993
* 1997
* 2016

 |
Patrijarh bugarski Kiril  

**Patrijarh bugarski Kiril** (bug. *Кирил Български*; Sofija, 3. januar 1901 — Sofija, 7. mart 1971) je bio patrijarh Bugarske pravoslavne crkve od 1953. do 1971. godine.

Biografija
----------

Rođen je 3. januara 1901. godine, u Sofiji kao *'Konstantin Markov Konstantinov '*. Njegovi roditelji su bili albanci koji su preselili u Sofiju. Od 1914. do 1918. išao je u sofijsku bogosloviju, a zatim studira teologiju na Sofijskom univerzitetu "Sveti Kliment Ohridski". Do presude komunista izbegao je progon, preko Beograda i Zagreba i došao u Černivcu (danas u Ukrajina).

Godine 1927. patrijarh Kiril odbranjuje doktorat i teologije, iste godina prima monaški postrig. Od 1928. do 1930. godine studirao je Filozofiju u Berlinu.

Godine 1936. rukopoložen je u stobijskog episkopa. Godine 1938. imenovan je za sekretara Svetog arhijerejskog sinoda. Kasnije je izabran plovdivskog mitropolita. Godine 1943. suprotstavio se vlasti što se priprema za deportaciju Jevreja u logor Plovdiv.

Nakon komunističkog puča 9. septembara 1944. godine je uhapšen zbog lažnih optužbi i provodi nekoliko meseci u zatvoru, ali nikada nije osuđen. Godine 1948. Kiril je predvodio delegaciju Bugarske pravoslavna crkve koja učestvuje u internacionalnoj konferenciji u Moskvi, koja se protivi ekumenizmu i politici Vatikana. Dana 10. maja 1953. izabran je za prvog patrijarha obnovljene i kanonski priznate Bugarske pravoslavne crkve. Dana 20. novembra 1961. bugarski patrijarh Kiril je odlučio da uđe u Svetski savet crkava. Dana 18. jula 1968. Sveti arhijerejski sinod Bugarske pravoslavne crkve predvodio je patrijarh Kiril koji je objavio svoju odluku da promeni julijanski kalendar na novojulijanski kalendar.

Umro je 7. marta 1971. godine i sahranjen u glavnom hramu manastira Bačkovo.

Literatura
----------

* Pantschovski, Ivan. Patriarch Kyrill. Berlin, 1971.
* Cacov Boris Episkop Bigarske pravoslavne crkve Sofija 2003.
* Dimov Janko. Kiril – "patrijarh bugarski". S. 1990, 233 s.; 2 izd. S. UI, 2004.
* Zbor u čast bugarskog patrijarha Kirila povodom 100 godina od rođenja i 30. godišnjice njegove smrti. Stefan Šivačev. Plovdiv, 2001, str 143
* Gugov Džordž. Socijalni i etički stavovi patrijarha Kirila. Plovdiv Zbelsurd.
**Toplica** je reka u Srbiji, najveća leva pritoka Južne Morave.

Izvire na istočnoj strani Kopaonika ispod Pančićeva vrha, a uliva se u Južnu Moravu kod Doljevca. Duga je oko 130 km. U gornjem toku, do iznad Kuršumlije, na dužini od oko 50 km protiče uskom i dubokom dolinom, pa se ranije ovaj kraj zvao "Toplica Tijesna". Nizvodno od Kuršumlije protiče kroz Topličku kotlinu. Dolina joj je široka i plitka. To je nekadašnja "Toplica Ravna". Kod Prokuplja teče kratkim suženjem Hisarski tesnac), a zatim ulazi u ravnicu Dobriča i do ušća ima izgled ravničarske reke sa izrazito vijugavim tokom.

Sliv Topice zahvata površinu od 2.180 km². Prosečan protok vode na ušću je 14 m³/sek. Kolebanje protoka u toku godine je veoma veliko. 

Najznačajnija pritoka je Kosanica. U slivu Kosanice ima oko stotinu zamljanih stubova glavutaka jedinstvenih mikrooblika reljefa u zemlji. Taj deo se naziva Đavolja varoš. Dolinom Toplice i Kosanice vodi železnička pruga koja preko Merdarskog prevoja povezuje Pomoravlje sa Kosovom.

Obilazeći Hisar, Toplica jednim delom teče uzbrdo. Ova prirodna pojava, koja se stručno zove epigenija, ne postoji nigde drugde u Europi.

Šablon:Klica-reke

***Toplica (rijeka)*** na Wikimedijinoj ostavi

Literatura
----------

* Borisavljević, D. (2008). [www.politika.rs/scc/clanak/58872/Србија/Топлица-река-која-тече-узбрдо „Toplica, reeka koja teče uzbrdo"]. *Politika onlajn* (Beograd: Politika novine i magazin d.o.o.).
**Vojko Krstulović** "**Švora**" (Split, 22. prosinca 1918. – Split, 22. lipnja 1944.), bio je hrvatski politički djelatnik i novinar iz redova HSS-a.

Biografija
----------

Rodio se u Velom Varošu, u siromašnoj radničkoj obitelji od oca Franje, radnika, i majke Barbarine r. Vrdoljak, kućanice. Imao je mlađeg brata, Tonća. Rani gubitak oca je samo pogoršao njegov socijalni status te je u ranoj mladosti spoznao tegobu neimaštine.

Osnovnu školu je pohađao u Splitu. Srednju školu je također pohađao u Splitu. Prvo je išao u sjemenište, a nakon 1. razreda se 1931. prebacio u Klasičnu gimnaziju, gdje je bio razredni kolega s Živkom Jeličićem, kasnije poznatim hrvatskim književnikom. Godine 1934. se kao šesnaestogodišnjak učlanio u HSS. Kad se osnovala Omladinska organizacija HSS-a, kojoj je bio osnivačem, izabralo ga se za njezina prva predsjednika. Bio je ujedno i zadnjim predsjednikom te organizacije u Splitu. Svoj aktivizam nije ograničio samo na grad Split, nego i splitsku okolicu, pa i dalje: Šibenik, Sušak.

Godine 1936. na 1937. je napravio stanku sa školom te je 1937. radio kao sukorektor u Jadranskom dnevniku. Poslije je nastavio školovanje. Otišao je na Trgovačku akademiju, koju je završio u travnju 1941. godine, dolaskom talijanskih okupatora.

Pokrenuo je nekoliko listova, za koje je ujedno i pisao priloge: *Novi dani* (1938.), *Za slobodu i stare pravice* (1939.), *Pokret hrvatske mladice* (1940.). Od 1939. godine je tehnički tajnik HSS-a i pomoćnik Luki Čuliću i Desimiru Jakaši u Hrvatskom radničkom savezu.

Talijanskom okupacijom odlazi u Omiš, koji je bio dijelom NDH, i koji mu je ostao novom adresom sve do pada Italije, kad se vratio u Split. Intenzivirao je suradnju s predratnim HSS-ovcima, osobito s Ivankom Farolfijem.

Bio je student Visoke ekonomske komercijalne škole u Zagrebu. 

Komunističkoj partiji Jugoslavije nije bio po volji. U svojim su ga letcima blatili i izrugivali se njegovom radu, prikazivali ga izdajnikom i fašističkim kolaborantom, sumnjičeći ga da je potkazivao sugrađane Nijemcima i Talijanima. 22. lipnja 1944. ga je revolverom ubio Tito Kirigin i još neki skojevac ispred kuće u Barakovićevoj (na ondašnjem Ustaškom putu kod Barakovićeve). Pred smrt je dobivao prijeteća pisma.  Kao velikom radićevcu, mačekovci odmah su tiskali plakat u kojem su pozvali pučanstvo neka u znak žalosti zbog ovog terorističkog čina objesi crne zastave, da ne radi, dok su ustaše službeno zabranile promet na tržištu. Omladinska organizacija HRSS-a dalmatinske Hrvatske objavila je letak te je spjevana pjesma. Suborci su se oglasili osmrtnicom.

U spomen su na Vojka Krstulovića njegovi učenici izdali knjigu *Za slobodu i stare pravice*.

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5  Slobodna Dalmacija, Željko Čulić: HSS u Splitu između dvaju svjetskih ratova (8) - Prekinuta mladost Vojka Krstulovića, preuzeto 6. listopada 2011.
2. 1 2 3 4 5  Antifašistički Split. Ratna kronika Splita 1941.-1945. preuzeto 9. svibnja 2013.
**Vojna diktatura** je forma diktature, na čijem se čelu nalaze oficiri koji je na vlast dolaze vojnim udarom i ukidaju demokratske institucije i zakone, te formiraju privremeni (ili trajni) režim baziran na vojnim propisima.

To je politički režim u kom vojska kao organizacija preuzima vlast, u širem smislu to je jedan od podtipova autoritarne vladavine.

Historija i karakteristike
--------------------------

U najvećem dijelu ljudske historije vezivanje vojske uz vlast bilo je suvišno, jer su se gotovo svi značajni politički režimi prije industrijske revolucije bili monarhije, u kojima je vojna, vjerska, ekonomska i politička moć bila u rukama monarha. 
Razdvajanje vojne i civilne moći i razvoj profesionalnih birokratskih oružanih snaga u evropskim državama u 18. i 19. vijeku iznjedrili su suvremeno razumijevanje vojnih diktatura.

Nisu svi autoritarni režimi ujedno i vojničke diktature. U 20. vijeku čak i najrepresivniji nedemokratski režimi, ponajviše nacisti u Njemačkoj i staljinistički režim u Sovjetskom Savezu, bili su partijske diktature u kojima je ipak postojala civilna kontrola vojske.

Među ostalim vrstama autoritarne vladavine koje treba razlikovati od vojne diktature valja ubrojati apsolutističke monarhije i personalističke - *sultanističke* režime.

Od kraja Drugog svjetskog rata vojne diktature su se događale u najvećoj mjeri u zemljama u razvoju. 
Teoretičari modernizma, utjecajni 1950-ih i 60-ih, u početku su bili uvjereni da će se nove nezavisne države Bliskog istoka, Afrike, Azije i Latinske Amerike razviti u kapitalističke liberalne demokracije, sa parlamentarnom kontrolom 
nad vojskom. Ta očekivanja srušio je val vojnih udara koji je kulminaciju imao 1960-ih i 1970-ih.

Vojne diktature dogodile su se i u Evropi; u Grčkoj (1967–1974) za vladavine Diktatura pukovnika, a nakon tog i u Poljskoj (1989–1990) za vladavine Jaruzelskog.

Izvori
------

1. ↑  „*Vojna diktatura*" (hrvatski). Znanje. Pristupljeno 14.01.2021.
2. 1 2 3 4 5 6  „*Military rule political regime*" (engleski). Encyclopædia Britannica. Pristupljeno 14.01.2021.

Vanjske veze
------------

* *Military rule political regime* (`en`)
Patrijarh jerusalimski Teofil III
**Patrijarh jerusalimski Teofil III** (Mesinija, Grčka, 4. april 1952) je poglavar Jerusalimske pravoslavne crkve.

Biografija
----------

Patrijarh Teofil je rođen u Mesiniji, na Peloponezu, Grčka. U Jerusalimu živi od 1964. godine. Služio je više od deset godina u činu arhiđakona. Od 1991. do 1996. godine služi kao jeromonah u Kani Galilejskoj. Studirao je teologiju na Atinskom univerzitetu, a magistrirao je u Daramu. Studirao je i na Jevrejskom univerzitetu u Jerusalimu. Pored grčkog, govori engleski, arapski i jevrejski jezik.

Patrijarh
---------

Godine 2005, od strane jerusalimskog Svetog sinoda izabran je za 141. patrijarha Svetog grada Jerusalima i cele Palestine, Sirije, obale Jordana, Kane, Galileje i Svetog Siona. Na tronu Jerusalimske patrijaršije nasledio je patrijarha Irineja I. Prethodno je bio arhiepiskop tavorski.

Sa predsednikom Republike Srpske Miloradom Dodikom se susreo 17. januara 2012, i tom prilikom je blagoslovio Republiku Srpsku i njene građane.

Vidi još
--------

* Spisak jerusalimskih patrijarha
* Jerusalimska pravoslavna crkva

Izvori
------

1. ↑  „Dodik u Izraelu sa Šimonom Peresom" (sr). Radio-televizija Republike Srpske. 17. 1. 2012.. Pristupljeno 17. 1. 2012.

***Patrijarh jerusalimski Teofil III*** na Wikimedijinoj ostavi
**Sanela Diana Jenkins** (rođena u Sarajevu kao **Sanela Ćatić**, 1973) je bosanskohercegovačka poduzetnica i aktivistica koja trenutno živi u Kaliforniji.

Rodila se u bošnjačkoj porodici u Sarajevu, kao dijete oca ekonomista i majke računovođe. Studirala je ekonomiju na Univerzitetu u Sarajevu kada je izbio rat, odnosno započela opsada Sarajeva, tokom koje će poginuti njen brat Irnis. Na samom početku je izbjegla u susjednu Hrvatsku gdje je provela godinu dana prije odlaska u London gdje je nastavila studije.

Tokom studija je osnovala kompaniju koja se bavila izradom kupaćih kostima. S vremenom je stvorila niz uspješnih tvrtki i tako stečen kapital često koristila u filantropske svrhe. Zapadnoj javnosti je najpoznatija po tome što je 2009. izdala *Room 23*, knjigu fotografija koje je izradila Deborah Anderson, a koja sadrži portrete mnogih istaknutih svjetskih celebrityja. Godine 2010. se zajedno sa Seanom Pennom istakla pružanjem humanitarne pomoći potresom poharanom Haitiju.

Godine 2010. je platila kauciju za Ejupa Ganića kada je bio uhapšen po međunarodnoj potjernici koju su srpske vlasti izdale zbog tzv. slučaja Dobrovoljačka.

Od godine 1999. do 2011. je bila u braku sa škotskim bankarom Rogerom Jenkinsom s kojim ima dvoje djece.
**Pneumatičari** (starogrčki: , lat. *Pneumatici*) naziv je koji se u antici koristio za jedan od pravaca medicine u staroj Grčkoj i Rimu. Lekari koji su pripadali pneumatičkom pravcu stajali su pod uticajem stoičke fizike, ali su se naslanjali i na onaj element Hipokratove medicine koji je naglašavao značaj "daha" *(pneuma)* u objašnjavanju psiholoških, fizioloških i patoloških pojava. Kao jedan od glavnih izvorišta često se navodi spis *O hrani* *(De alimento)*, koji je sačuvan u Hipokratovom korpusu, ali je verovatno nastao polovinom 4. veka pne. Začetnikom pneumatičkog pravca smatra se Atenej iz Atalije, koji je delovao u Rimu u drugoj polovini 1. veka nove ere. Među drugim uticajnim lekarima ovog pravca, koji nije bio monolitan, nalazili su se Arhigen iz Apameje, Agatin iz Sparte, Aretej iz Kapadokije i Herodot. Od svih njihovih dela sačuvani su danas samo fragmenti, pa o njihovom učenju saznajemo pre svega iz Galenovih spisa.

Učenje
------

U starom Rimu najveći uticaj uživao je metodički pravac, od koga se pneumatički razlikovao pre svega po tome što je, umesto mešanja prvobitnih čestica (atoma), za glavno aktivno načelo uzeo jednu nematerijalnu prirodu ― *pneumu*, tj. duh, koje je prouzrokovalo zdravlje i bolest.

Platon i Aristotel već su postavili temelje za nauk o *pneumi*, a Aristotel je i prvi opisao načine na koje *pneuma* ulazi u telo i krvotok. Stoičari su tu teoriju dalje razvili i primenili je na telesne funkcije. Erasistrat i njegovi sledbenici smatrali su da *pneuma* igra izuzetno značajnu ulogu i zdravlju i oboljevanju. Prema tome, teorija o *pneumi* nije bila sasvim nova. No metodičari su, kako se čini, tu teoriju gotovo izbacili iz svog učenja. Postavljajući se nasuprot metodičkog pravca, pneumatičari su usvojili jedno već poznato načelo i izabrali stoički princip *pneume*. Smatrali su da je logika nužan deo medicine, i za njih se vezuje podela medicinske veštine na delove koji odgovaraju stoičkoj podeli dijalektike, ali i mnogo pažljivog rada na klasifikaciji pulsa. Galen kaže da bi pneumatičari pre izdali vlastitu domovinu nego se odrekli svojih shvatanja. Atenej je usvojio i značajan deo peripatetičkih učenja, a osim pneume, bavio se i teorijom osnovnih elemenata, i to mnogo više nego što su to činili metodičari. Atenej je u četiri elementa prepoznavao pozitivne kvalitete (ποιότης / *poiotes*) tela; ali često je na njih gledao kao na prave supstance, pa ih je kao celinu nazvao "prirodom čoveka". Premda su pneumatičari većinu bolesti povezivali s *pneumom*, ipak su obraćali pažnju i na druge elemente. Prema njihovom shvatanju, spoj toplote i vlage najpogodniji je za očuvanje zdravlja; s druge strane, toplota i suhoća uzrokuju akutne bolesti, hladnoća i vlaga flegmatične osećaje, a hladnoća i suhoća melanholiju; naposletku, sve se suši i hladi s dolaskom smrti.