recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Fazna transformacija** (fazna promena) unutar jednog fizičko—hemijskog sistema je promena jednog agregatnog stanja ili makroskopskog uređenja u drugo. Ta promena se manifestuje naglom promenom jedne (ili više) fizičko—hemijskih osobina, u zavisnosti od promene neke od funkcija stanja (npr. temperatura ili pritisak). 

Fazne transformacije u domenu pritisak-zapremina-temperatura spadaju u oblast fizike pod imenom termodinamika. U fazne promene se ubrajaju i kvalitativne promene koje izaziva magnetsko polje (oblast elektromagnetizma). 

Primeri faznih transformacija:

* Fazna transformacije čvrsto-tečno-gas jednokomponentnog sistema pod uticajem temperature i/ili pritiska:

|  | Fazna promena |
| --- | --- |
| Početno stanje | Čvrsto | Tečno | Gasovito | Plazma |
| Čvrsto | Čvrsto-Čvrsto | Topljenje | Sublimacija | - |
| Tečno | Mržnjenje | - | Isparavanje | - |
| Gas | Resublimacija | Kondenzacija | - | Jonizacija |
| Plazma | - | - | Rekombinacija/Neutralizacija jona | - |

* Promene strukture kristala (strukturni fazni prelaz)
* Promena od feromagnetnih u paramagnetna svojstva materijala na Kirijevoj temperaturi
* Promena magnetne strukture materijala
* Prelazak u stanje superfluidnosti
* Prelazak u stanje superprovodljivosti

Spoljašnje veze
---------------

***Fazna transformacija*** na Wikimedijinoj ostavi
| Etiopska visoravan |
| --- |
| Karta gorja |
| Nadmorska visina: | Ras Dašan 4 533 |
| Mesto: |  Etiopija,  Eritreja |
| Koordinate: | 12°32′00″N 41°23′08″E﻿ / ﻿12.53333°N 41.38556°E﻿ / 12.53333; 41.38556 |
| Starost stena: | 75 milijuna godina |

**Etiopska visoravan** (stariji naziv *Abesinsko visočje*) je veliki plato ispresjecan planinskim masivima koji se proteže u obliku slova L od Eritreje, Etiopije, do sjeverne Somalije i Roga Afrike. Etiopska visoravan tvori najviši i najveći plato na cijelom Afričkom kontinentu, kojem visina rijetko pada ispod 1500 m, a planinski visovi se uzdižu do 4550 m. 
Zbog toga Etiopsku visoravan često zovu **Krov Afrike** zbog svoje veličine i visine.  Ponekad ovu visoravan zovu *Eritrejska visoravan* ili *Eritrejsko gorje*.

Etiopska visoravan sa vrhom Ras Dashan u pozadini

Geografske osobine
------------------

Semiensko gorje
Visoravan je podijeljena Velikom rasjednom dolinom (Great Rift Valley) na sjeverozapadni i jugoistočni dio, na kojem se nalaze brojna slana jezera. 

Sjeverozapadni dio prostire se kroz etiopske regije; Tigraj i Amhara, u njemu se nalazi Nacionalni park Planina Semien sa Semienskim gorjem na kojem je najviši vrh Etiopije - Ras Dašan (4550 m). Tu se na sjeverozapadnom dijelu, nalazi i Jezero Tana, izvor Plavog Nila.

Na jugoistočnom dijelu visoravni, najviši vrhovi nalaze se u zoni Bale u etiopijskoj regiji Oromia, to su Planine Bale u Nacionalnom parku Planine Bale, i gotovo su jednako visoke kao one u Gorju Semien, sa vrhovima iznad 4000 m, kao što je Planina Tulu Demtu (sa svojih 4,337 m, to je drugi najviši vrh u Etiopiji) i Batu (4,307 m).

Geološke karakteristike
-----------------------

Dendi Caldera, ugasli vulkan na Etiopskoj visoravni
Etiopska visoravan počela se uzdizati prije 75 milijuna godina, kad je magma iz zemljine utrobe uzdignula široku kupolu drevnih afričkih stijena (afrički kraton). Tad je nastala i velika rasjedna dolina koja je podijelila plato Etiopske visoravni na tri dijela, i odvojila Južnoarapsko gorje Arapskog poluotoka koje je geološki dio drevnog etiopskog gorja, rasjedom koji je ispunilo Crveno more i Adenski zaljev i odvojio Afriku od Arabije

Ekosistem visoravni
-------------------

Neposredna blizina ekvatora čitavoj etiopskoj visoravni daje neočekivano umjerenu klimu. Kako je plato ulančan, visoke planine predstavljaju barijeru za monsunske vjetrove koji u kišnoj sezoni, od juna do sredine septembra, dolaze iz Indijskog oceana.

Te jake kiše uzrokovale su ljetne poplave Nila, fenomen koji je u antičko doba zbunjivao Grke.

Slično kao i ostala planinska područja Afrike, Etiopska visoravan ima osebujnu floru i faunu, tzv afroplaninsku.

Izvori
------

1. ↑  Paul B. Henze, *Layers of Time* (New York: Palgrave, 2000), str. 2

Vanjske veze
------------

* Etiopske gorske šume (World Wildlife Fund) (`en`)
* Etiopske gorski travnjaci i šume (World Wildlife Fund) (`en`)
* Etiopska gorska vrijesišta (World Wildlife Fund) (`en`)
* Program zaštite etiopskog vuka (`en`)
**Jedino Hrvatska - Pokret za Hrvatsku** je suverenistička i euroskeptična politička stranka u Republici Hrvatskoj. Pokrenuli su ju pripadnici Tuđmanova HDZ-a, Hrvatski generalski zbor i Hrvatski blok. Nastala je iz izborne koalicije Jedino Hrvatska (2007.), u Zagrebu, 2008. godine. Tada je Hrvatski blok ugašen, a njegov predsjednik Ivić Pašalić se povukao iz politike, no Jedino Hrvatska je nastavila djelovati, uz obnovljeni program i izmijenjeni sastav, kao nova stranka. Podržava nacionalizam, antikomunizam i euroskepticizam. Izrazito se protivi gospodarskoj rasprodaji Hrvatske i ulasku Hrvatske u EU, a pogotovo u bilo kakve "balkanske" saveze. 

Za izbore 2011. zajedno s Akcijom za bolju Hrvatsku i Hrvatskom demokršćanskom strankom oblikuje koaliciju **Savez za Hrvatsku**, koja će nastupiti i protiv ulaska Hrvatske u Europsku Uniju na referendumu o ulasku Hrvatske u EU.

* Predsjednik: Milovan Šibl
* Istaknuti članovi: Benjamin Tolić, Damir Pešorda, Marjan Bošnjak, dr Slaven Šuba, dr Igor Jelčić, Zvonimir Milas

Vanjske poveznice
-----------------

* Službena stranica Arhivirano 2013-08-09 na Wayback Machine-u
Ne zamijeniti sa Elijem Dionisijem, grčkim gramatičarem koji se takođe ponekad naziva Aticistom.
**Elije Merid** (grčki: Αἴλιος Μοῖρις, verovatno 2. vek n.e.) bio je starogrčki gramatičar i leksikograf aticističkog pravca, zbog čega je poznat i pod nadimkom **Aticista** (Ἀττικιστής).

Delo
----

Merid je autor sačuvanog *Atičko-helenskog alfabetskog rečnika* (Λέξεις Ἀττικῶν καὶ Ἑλλήνων κατὰ στοιχεῖον). U tom rečniku atički oblici, većinom poređani alfabetskim redom, dati su uz Meridu savremene oblike helenističkog grčkog jezika (*koinē*). Pri tom su posebno jasno i sažeto istaknute razlike u rodu, akcentu i značenju.

Kao glavni uzori za ovo delo poslužili su Dionisije Tračanin, Frinih Arabijac, Filemon iz Atine, te delo *Sinonimi* Herenija Filona iz Biblosa. Merid uočava razlike između starog i novog atičkog; za uzorne autore uzima Platona, Aristofana, Tukidida, Ksenofonta, atičke govornike, Herodota i Homera, ali (za razliku od Friniha) nikoga od tragičara; obojica odbacuju pisce srednje i nove atičke komedije.
**Elijan Taktičar** (starogrčki: , latinski: , kraj 1. i početak 2. vijeka) bio je grčko-rimski vojni pisac, poznat kao autor knjige *O taktičkim porecima Grka* (Περί Στρατηγικών Τάξεων Ελληνικών) u kojoj je detaljno opisao pješadijsku taktiku helenističkih država u periodu nakon smrti Aleksandra Velikog kao i tada korištene metode drila. Knjiga je nastala na poticaj rimskog cara Nerve koji je s Elijanom osobno razgovarao u Frontinovoj vili u Formiji, a najvjerojatnije je dovršena oko 106. te posvećena tadašnjem caru Trajanu. Osim o drevnoj helenističkoj taktici, manji dio knjige je posvećen i rimskoj vojsci Elijanovog doba, dok je dio posvećen mornaričkoj taktici izgubljen.

Elijanova knjiga je zbog bogatstva detalja, kao i kritičkog stava prema ratnoj vještini svojih prethodnika, bila često kopirana, a u nekim slučajevima i primjenjivana u praksi. To je pogotovo bio slučaj u zapadnoj Evropi 16. i 17. vijeka kada su tadašnji vojskovođe na svoje kopljaničke pješadijske formacije, slične falangi, nastojali primjeniti Elijanove formule.

### Literatura
| Kraljevi Izraela |
| --- |
| * + **Saul/Šaul**
	+ Išbošet/Isvostej
* + **David**
	+ **Solomon**
* + Jeroboam I
	+ Nadab
* + Baaša/Vasa
	+ Elah/Ela/Ila
* + Zimri/Zimrije
* + Omri
	+ Ahab
	+ Ahazija
	+ Joram/Jehoram
* + Jehu
	+ Jehoahaz
	+ Joaš/Jehoaš
	+ Jeroboam II
	+ Zaharija
* + Šalum
* + Menahem
	+ Pekahija
* + Pekah
* + Hosea/Hošea/Osija

---

Ova kutijica: pogledaj • razgovor • uredi |

**Jeroboam II** (ירבעם השני) je bio sin i nasljednik Jehoaša, (Joaša), odnosno četrnaesti vladar drevnog Kraljevstva Izrael, nad kojim je vladao četrdeset jednu godinu po *2 Kraljevi* (2 Kraljevi 14:23). Vladao je istovremeno s Amazijom (*2 Kraljevi* 14:23) i Uzijom (15:1), kraljevima Jude. Bio je slavljen zbog pobjeda nad Sirijcima (13:4; 14:26, 27), kao i zbog toga što je Izrael proširio na njegove nekadašnje granice, od "ulaza u Hamath do mora i ravnica" (14:25; *Amos* 6:14).

William F. Albright mu je vladavinu smjestio u period 786. pne.-746. pne. dok ga E. R. Thiele smješta u period 782. pne.-753. pne.. 

Godine 1910. je G. A. Reisner je iskopavajući Samariju, pronašao komadiće posude s napisima iz doba Jeroboama II a koja pominju njegove vladarske godine. One su pružile vrijedne informacije o pismu, jeziku, vjeri i administrativnom sistemu tadašnjeg Izraela.

Arheološki nalazi ukazuju da je Izrael pod njegovom vladavinom doživio najveći prosperitet u svojoj dotradašnjoj historiji. Do kraja 8. vijeka pne. je teritorija Izraela bila najgušće naseljena na Levantu, sa oko 350.000 stanovnika. Prosperitet se temeljio na trgovini maslinovim uljem, vinom, a možda i konjima, pri čemu su kao tržište služili i Egipat i Asirija.

U Jeroboamovo doba su živjeli i proroci Hosea, Joel i Amos, koji su žestoko napadali materijalizam i sebičnost izraelske vladajuće elite. 

Njegovo se ime u Starom zavjetu spominje samo u*2 Kraljevi* 13:13; 14:16, 23, 27, 28, 29; 15:1, 8; *1 Ljetopisi* 5:17; *Hosea* 1:1; i *Amos* 1:1; 7:9, 10, 11. U svim drugim zapisima se isto ime koristi za Jeroboama I, sina Nebatovog.

|
|  |
| Jeroboam II **Kuća Jošafatova** |
| Prethodi:**Jehoaš** | **Kralj Izraela**Albright: 786. pne. – 746. pne.Thiele: 782. pne. – 753. pne.Galil: 790. pne. – 750. pne. | Slijedi:**Zachariah** |

Izvori
------

1. ↑  Broshi, M, and Finkelstein, I, The Population of Palestine in Iron Age II, *Bulletin of the American School of Oriental Research*, 287: 47-60.
**Heredia** je kostarikanski grad koji se nalazi u istoimenoj provinciji. Grad trenutno prolazi brzi proces industrijalizacije, a nalazi se 10 kilometara sjeverno od glavnog grada zemlje, San Joséa.

Povijest
--------

Prije osnivanja, područje oko Heredie je bio naseljeno domorodačkim plemenom poznatom kao Huetares. Godine 1706. doseljenici iz Cartaga, sagradili su crkvicu na mjestu koje se zove "Alvirilla", koji je uskoro postupno naseljava. 1736. Heredia je postala dovoljno velika da dobije svoju župu, a sagrađena je župna crkva. Biskup Nikaragve i Kostarike, Monseñor Pedro Agustín Morel de Santa Cruz osniva prvu školu kojom je upravljala crkva. Grad je preimenovan u Heredia u čast generala i političara Alonsa Fernándeza de Heredie. Općina Heredia je osnovana 19. svibnja 1812, a 1824 Heredia je unaprijeđen u gradu. Ustav je 1848 Heredi dodjelio status glavnog grada provincije i unaprijedio ga u kanton, te mu dodjeljuje sedam župa. 

Za kratko razdoblje 1830. Heredia je bio glavni grad Kostarike. Središte je jednog od najvećih fakulteta u Kostariki koji prihvaća studenate i iz drugih zemalja.

Klima
-----

Vrijeme je toplo tijekom cijele godine, kiše su raspoređene tijekom cijele godine, ali kišno razdoblje je od svibnja do listopada.

Gradovi prijatelji
------------------

* Sjedinjene Američke Države Marietta, Sjedinjene Države
* Nikaragva Matagalpa, Nikaragva

Vanjske poveznice
-----------------

* www.heredia.go.cr/

Izvor
-----

1. ↑  Website
2. ↑  „Tico Times".
**Jednoiporučni mač** (poznat pod nazivom *bastardni mač* jer se mogao voditi jednom i obema rukama, odatle bastard, mešanac) je vrsta dugog mača koja je nastala u kasnom srednjem veku. Istorijski ispravan naziv je samo dugački mač, šta ponekad dovodi do nedoumica pošto se u dugačke mačeve broje i teški dvoručni mačevi. Međutim, dugački mač je definicija za mačeve koji su bili duži od uobičajnih mačeva tog vremena, tj. jednoručnih. 

Jednoiporučni mačevi nastaju u kasnijem srednjem veku kao nov oblik dugačkih mačeva, prilagođeni iz borbi sa teškim čeličnim oklopima u kojima su se retko koristili štitovi, pri čemu su bili potrebni izmenjeni mačevi i nove, razvijenije mačevalačke tehnike. Do tad najčešći oblik mačeva bio je jednoručni mač, koji se vodio jednom rukom, dok se drugom rukom držao štit ili uzda na konju itd. Jednoiporučni mačevi (dužina sečiva 75-110 cm}-, obično oko 105 cm}-) bili su duži od jednoručnih (40-80 cm}-, ponekad i metar), ali kraći i lakši od teških dvoručnih mačeva (120-150 cm}-, neki i po dva metra, mada su ovo bili više mačevi za pokazivanje nego za borbu), i mogli su se voditi jednom i obema rukama. Izvori govore da su se tehnike izvodile obično obema rukama, zbog čega se često klasifikuju kao dvoručni mačevi, a sa obe ruke bile su izvodljive bolje tehnike u odnosu na ranije jednoručne ili teške dvoručne mačeve.

U isto vreme nastaju mačevalačke škole širom hrišćanske Evrope, takozvane *gladiatores*, od kojih se u najbolje broji takozvana nemačka škola. Nemačka škola imala je prilično srodne tehnike sa japanskim kendžucu stilovima *karori* i *kašima*, a pored mačevalačkih tehnika vežbalo se i rvanje ili borba sa jednim dugačkim i jednim kraćim mačem ili nožem, npr. jednoiporučni i dusak ili sablja. Legendarna viteška škola Stefana Lazarevića koja se pominje u pojedinim izvorima možda je bila jedna takva mačevalačka škola. U to vreme, pak, u Srbiji javlja se jednoiporučni *slovenski mač* ili skijavoneska.

Sa razvijanjem vatrenog oružja gde se, kao posledicom, iz upotrebe gube oklopi (mada je dobar oklop mogao da izdrži ispaljeni metak još u XVI veku), nestaju i teški i dugački mačevi kao i buzdovani, ratne sekire itd. a na njihovo mesto stupile su sablje, floreti i drugi laki mačevi. Time se izgubila i tradicija starih evropskih borilačkih tehnika, dok su u ponekim krajevima razne tehnike adaptirane u narodne borbe sa štapom kao npr. u hogo do pau.

***Jednoiporučni mač*** na Wikimedijinoj ostavi
**Hrvatska biskupska konferencija** je skupština biskupa Katoličke crkve sa sjedištem u Republici Hrvatskoj. Osnovana je od strane Svete stolice.

Istorija
--------

Tokom 1991, nakon raspada SFRJ, Hrvatska je dobila državnu nezavisnost i samostalnost. Sveta stolica je priznala Republiku Hrvatsku kao samostalnu državu 13. januara 1992. godine. Nakon toga, hrvatski episkopat izradio je predlog za ustanovljenje Hrvatske biskupske konferencije.

Sveta stolica je dekretom od 15. maja 1993. godine utemeljila za katoličke biskupije na području Hrvatske — Hrvatsku biskupsku konferenciju (HBK) odobrivši njen statut.

Za prvog predsjednika HBK je izabran kardinal Franjo Kuharić, nadbiskup i metropolit zagrebački.

Status HBK obnovljen je 5. februara 2000. godine. Službu predsjednika Hrvatske biskupske konferencije u dva mandata (1997—2007) obavljao je kardinal Josip Bozanić, nadbiskup i metropolit zagrebački.

Na Plenarnom zasjedanju Hrvatske biskupske konferencije u Gospiću (oktobar 2007) za predsjednika HBK je izabran Marin Srakić, nadbiskup i metropolit đakovačko-osječki. Potpredsjednik je Marin Barišić, nadbiskup i metropolit splitsko-makarski.

Hrvatsku biskupsku konferenciju čini 14 biskupija i Vojni ordinarijat u Republici Hrvatskoj. Biskupije su uključene u četiri metropolije: Đakovačko-osječku, Riječku, Splitsko-makarsku i Zagrebačku, dok je Zadarska nadbiskupija neposredno potčinjena Svetoj stolici.

Biskupi s područja Bosne i Hercegovine imaju svoju biskupsku konferenciju.

Hrvatska biskupska konferencija je punopravni član Savjeta biskupskih konferencija Evrope, a u Savjetu biskupskih konferencija Evropske unije ima status posmatrača.

Članovi
-------

* monsinjor Marin Barišić, potpredsjednik
* kardinal Josip Bozanić
* monsinjor Ivan Devčić
* monsinjor Mijo Gorski
* monsinjor Đuro Hranić
* monsinjor Vjekoslav Huzjak
* monsinjor Vlado Košić
* monsinjor Želimir Puljić, predsjednik
* monsinjor Ivan Šaško
* monsinjor Antun Škvorčević
* monsinjor Mate Uzinić
* monsinjor Ivan Ćurić
* monsinjor Ranko Vidović
* monsinjor Tomislav Rogić
* monsinjor Giorgio Lingua
* monsinjor Roko Glasnović
* vladika Milan Stipić
* monsinjor Bože Radoš
* monsinjor Jure Bogdan

  

Umirovljeni hrvatski biskupi:

* monsinjor Antun Bogetić (+2017)
* monsinjor Ante Jurić
* vladika Slavomir Miklovš(+2011)
* monsinjor Slobodan Štambuk
* monsinjor Ante Ivas
* monsinjor Juraj Jezerinac
* monsinjor Marin Srakić
* monsinjor Mile Bogović(+2020)
* monsinjor Valentin Pozaić(+2021)
* vladika Nikola Kekić(+2022)
* monsinjor Josip Mrzljak

Vidi još
--------

* Biskupska konferencija

Spoljašnje veze
---------------

* Zvanična stranica Hrvatske biskupske konferencije
|  |
| --- |
| **Rimsko-perzijski ratovi** |
| **Rimsko-partski ratovi**  Kara – Kilikijska vrata – Amanski prijevoj – Planina Gindar – Pohodi Marka Antonija – Armenski rat 58–63 – Trajanov pohod na Partiju – Pohodi Lucija Vera – 2. Ktesifon – Nisibis  **Rimsko–sasanidski ratovi**  Resena – Misiče – Barbalis – Edesa – Singara – Amida – 3. Ktesifon – Samara  **Bizantsko-sasanidski ratovi**  Rat 421–422 – Anastazijev rat – Iberijski rat – Lazijski rat – Rat 572–591 – Rat 602–628 |

**Lazički rat**, **Lazijski rat** ili **Kolhidski rat**, u gruzijskoj historiografiji poznat i kao **Veliki rat za Egrisi** (gruzijski: ეგრისის დიდი ომი, *Egrisis Didi Omi*), je bio oružani sukob koji se između 540. i 562. vodio između Istočnog Rimskog (Bizantskog) Carstva na jednoj, i Perzijskog (Sasanidskog) Carstva na drugoj strani. Ime je dobio po Lazici, oblasti na istočnoj obali Crnog mora koja danas predstavlja zapadni dio Gruzije; kontrola nad njom je bila povod izbijanja sukoba i oko nje se vodila većina ratnih operacija. U stvarnosti, rat je pokrenuo perzijski kralj Hozroje I uplašen uspjesima bizantskog cara Justinijan I u ratovima protiv Vandala i Ostrogota, odnosno izglednim ostvarenjem njegovih planova o obnovi Rimskog Carstva koja bi Perziju stavila u trajno neravnopravan položaj. Borbe su se promjenljivim uspjehom vodile godinama; historičari se spore oko toga da li je na rat imao uticaj ili da li je sam rat doprinio izbijanju Justinijanove kuge koja je u to vrijeme opustošila Bizant, Mediteran i Evropu. U svakom slučaju, sukob je temeljito iscrpio Bizantsko Carstvo, tako da su Bizantinci tek nakon završetka gotskog rata 554. mogli svoje glavne vojne resurse usmjeriti na istok. Godine 557. je zaključeno preliminarno primirje, a pet godina kasnije i tzv. Petedesetogodišnji mir, temeljem koga su Bizantinci očuvali kontrolu nad Lazikom, iako uz plaćanje danka Perzijancima.

Vanjske veze
------------

* History of the Later Roman Empire by J. B. Bury
* Wars of Justinian I
Grašak je jednogodišnja biljka.
**Jednogodišnja biljka** je životna forma biljke čiji životni ciklus traje jedan vegetacioni period, odnosno završava se u toku jedne godine.

Karakteristike
--------------

Jednogodišnje biljke odlikuje znatni udeo nadzemnog fotosintetičkog tkiva u odnosu na ukupnu fitomasu. To znači da i proizvode znatnu biomasu, koju po pravilu ne odlažu kao rezervu, već ugrađuju u plodove i semena. Suncokret, na primer, u toku godine proizvede oko 600 grama suve mase, dok mladica bukve za isto vreme proizvede tek 2,5. Jednogodišnje biljke se odlikuju brzim razvojem i rastom, ali najpre stvaraju veći broj listova koji aktivno fotosintetišu. Ovakav životni ciklus ima svojih prednosti; efikasno iskorišćavanje resursa u kratkim povoljnim periodima (koji se ponekad mogu i ponavljati) omogućava im da lako „osvajaju" staništa koja su ogoljena (erozijom ili plavljenjem) ili ruderalna staništa. Samo trajanje ciklusa je različito u zavisnosti od toga koja je vrsta u pitanju. Potpun ciklus biljke hoću-neću traje tri nedelje. Kada donese seme, biljka se osuši.

Klasifikacija
-------------

Klasifikaciju životnih formi na osnovu produkcije i ulaganja fotosintata predložili su Šulc, Larčer, Lambers i još neki autori:

* jednoćelijski autotrofni organizmi
* jednogodišnje biljke
* dvogodišnje i višegodišnje zeljaste biljke
* višegodišnje drvenaste biljke

Spoljašnje veze
---------------

***Jednogodišnja biljka*** na Wikimedijinoj ostavi
**Horn** je naselje od 3,405 stanovnika na jugu Nizozemske u Provinciji Limburg.

Geografske karakteristike
-------------------------

Horn se prostire nedaleko od belgijske granice, a od centra Roermonda udaljen je 5 km jugoistočno.

Historija
---------

Ime Horn i njegovi alternativni načini pisanja *Horne*, *Hurnen* i *Hornin* potječu od germanskog -*Hornjôn*, što značilo *brdo ili kut u močvararnoj zemlji*, u to vrijeme 
Maas je bio prirodna granica između Horna i obližnjeg Roermonda.

Selo Horn nastalo je u 10. vijeku, tad se u njemu naselila porodica Horn (*Horne*), budući feudalni gospodari toga kraja.

Feudalci Horna su 1450. uzdignuti u grofove tako je i Horn postao prijestolnica Grofovije Horn.

Centar naselja pomaknuo se prema zamku, o čemu svjedoči spominjanje nešto sjevernije jezgre Starog Horna iz 1810.
Godine 1840. općina Horn imala je 141 kuća i 844 stanovnika, od tog u istoimenom selu 797 i zaselku Weert 47.

Sve do 1990. godine Horn je bio samostalna općina- 1991. postao je dio općine Haelen, a od 2007. pripada općini Leudal.

### Zamak Horn

Horn je poznat po istoimenom zamku (Kasteel Horn) koji je bio rezidencija porodice Horn (Horne), feudalnih gospodara istoimenog feuda Horn.

Zamak se prvi put spominje 1243. u pismu, u kom *Willem* navodi da je on novi vlasnik feuda Horn i Altene.

Podignut je pored starog korita rijeke Meuse. 
Na samom startu je imao 4 povišene ugaone kule i krilo.
Zamak je vjerojatno tokom 15. vijeka temeljno rekonstruiran, rezidencijalni dio je proširen na račun dvije kule koje su uklonjene. Rezidencijalnom dijelu dograđena je kula sa vratima.
Eliptoidni bedem je podebljan izgradnjom drugog reda lukova i novim zidom od blokova lapora duž orginalnog zida.

Velik dio orginalnog eliptoidnog tlocrta iz 13. vijeka je još uvijek vidljiv, kao i pejzažni perivoj koji okružuje zamak.

U 16. vijeku zamak je postao vlasništvo porodice Montmorency. Njen najznačajniji član Filips van Montmorency, posljednji grof od Horna, odigrao je važnu ulogu u vrijeme Nizozemske revolucije i pobune protiv španjolskog kralja Felipea II kao pristaša Willema Oranskog. 
Zbog tog je osuđen na smrt i pogubljen u Bruxellesu 1568.

Nakon fracuske aneksije 1795. i kasnije uprave, velik broj zamaka je razoren, slična sudbina desila je i Horn, koji je završio kao ruševina. Obnovljen je oko 1850. u neogotičkom stilu za rezidenciju, ali je tad nažalost većina donjih lukova srušena. Ponovno je obnavljan 1954. nakon što je stradao u požaru 1948. godine.

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5 6  „*Horn in Leudal (Limburg)*" (engleski). City population. Pristupljeno 15.09.2022.
2. 1 2 3 4 5  „*Kasteel Horn in Horn*" (nizozemski). Visit Noord Limburg. Pristupljeno 15.09.2022.
3. 1 2 3 4 5  „*Horn*" (nizozemski). Plaatsengids. Pristupljeno 15.09.2022.
4. 1 2 3 4  „*Horn Castle*" (egleski). Castles. Pristupljeno 15.09.2022.
5. ↑  „*History*" (engleski). House of Horne. Pristupljeno 15.09.2022.

Vanjske veze
------------

***Horn, Nizozemska*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Heemkundevereniging Horn* (`nl`)
**High Wycombe** (izgovor: [Haj Vikom]) zvan samo **Wycombe** je grad od 124,475 stanovnika na jugu Engleske.

U Britaniji je poznat po namještaju, naročito po stolicama - Windsor, izrađenim od lokalne Bukovine.

Geografske karakteristike
-------------------------

High Wycombe leži u Grofoviji Buckinghamshire, duž rijeke Wye, udaljen 47 km sjeverozapadno od Londona.

Historija
---------

Wycombe je prvi put dokumentiran u Domesday Booku, kao mjesto sa šest mlinova.

Za antike se tu nalazila rimska vila iz 2. vijeka, čiji su ostatci iskopani u tri navrata.
Wycombe je kraljevsku povelju o statusu grada dobio - 1237. Grad je u velikoj mjeri obnovljen u 16. vijeku, tako da su mu najstariji objekti iz 18. vijeka

Uz Wycombe je povezan britanski državnik - Benjamin Disraeli (1804. - 1881.), koji je živio nedalekom dvorcu Hughenden, pa mu je Wycombe u više navrata bio izborna baza.

Privreda
--------

Pored namještaja u se proizvode precizni instrument i papir, a poznat je i kao grad sa puno štamparija.

Pobratimski gradovi
-------------------

* Njemačka, Kelkheim, Njemačka

Izvori
------

1. 1 2 3 4  „United Kingdom: South East England" (engleski). City population. Pristupljeno 15. 12. 2016.
2. 1 2 3 4 5 6 7  „*High Wycombe*" (engleski). Encyclopædia Britannica. Pristupljeno 15. 12. 2016.

Vanjske veze
------------

***High Wycombe*** na Wikimedijinoj ostavi

* Wycombe District Council (`en`)
**Hrizostom** (*Stolić*; Ruma, 1939 2012) je bio episkop žički.

Životopis
---------

Episkop Hrizostom (Stolić) je rođen 1939. godine u Rumi, gdje je završio osnovnu i srednju školu. Po završetku srednje škole odlazi u manastir Dečane, gdje je zamonašen i rukopoložen u čin jerođakona i jeromonaha od strane tadašnjeg episkopa raško-prizrenskog g. Pavla (Stojčevića). Ubrzo poslije toga odlazi u Ameriku da pomogne svom srpskom narodu. U Americi u ruskom manastiru Svete Trojice u Džordanvilu, studirao je teologiju, i po završenim studijama služio je kao pomoćni paroh u Sabornoj crkvi Svetog Vaskrsenja Hristovog u Čikagu i kao parohijski sveštenik u srpskoj crkvi Sv. velikomučenika Georgija u Istočnom Čikagu. Kada je učvrstio temelje crkvenog života u svojoj parohiji, otišao je u Svetu Goru u manastir Hilandar. U Hilandaru je ostao 20 godina, gdje je proizveden u čin arhimandrita od strane carigradskog patrijarha Dimitrija. Kao zapažen monah bio je starješina (protos) cijele Svete Gore. U manastiru Hilandaru je vršio dužnost bibliotekara gdje se, pored stalne molitve, i intelektualno razvijao. Plod njegovog rada u biblioteci je knjiga Svetačnik u dva toma koju je napisao i objavio na srpskom jeziku, a priredio je i Liturgiju svetog apostola Jakova u prevodu na srpski jezik.

Episkop
-------

Sveti arhijerejski sabor Srpske pravoslavne crkve na svom redovnom zasjedanju, od 14. do 24. maja 1988. godine, u Beogradu, izabrao je arhimandrita Hrizostoma za episkopa zapadnoameričkog. Episkop Hrizostom je upravljao eparhijom sve do 1992. godine, do izbora za episkopa banatskog, poslije čega je izabran za episkopa žičkog.

Vidi još
--------

* Eparhija žička

Spoljašnje veze
---------------

* 
* Episkop žički Hrizostom (Stolić)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Prethodnik:**Grigorije (Udicki)** | **episkop zapadnoamerički1988 — 1992.** | Nasljednik:**Jovan (Mladenović)** |
**Hrizostom** (svetovno *Rajko Jević*; Vođenica kod Bosanskog Petrovca, 4. mart 1952) je mitropolit dabrobosanski. Ranije je bio episkop bihaćko-petrovački i zvorničko-tuzlanski.

Biografija
----------

Rođen je 4. marta 1952. godine u selu Vođenici, kod Bosanskog Petrovca. Kršteno ime mu je bilo Rajko. Bogosloviju je završio u manastiru Krki, gde se i zamonašio 20. septembra 1971. godine, uzevši ime Hrizostom. Nedelju dana kasnije rukopoložen je u čin jerođakona, a dve godine kasnije u čin jeromonaha. Radio je kao sekretar Episkopa dalmatinskog Stefana (Boce) i crkvenog suda.

Studirao je bogosloviju na Aristotelovom univerzitetu u Solunu od 1976. do 1980. godine, kada je i diplomirao na Bogoslovskom fakultetu u Beogradu.

U periodu 1981—1991. godine radi kao profesor i vaspitač u bogosloviji Sveta Tri Jerarha u manastiru Krki. Godine 1991. izabran je za prvog episkopa novoosnovane Eparhije bihaćko-petrovačke.

Dana 13. septembra 1995. godine proteran je iz svoje rezidencije u mestu Ključu, a 10. oktobra iste godine odlazi sa teritorije svoje eparhije.

U svoju eparhiju se vraća 5. februara 1996. godine, nakon početka primene Dejtonskog mirovnog sporazuma. Privremeno je boravio u manastiru Klisini u Šipovu, sve do jesen 2002. godine, kada se vraća u sedište eparhije u Bosanski Petrovac.

U tron episkopa zvorničko-tuzlanskog ustoličen je 13. jula 2013. godine. 

Sabor Srpske pravoslavne crkve je doneo odluku 24. maja 2017. da zvorničko-tuzlanski episkop Hrizostom bude mitropolit dabrobosanski. Ustoličen je u Sarajevu 3. septembra 2017.

Episkop Hrizostom govori grčki jezik, a služi se ruskim i francuskim.

Priznanja
---------

* Orden Republike Srpske (2012)

Izvori
------

1. ↑  Бијељина: Устоличен владика зворничко-тузлански Хризостом („Блиц", 13. јул 2013)
2. ↑  „Устоличење Митрополита дабробосанског г. Хризостома (СПЦ, 5. септембар 2017)". Arhivirano iz originala na datum 2017-10-11. Pristupljeno 2017-10-22.
3. ↑  „Srpska obilježila 20 godina postojanja, Dan i krsnu slavu Svetog Stefana" (sr). Radio-televizija Republike Srpske. 10. 1. 2012.. Pristupljeno 10. 1. 2012.

Vanjske veze
------------

* Episkop Hrizostom (`sh`)
**Hrithik Roshan** (; 10. januar 1974) je indijski filmski glumac. Nakon nastupa kao dijete-glumac 1980-ih, Roshan je svoj odrasli filmski debi imao godine 2000. u filmu *Kaho Naa... Pyaar Hai*. Za tu je ulogu nagrađen Filmfareom za najboljeg glumca i najbolji muški debi. Slijedile su glavne muške uloge u filmovima *Fiza* i *Mission Kashmir* (2000) i sporedna uloga u blockbusteru *Kabhi Khushi Kabhie Gham...* (2001), koji je tada bio najkomercijalniji indijski film na stranim tržištima.

Nakon nekoliko manje uspješnih uloga 2002. i 2003. godine, slijedili su blockbuster *Koi... Mil Gaya* (2003) i njegov nastavak *Krrish* (2006), za koje je dobio brojne nagrade. Roshan je treći Filmfare za najboljeg glumca dobio 2006. zahvaljujući ulozi u akcijskom filmu *Dhoom 2*, a četvrti za *Jodhaa Akbar* a za koju je također nagrađen na Zlatnom minbarskom filmskom festivalu. Zbog tih je dostignuća postao jedna od važnih ličnosti hindi kinematografije. Kasnije je pohvaljen zbog uloga u filmovima *Guzaarish* (2010), *Zindagi Na Milegi Dobara* (2011) i *Agneepath* (2012), svom najvećem komercijalnom uspjehu.

Izvori
------

1. ↑  „Hrithik Roshan overview and filmography". IMDb. Pristupljeno 20. IV 2009.
2. ↑  „hrithik rules website". Arhivirano iz originala na datum 2018-10-10. Pristupljeno 2013-01-04.
3. ↑  „The Hrithik Roshan Station". IBOS. Pristupljeno 30. VIII 2011. [*mrtav link*]
4. ↑  „Hrithik the super hero...". Indiatimes Movies. 3 March 2009. Arhivirano iz originala na datum 2009-09-04. Pristupljeno 15. VIII 2009.
5. ↑  „Jodhaa-Akbar-Hrithik-win-awards-at-Golden-Minbar-Film-Festival-in-Russia". Bollywoodhungama.com. Pristupljeno 23. X 2008.
6. ↑  N, Patcy (19 December 2006). „Mr Talented". Rediff.com. Pristupljeno 2009-05-08.

Vanjske veze
------------

***Hrithik Roshan*** na Wikimedijinoj ostavi

* Hrithik Roshan na IMDb-u (`en`)
**Evanđelje po Bartolomeju** ili **Vartolomejevo Jevanđelje** je izgubljeno apokrifno evanđelje iz 2. vijeka. Postoji spor je li to samo drugi naziv za "Vartolomejeva pitanja" ili "Knjigu vaskrsnuća Hristovog", ili potpuno drugačije izgubljeno delo.

Povest
------

Apostol Bartolomej, kojem se pripisuje evanđelje.
Prva verzija spisa je možda nastala već početkom 2. vijeka. Bartolomejevo evanđelje su pominjali Jeronim, Beda Venerabilis i Decretum Gelasianum. 

»Pitanja Bartolomeja« su napisana izvorno na grčkom, a fragmentarno sačuvana na koptskom, grčkim, latinskom i staroslovenskom. Šagi-Bunić smatra da je ovo sigurno identično s Evanđeljem po Bartolomeju.

Sadržaj
-------

U ovom delu Vartolomej raspravlja o pitanjima Hristovog silaska u pakao, blagovesti, vizije ponora bez dna, obaveštenje đavola o Sudnjem danu, pitanja smrtnih grehova i ostale teme. Neki smatraju da je stav Bartolomeja po ovim pitanjima gnostički. 

Spis ‘Pitanja Bartolomejeva’ sadrži objavljenja uskrsnulog Isusa, koja daje kao odgovore apostolu Bartolomeju na njegova pitanja. Odgovori nisu gnostičkog karaktera, nego apokaliptičkog.

Literatura
----------

* F. Haase, *Zur Rekonstruktion des Bartolomausevangeliums*, XVI, 1915, c. 93-112
* M.R. James, *Apocriphal Nenj Testament*, 1924, c. 166-186;

Izvori
------

1. 1 2 3 4  Tomislav J. Šagi-Bunić - Povijest kršćanske literature (svezak I) (scribd)

Vidi još
--------

* Apokrif
* Evanđelje
* Apostol Bartolomej
* Ranohrišćanski spisi
* Knjižnica Nag Hamadi

Eksterni linkovi
----------------

* (`en`) The Gospel of Bartholomew (gnosis.org)
**Liw** je selo od 848 stanovnika i seoska općina od 7,627 stanovnika na istoku Poljske u Mazovjeckom vojvodstvu.

Geografske karakteristike
-------------------------

Liw leži na lijevoj obali rijeke Liwiec, udaljen 5 km jugozapadno od Węgrówa.

Historija
---------

Liw je jedno od najstarijih naselja u istočnoj Mazoviji poznato još od ranog srednjeg vijeka.
Nukleus današnjeg Liwa nastao je u selu Grodzisk (5 km uzvodno) kao gradina koja je egzistirala od 10a do 12 / 13. vijeka.
arheološka iskapanja provedena 1983. pokazala su da se ta utvrda prostirala na nekih 5 hektara.

Za srednjeg vijeka Liw je postao strateško mjesto na istočnoj granici Mazovije i prijestolnica istoimenog malog vojvodstva tako da je status grada dobio prije 1421.
Mazovjecki vojvode su tokom 15. vijeka sagradili zamak od cigle, pored kojeg je 1446. izraslo novo naselje *Novi Liw* koje se tek krajem 18. vijeka spojilo sa novim u jedinsteni grad.

Liw je prosperirao tokom 17. vijeka zbog položaja na putu od Kraljevine Poljske do Velike Kneževine Litvanije, kao zanatsko-trgovački centar, naročito zbog žita.
Uništen je za ratova vođenih od kraja 17 do polovice 18. vijeka.

Nakon Treća Podjele Poljske - Liw je 1795. podpao pod Austrijsku Monarhiju.
Nakon tog je od 1809. bio dio kratkotrajnog napoleonskog Varšavskog vojvodstva, a od 1815. je dio proruske Kongresne Poljske. U tom periodu je toliko nazadovao da je 1869. izgubio status grada.

Današnji Liw živi od poljoprivrede i turizma.

Znamenitosti
------------

Najveća znamenitost Liwa je zamak podignut prije 1429. dograđen u 16. vijeku (djelomično restauriran 1956.-61.).
Danas je u njemu smješten muzej oružja.

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10  „*Liw*" (poljski). Encyklopedia PWN. Pristupljeno 20.08.2021.
2. 1 2 3 4 5  „*Poland, Ostrołęka Subregion*" (poljski). City population. Pristupljeno 20.08. 2021.

Vanjske veze
------------

***Liw, Poljska*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Gmina Liw* (službene stranice) (`pl`)
**Laklanõ**, podgrupa Xokleng Indijanaca danas naseljena na rezervatu Terra Indígena Ibirama (ili Laklãnõ Ibirama) na području brazilske države Santa Catarina.

Laklanõ, kaže Wiik (1999) svoje porijeklo imaju od starije grupe (ili fratrije) Waikomang. Do podijele dolazi nakon što su (desilo se prije kontakta 1914) Waikomang pobili sve muškarce fratrije Kanu što je destabiliziralo cijelo društveno uređenje Xoklenga. Tada su se podijelili na 3 skupine: a. Ngrokothi-to-prey, na zapadu uz granicu sa državom Paraná; b. Laklano, na sjeveru na rijeci Itajai; c. Angying, na južnoj obali.

Prvi miroljubivi kontakt između bijelaca i Xoklenga desio se sa grupom Ngrokothi-to-prey (1918). Ubrzo nakon toga mnogi su pomrli od nekih respiratornih bolesti. U novije vrijeme ima ih preko 60 a integrirani su u brazilsko društvo.

Većina Angyinga pobijena je 1925. od strane *bugreiros*-a.preživjelo ih je tri kada 1949. dolaze u kontakt. Od ta tri dvojica su oskoro umrla od influence.

Treća skupina Laklanõ je jedina preživjela sve zamke civilizacije i danas su aktivni u očuvanju prirode i prava na svoju zemlju. U vrijeme kontakta 1914. bilo ih je oko 400. U naredne dvije dekade broj im pada na 106 (Wiik, 1999), no do najnovijeg vremena nekoliko puta se udvostručio .

Laklanõ Xoklengi preživjeli su brutalni proces kolonizacije južnog Brazila koji je započeo sredinom 19. stoljeća, i odgovoran je za istrebljenja brojnih plemenskih skupina. Na rezervatu Laklãnõ Ibirama što se nalazi na područjima općina José Boiteux, Victor Meirelles, Doutor Pedrinho i Itaiópolis, živi 634 sa 600 Mbyá i Nhandeva ..

Izvori
------

1. ↑  Stan and Sandy Anonby
2. ↑  Xokleng
Hrišćanska podjela 1054. godine
Rasprostranjenost hrišćanstva
**Izuzimanje Balkana iz rimske jurisdikcije** u VIII vijeku je jedan od niza događaje koji će u XI vijeku dovesti do konačne podjele hrišćanstva.

### Prva verzija

U borbi protiv ikona koja će trajati preko sto godina i obuhvatati cio hrišćanski svijet, vizantijski car Lav III Isavrijac dolazi u sukob i sa papskom kurijom. Da se osveti papi, koji se stavio na stranu njegovih protivnika, car 732. godine donosi odluku da se od papske jurisdikcije oduzmu Sicilija, južna Italija i zapadni Balkan i da se podvrgne vlasti carigradskog patrijarha. 
Bila je ovo jedna od najvažnijih odluka u istoriji Balkana. Romanski uticaj, koji je do VII vijeka bio toliko vidan i značajan, čak i u Solunu i Korintu pošto su te dijeceze (episkopije) spadale pod vlast Rima, počeo je da slabi. Zadržati će se samo uz primorje radi trgovačkih i neposrednih drugih veza. Južni Slaveni dijelom dolaze pod rimski, a dijelom pod carigradski uticaj. Zbog toga se kod njih javljaju i kulturološke razlike.

I pored svih pokušaja izmirenja, sukob će se produbljivati u suparničku borbu o prvenstvo. Carigrad vjeruje da je on nasljednik starog Rima kao novi Rim u kojem je car gospodar države, i središte sveg političkog i duhovnog života. Rim ne napušta stare tradicije u kojima je crkveni poglavar ujedno i politički. Rim stalno smatra da je Balkan dio na koji uvijek ima pravo (prema odluci sa Prvog Vaseljenskog sabora 325 godine u Nikeji).

### Druga verzija.

Godine 751. Ravena je pala u ruke Langobarda i to je bio kraj vizantijske vlasti u sjevernoj i srednjoj Italiji. Rimska crkva se našla van teritorije rimske države i izgubila nadu u pomoć Vizantije. U isto vrijeme na zapadu se stvarala franačka kraljevina i papa je odlučio staviti se u zaštitu nove sile. Papa Stjepan II je u Parizu 754 sklopio savez sa Franačkom po kojem je stvorena nova crkvena rimska država pod zaštitom Franaka. Franačka država će 800. godine postati carstvo, a kasnijeSveto Rimsko Carstvo.

Istovremeno vizantijski car Konstantin V oduzeo je od Rima i pripojio carigradskoj patrijaršiji Balkan, južnu Italiju i Siciliju. Prihode od papskih patrimonija, koji su iznosili 3,5 centenorija zlata godišnje, oduzeo je papskom prijestolu i predao državnoj blagajni.  Papa je bezuspješno protestvovao.

Ovom odlukom stvoreni su snažni uslovi za širenje vizantijskog crkvenog i kulturnog uticaja na područje južnoslovenskih zemalja. Ubrzaće se i potiskivanje Rima sa grčkog Istoka i Vizantije sa latinskog zapada.

Literatura
----------
Zgrada Essanay Film Manufacturing Company predstavlja znamenitost u čikaškoj četvrti Uptown.
**Essanay Film Manufacturing Company** je bila američka kompanija za proizvodnju igranih filmova, koja je djelovala u prvim decenijama 20. vijeka, i igrala važnu ulogu u razvoju američke kinematografije. Osnovali su je u Chicagu 1907. George Kirke Spoor i Gilbert M. Anderson pod nazivom Peerless Film Manufacturing Company, ali su je iste godine preimenovali u Essanay (od fonetskog engleskog izgovora inicijala osnivača - "S and A"). Essanay se brzo etablirao kao konkurencija tada dominantnim studijima na Istočnoj obali i stvorio jednu od prvih vlastitih zvijezda u obliku komičara Bena Turpina. Međutim, daleko je važniji bio uspjeh Andersona koji je stekao popularnost u nizu kratkih vesterna gdje je nastupao pod nadimkom "Broncho Billy". On je zbog njih često organizirao snimanja u Kaliforniji, prepoznavši pogodnosti tamošnje klime u odnosu na Chicago, a 1912. je osnovao stalni studio u kalifornijskom naselju Niles. Godine 1914. je Essanay Studios dobio svoju najveću zvijezdu kada je s njime ugovor potpisao popularni komičar Charles Chaplin, te u godinu dana snimio niz uspješnih filmova gdje je izbrusio svoj režijski talent. Nakon što je Chaplinu istekao ugovor, Essanay je počeo nizati gubitke, te se 1918. bio prisiljen spojiti s još nekoliko studija u grupaciju poznatu kao VLSE. Međutim, 1920-ih je već bankrotirao. Njegovim osnivačima - Spooru i Andersonu - su mnogo kasnije priznate zasluge za razvoj filmske umjetnosti kada su dobili Oscar za životno djelo.

Vanjske veze
------------

* Niles Essanay Silent Film Museum Fremont, CA
* Story of Essanay Studios in Niles Arhivirano 2009-03-18 na Wayback Machine-u
* History TV – An Animated History With Detailed History of Essanay Studios, and Extensive Filmography Arhivirano 2007-06-06 na Wayback Machine-u
* "Reel Chicago," Robert Loerzel, *Chicago Magazine*, May 2007.

Koordinate: 41°58′21″N 87°39′50″W﻿ / ﻿41.972565°N 87.6638°W﻿ / 41.972565; -87.6638
***La Vielle Fille*** (sh. *Stara cura* ili *Usidjelica*) je francusko-italijanska filmska komedija snimljena u režiji Jean-Pierrea Blanca, kome je to bio cjelovečernji debi, i premijerno prikazana početkom 1972. godine. Naslovna protagonistica, čiji lik tumači Annie Girardot, je žena koja žudi za ljubavlju, ali koja je zbog svoje stidljivosti ostala stara cura. Radnja prikazuje kako za vrijeme godišnjeg odmora sticajem okolnosti upozna muškarca (čiji lik tumači Philippe Noiret) kome se pokvario automobil i koji je prisiljen odsjesti u njenom hotelu.

Kada je film dovršen, producentima se nije dopao i odlučili su da ga uopće ne prikažu; tek je neočekivani komercijalni neuspjeh mnogo poznatijeg Truffautovog filma *Les Deux Anglaises et le Continent* stvorio "rupu" u kino-rasporedu koji je ispunila *La Vielle Fille*. Film je, također suprotno očekivanjima, postao veliki komercijalni hit, a dio kritike ga je pozdravio kao satirični prikaz francuskog društva u doba godišnjih odmora. Još je veći uspjeh imao na berlinskom filmskom festivalu gdje je Blanc dobio Srebrni medvjed za najbolju režiju. Girardot i Noiret su prepoznati kao uspješan filmski tandem, te ih je Philippe De Broca tokom sljedećih godina iskoristio u nekoliko svojih hvaljenih komedija.

Uloge
-----

* Annie Girardot - Muriel Bouchon
* Philippe Noiret - Gabriel Marcassus
* Marthe Keller - Vicka
* Edith Scob - Edith, Monodova supruga
* Catherine Samie - Clotilde
* Maria Schneider - Mome
* Lorenza Guerrieri - Punaisa
* Albert Simono - Daniel (kao Simono)
* Claudine Assera - La servante
* Jean-Pierre Darras - Sacha
* Michael Lonsdale - Monod (kao Michel Lonsdale)

Izvori
------

1. ↑  „Archive copy". Arhivirano iz originala na datum 2012-01-15. Pristupljeno 2016-08-23.

Vanjske veze
------------

* *The Old Maid* na IMDb-u (`en`)
**Lech** (latinski: *Licus*) je rijeka u Austriji i Njemačkoj, desna pritoka rijeke Dunav, duga 264 km.

Karakteristike
--------------

Lech izvire u austrijskom Vorarlbergu , na južnim obroncima najviše planine Vorarlberga - Rote Wand. 
Od izvora teče 12 km u pravcu sjeverozapada do Tirola gdje teče narednih 78 km do njemačkog Füssena zatim u istom pravcu teče kroz Bavarsku do ušća u Dunav nedaleko od Ingolstadta.

Rijeka ima sliv velik 3926 km², koji se proteže po Vorarlbergu, Tirolu i Bavarskau, dok u Austriji ima karakter tipičnog planinskog brzaka, u Njemačkoj je mirna ravničarska rijeka.

Dio korita rijeke južno od Augsburga - je zaštićeni prostor bara i vriština - *Lechtalhaiden*, velike biološke raznolikosti.

Rijeka je posebno atraktivna kod Füssena, gdje je pregrađena branama viskokim i do 7 metara, pa ima kaskade i najveći njemački vodopad Lechfall, koji iako nije prirodni, koji iako nije prirodni privlači velik broj turista.

Dolina rijeke poslužila je književnici Wilhelmini von Hillern za roman Dolina stvinara (*Die Geier-Wally*) 1873. on je kasnije poslužio kao libreto za operu Dolina (*La Wally*).

Izvori
------

1. 1 2 3  „*The Lech*" (engleski). Tourismus in Füssen. Pristupljeno 02. 01. 2016.
2. 1 2 3 4 5  „*Lech*" (njemački). Austria-Forum. Pristupljeno 02. 01. 2016.

Vanjske veze
------------

***Lech (rijeka)*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Die Lech* na portalu Austria-Forum (`de`)
**Lebu** je lučki grad od 20,989 i općina od 27,100 stanovnikau sredini Čilea u Regiji Bío Bío.

On je i administrativni centar Provincije Arauco.

Geografske karakteristike
-------------------------

Lebu se nalazi 145 jugozapadno od Concepcióna na ušću rijeke Lebu u Pacifik.

Historija
---------

Historija Lebua počela je 1557. kad je dvadesetak km uzvodno izgrađena utvrda *Santa Margarita de Austria*, za zaštitu kolonista i cesta prema jugu. Utvrda je dograđena 1603.

Nakon potresa u februaru 1640. utvrda *Santa Margarita* je premještena prema ušću rijeke, ali ni ona izdržala napade Mapucha, pa je nakon njihova ustanka 1655. potpuno napuštena.
Sve do sredine 19. vijeka Lebu je bio selo, u pustom nesigurnom kraju zbog čestih napada Mapucha

Izgradnja nove utvrde Varas 1860-ih i pacifikacija Mapucha privukla je nove koloniste, pored toga počeo se iskapati ugljen, pa je proradila i luka.
Lebu je status grada dobio dekretom 1874.
Tsunami 1877. oštetio je rudnike ugljena i skladišta u luci.

Početkom 20. vijeka povezan je željezničkom prugom, a posao sa ugljenom je prosperirao naročito za i nakon svjetskih ratova.

Potres i tsunami 1960. napravio je veliku štetu i uzrokovao smrt devet ljudi.
Posljednji rudnik ugljena zatvoren je 2008. što je samo pojačalo krizu koja je počela još 1990-ih.
Stanje je pogoršano nakon Potresa 2010. kad mu je uništena luka.

Danas je ribarstvo osnovna privredna grana.

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5  „*Chile: Bío Bío*" (engleski). City population. Pristupljeno 14.12.2020.
2. 1 2 3 4  „*Lebu Municipality in Chile*" (engleski). City population. Pristupljeno 14.12.2020.
3. 1 2 3 4 5 6 7 8   „Historia de Lebu, la frontera real" (španjolski). Resumen. Pristupljeno 14.12.2020.

Vanjske veze
------------

***Lebu (Čile)*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Ilustre Municipalidad de Lebu* (službene stranice) (`es`)
**Itonama** je malena izolirana samostalna jezična porodica i indijanski narod iz sjeveroistočne Bolivije, u departmanu Beni u provincijama Itenéz i Mamoré, napose duž rijeke Itonama, pritoke Guaporé. Itoname su sjedilačko i agrikulturno stanovništvo, dobri kanuisti i tkalci pamučnog tekstila. –Jezik i pleme Itonama jedini su članovi porodice. 1998. bilo ih je (5,090)

Jezik
-----

Jezik itonama (machoto) govori se u bolivijskoj provinciji Beni od kojih 200 govornika (vidi Sub-tronco Paezano - Lengua Itonama)

Život i običaji
---------------

Rana populacija Itonama (1700.) iznosila je oko 6,000, a danas između 2,000 i 5,000, od kojih mnogi žive po gradovima Magdalena, San Ramón i Huacaraje. Itoname su u povijesti izgubili mnogo populacije. Godine 1720. mestici su odveli u ropstvo oko 2,000 njihovih članova. Kroz 18. stoljeće mnogi žive na misiji Santa Magdalena. 
Tradicionalno djeca hodaju gola sve do puberteta, nakon čega mlade žene počinju nositi pregače, a muškarci košulje od pamuka ili tape. Žene Itonama poznate su po vještini tkanja pamuka. Oružje muškaraca su luk i strijela, bola i praćka. Po vjeri su animisti i vjeruju da se duhovi mogu vratiti u oblicima kolibrića, leptira ili zmija. Oni mogu zarobiti duši živih ljudi i izazvati bolest ili smrt. 
Današnji Itoname su kršćani i uzgajivači kukuruza, manioke, riže i duhana.

Literatura
----------

* *Camp, Elizabeth L.* 1968. La religión de los itonama. Riberalta: ILV
* *Millicent R. Liccardi* 1967a. Itonama. Riberalta: ILV.
* *Crevels, Mily*. 2002b. Itonama o sihnipadara, lengua no clasificada de la Amazonía boliviana. Estudios de Lingüística, 16: 1-56. Alicante: Universidad de Alicante.

Vanjske poveznice
-----------------

* Itonama
* Itonama
**Fergus Fortamail** ("snažni, prevladavajući"), sin Bresala Brecca sina Óengus Gailiana sina Ailill Bracana sina Labraid Loingsecha, bio je, prema irskim srednjovjekovnim legendama i tradiciji, veliki kralj Irske. Na prijestolje je došao ubivši u bitci prethodnika Eochaid Ailtlethana. Vladao je jedanaest, dvanaest ili dvanaest i pol godina prije nego što ga je u bitci kod Tare ubio Eochaidov sin Óengus Tuirmech Temrach. *Lebor Gabála Érenn* navodi kako je vladao u doba egipatskog kralja Ptolemeja VI Filometora (180-145. pne.). Kronologija Keatingove *Foras Feasa ar Éirinn* mu vladavinu datira u period 274-262. pne. a *Annals of the Four Masters* u 396-385. pne..

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Prethodi: **Eochaid Ailtlethan**  |  **veliki kralj Irske** LGE 2. vijek pne.FFE 274-262. pne.AFM 396-385. pne. | Slijedi: **Óengus Tuirmech Temrach**  |

Izvori
------

1. ↑  R. A. Stewart Macalister (ed. & trans.), *Lebor Gabála Érenn: The Book of the Taking of Ireland Part V*, Irish Texts Society, 1956, p. 283
2. ↑  Geoffrey Keating, *Foras Feasa ar Éirinn* 1.30
3. ↑  *Annals of the Four Masters* M4804-4815