recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Eszter Solymosi na novinskoj ilustraciji iz 1882. godine.
**Tisaeslarska afera** ili **Tisaeslarska kleveta** (mađ. *Tiszaeszlári vérvád*) je naziv za događaje koji su se zbili u Mađarskoj i bili vezani za nerazjašnjeni nestanak 14-godišnje seljanke Eszter Solymosi, odnosno sudsku i policijsku istragu koja je lokalne Jevreje bila optužila za ritualno ubistvo. Afera, koja je formalno završena oslobađajućim presudama, dovela do provale antisemitskih ispada u tadašnjoj Mađarskoj i ostala upamćena kao jedan od najzloglasnijih slučajeva krvne klevete u Austro-Ugarskoj.

Tisaeslarska afera je inspirirala njemačkog pisca Arnolda Zweiga da 1915. napiše tragediju *Ritualmörd in Ungarn*, a 1948. je u Austriji o tim događajima snimljen igrani film *Der Prozess*.

Izvori
------

Literatura
----------

* Allg. Zeit. des Jud. 1882–83, 1884, p. 248;
* Die Neuzeit, 1882–83;
* Der Blutprozess von Tisza-Eszlar, New York, 1883;
* Paul Nathan, Der Prozess von Tisza-Eszlar, Berlin, 1892.S. S. Man.
* Eötvös Károly: A nagy per, Budapest, 1904.

* Krúdy Gyula: A tiszaeszlári Solymosi Eszter, Budapest, 1975. (2nd ed.)
* Šablon:JewishEncyclopedia
**Vilem de Kuning** (Šablon:Jez-nl; 1904, Roterdam, Holandija — Ist Hempton (Njujork, SAD) 1997) je bio holandsko-američki slikar. Jedna je od glavnih predstavnika apstraktnog ekspresionizma. Polazeći od ekspresivnih ali i figuralnih slika, od 1940-ih godina pod uticajem Aršila Gorkog i Džeksona Poloka razvio je apstraktne strukture slike sa biomorfnim elementima. Na način kako to čini akciono slikarstvo nanosio je boju na površinu za slikanje žestokim spontanim pokretima širokom četkom i špaklom. Od 1951. godine nastajale su njegove serije vulgarnih portreta žena čime se Kuning privremeno vratio ekspresivnom figuralnom stilu (na primer *Woman I*, 1952. godina). Njegovo poznije delo karakteriše smirivanje kompozicije, osvetljavanje kolorita i ponovno vraćanje na lirsku apstrakciju. Od 1970. godine stvarao je i male plastike u bronzi (na primer *Veliki torzo*, 1974).

Biografija
----------

Između 1916. i 1920. godine, De Kuning je studirao na Akademiji likovnih umetnosti i tehničkih nauka u Amsterdamu. Godine 1926. odlazi u SAD, gde se upoznaje i povezuje sa slikarima Gorki, Rotko i Grejem. Pod njihovim uticajem počinje seriju slika na kojima predstavlja siluete muških figura, preko kojih dolazi direktno do apstrakcije. Mural koji 1939. godine realizuje za Univerzalnu izložbu u Njujorku, predstavlja kulminaciju tog procesa. Pod snažnim uticajem Gorkog i nadrealista, počev od 1948. godine, zajedno sa Džeksonom Polokom smatra se jednim od najreprezentativnijih umjetnika apstraktnog ekspresionizma. Četrdesetih i pedesetih godina radi na temi ženske figure, po čemu će postati poznat i koju će obrađivati iz različitih perspektiva do kraja svoje karijere. Žena kao erotski simbol, vampirica, ili boginja, predstaljena bez modeliranja forme, poluapstraktnim potezima kista, postavljena je u prostor dvosmislenog karaktera.

Spoljašnje veze
---------------

***Willem de Kooning*** na Wikimedijinoj ostavi

* Spisak veza na reprodukcije de Kuningovih dela Arhivirano 2016-09-24 na Wayback Machine-u

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 19676467
* LCCN: n83149905
* ISNI: 0000 0001 2122 9339
* GND: 118713981
* SELIBR: 251052
* SUDOC: 026814927
* BNF: cb118988956 (podaci)
* BPN: 49688088
* BIBSYS: 90153532
* ULAN: 500000974
* MusicBrainz: ad4a0260-0844-41f8-bba5-a96e4e2815b4
* NLA: 35034226
* NDL: 00465413
* NKC: ola2002153934
* BNE: XX834861
* CiNii: DA03096924
* RKD: 45760
* CONOR.SI: 16377955

 |
**Stelja** ili **detritus** predstavlja prvi rastresiti sloj šumskog zemljišta. Debljina mu se kreće od 10 do 15 centimetara, u zavisnosti od nekih spoljašnjih faktora. Šumska stelja je zapravo šumska prostirka, formirana od opalog lišća sa drveća. Sve opalo lišće, grančice, uginuli organizmi sačinjavaju šumsku stelju. Opalo lišće se tokom godine gomila, a sloj je najdeblji na kraju vegetacionog perioda. Ovaj sloj se dejstvom nekih fizičkih faktora donekle i sabija, ali je uvijek rastresit, lagan i kao takav zadržava i određenu količinu vlage i toplote.

Stelja predstavlja dom mnogim sitnim organizmima u šumi. Tu žive Collembola — skokunci, zglavkari iz grupa paukova (Aranea) i rakova mokrica Isopoda, kao i krpelji iz reda Acarina. Stelju naseljavaju i valjkaste gliste (Nematoda). Myriapoda ili stonoge su takođe jedni od stanovnika šumske stelje. Tu su i neki krilati insekti, kao npr. mravi. Pored ovih organizama, u najvećem broju su prisutni upravo oni golim okom nevidljivi. To su bakterije i gljive. Bakterije su odgovorne za razlaganje organske materije životinja i opalog lišća. Dok je veliki značaj gljiva pored toga, i razgradnja starih i srušenih stabala. Hife gljiva su isprepletene i prožimaju stelju i šumsko zemljište, dok iznad stelje u povoljnom periodu razmnožavanja izrastaju plodonosna tijela gljiva, ili pečurke. Kao i bakterije i gljive, i zglavkari, stanovnici stelje, hrane se opalim lišćem i uginulim životinjskim organizmima, ali i jedu jedni druge. Pored životinja, stelju nastanjuju i mahovine i neke zeljaste biljke. Zeljaste biljke uglavnom naseljavaju mjesta do kojih dopire sunčeva svjetlost, a s obzirom da se radi o šumi, te biljke spadaju u skiofite, ili poluskiofite.

Zbog svoje rastresitosti i šupljikavosti, stelja je u stanju da upije velike količine vode koja padne u vidu kiše. Na taj način cijela šuma zadržava vodu izručenu u vidu padavina, koja ponire u dublje slojeve zemljišta. Tako stelja i šumsko zemljište djeluju kao filter. Ta se osobina u nekim zemljama u svijetu iskorišćava pri primarnom prečišćavanju vode, nakon čega se ona akumulira i dodatno prečišćava.

Literatura
----------

* Bernard C. Patten (1975) *Systems Analysis and Simulation in Ecology*, Academic Press, 607 pages ISBN 0-12-547203-X
* C. Michael Hogan (2008) "Western fence lizard (*Sceloporus occidentalis*)", Globaltwitcher, ed. Nicklas Stromberg  Arhivirano 2012-09-05 na Wayback Machine-u
* David Author Grimaldi and Michael S. Author (2005) *Engelevolution of the insects*, Cambridge University Press ISBN 0-521-82149-5
Kompletan pogled na spomenik.
**Stela iz La Mojarre 1** je mezoamerički kameni spomenik (stela) koji datira iz 2. vijeka. Otkriven je godine 1986. i izvučen iz rijeke Acula kraj nalazišta La Mojarra u meksičkoj državi Veracruzu, nedaleko od arheološkog nalazišta Tres Zapotes. Kameni (vapnenački) blok je širok 1,6 m i visok 2 m, te težak četiri tone, te sadrži 535 glifova istmijskog pisma. Smatra se jednim od najstarijih pisanih artefakata u Mezomerici i pripada epi-olmečkoj kulturi. Karakterističan je po tome što ne samo navodi dostignućča vladara, nego ih i smješta u kozmološki okvir kalendara i astronomskih događaja.

Desna strana kamena predstavlja uklesani portret čovjeka u raskošnom pokrivalu za glavu i kostimu, čiji je donji dio, doduše, erodirao kroz vrijeme. Iznad lika se nalazi 12 kratkih stupaca sa glifovima, a koji odgovaraju s 8 dužih stupaca desno od lika. Među tim glifovima su i dva datuma mezoameričkog dugog kalendara koji odgovaraju maju 143. n.e. i julu 156. n.e.. Spomenik predstavlja rani primjer stele koji će kasnije postati karakteristika majanskih nalazišta iz klasičnog perioda.

Izvori
------

1. ↑  Guernesy, p. 13-14.

Eksterni linkovi
----------------

* Drawing of La Mojarra Stela 1
Saborna crkva Svetih arhangela Mihaila i Gavrila u Zaječaru
**Saborna crkva roždestva Presvete Bogorodice u Zaječaru** je glavni i najveći pravoslavni hram u Zaječaru, smešten uz sedište vladičanski dvor Timočke eparhije Srpske pravoslavne crkve. Saborna crkva u Zaječaru je središnja crkva eparhije.

Istorijat
---------

Do 1830. godine u Zaječaru nije postojao nikakav pravoslavni hram, da bi iste godine, uz dozvolu turskog starešine Ferad-age, bila podignuta crkvica, najnužnije opremljena za službu Božiju. Obilazeći Zaječar u leto 1833. godine, knez Miloš je zapazio da je u ovom kraju verski život "zapušten", te je, ceneći značaj i ulogu Crkve u ovim krajevima, odlučio da se osnuje nova, timočka eparhija i da se u Zaječaru podigne nova prestona crkva.

Gradnja crkve Roždestva Presvete Bogorodice počela je u proleće 1834. godine, uz svesrdnu podršku kneza Miloša, koji je telima vlasti naredio da obezbede sve uslove za hitnu gradnju crkve (ljude, materijal i ostalo). Oktobra 1834. godine gradnja je bila završena, a njeno osvećenje obavljeno 23. decembra 1834. godine. U potonjim vremenima crkva je više puta opravljana i dograđivana.

Odvojeno od crkve, odmah pored nje, izgrađen je visok zvonik. Na njemu je pet zvona, izlivenih u Kragujevcu 1899. godine Četiri zvona su poklon grada Zaječara, a jedno zaječarskog trgovca Jote Pašića.

Izvor
-----

* Grad Zaječar - o sabornoj crkvi

Spoljašnje veze
---------------

* Zvanična stranica Eparhije timočke

| * p
* r
* u
 Saborni hramovi Srpske pravoslavne crkve |
| --- |
| Podignuti u 18. veku | **Temišvar** (1745—1748)  •  **Sremski Karlovci** (1758—1762)  •  **Sentandreja** (1756—1763)  •  **Pakrac** (1743—1768)  •  **Vršac** (1728—1785)  •  **Dalj** (1799) |  |
| Podignuti u 19. veku | **Karlovac** (1785—1803, 2001—2007)  •  **Požarevac** (1819—1823)  •  **Šibenik** (1810—1827)  •  **Šabac** (1826—1831)  •  **Zaječar** (1834)  •  **Kraljevo** (1824—1839)  •  **Beograd** (1837—1845)  •  **Novi Sad** (1851)  •  **Vranje** (1858—1860)  •  **Zagreb** (1866)  •  **Niš** (1856—1872)  •  **Mostar** (1863—1873)  •  **Sarajevo** (1859—1874)  •  **Nikšić** (1875—1880)  •  **Kragujevac** (1869—1884)  •  **Prizren** (1856—1887)  •  **Bosanski Petrovac** (1890) |
| Podignuti u 20. veku | **Kruševac** (1885—1904)  •  **Banja Luka** (1925—1929, 1993—2004)  •  **Nova Gračanica** (1977—1984)  •  **Podgorica** (1993-1999)  •  **Toronto** (1986—2000) |
| Podignuti u 21. veku | **Valjevo** (1992—)  •  **Zvornik** (2011—) |
**Turopoljska svinja** je hrvatska autohtona pasmina domaće svinje. 

Potječe od divlje europske svinje *Sus scrofa ferus europaeus*. U 6. stoljeću došlo je do križanja slovenske krško-poljske pasmine sa šiškom na području Turopolja. U pisanom obliku prvi se put spominje 1352. godine. Razvoj je polagao tekao, a napredak se dogodio, kada je Miško pl. Lederer iz Kurilovca početkom četrdesetih godina 19. stoljeća, krizao svoje turopoljske svinje s nepoznatom pasminom te dobio nove bolje odlike. 

Turopoljska svinja je srednje velika pasmina domaće svinje, masnoga tipa. Ima srednje dugu glavu s jakim rilom i poluklempavim ušima. Ima guste kovrčave čekinje bijelo-sive boje. Otporna je na bolesti, vremenske prilike i promjene prehrane. Koža je bez pigmenta. Ima ravna leđa. Obično ima 6-7 prasadi. Krmača ima 10 do 12 sisa. Meso je sočno i ružičasto, dobre strukure i boje. Uzgaja se u Turopoljskom lugu, Škiljakovečkoj dubravi i parku prirode Lonjsko polje te kod privatnih uzgajivača. 

Broj krmača 2001. godine iznosio je 45 te je bilo 5 nerasta; dok je 2011. bilo 129 krmača i 30 nerasta prema podacima Hrvatske poljoprivredne agencije. Po FAO/EAAP statusu ugroženosti kritično je ugrožena pasmina. Pod zaštitom je Nacionalnog programa za očuvanje autohtonih i ugroženih domaćih životinja u Hrvatskoj te Programa ugroženih pasmina u srednjoj i istočnoj Europi.

Druga autohtona hrvatska pasmina svinja je crna slavonska svinja.
**Pjero Baranović**, rođen je u Splitu 26. lipnja 1976. g. sin je poznatog splitskog profesora matematike i nogometaša HNK Hajduk i RNK Split Antuna (Tonća) Baranovića, a od svoje pete godine života bavi se filatelijom. 

Dugogodišnji je član Filatelističkog društva "Split" i jedan od osnivača Dalmatinskog kolekcionarskog društva "Diokles" iz Splita, a za svoj aktivni rad do sada je nagrađen Pohvalnicom HFS-a 1995.g. Brončanim znakom HFS-a 1999.g. i Srebrnim znakom HFS-a 2012.g. osobnom nagradom Splitsko-dalmatinske županije 2013.g. te inim priznanjima različitih društava i organizacija. U svom dugogodišnjem aktivnom učešću i djelovanju u organiziranoj filateliji obnašao je niz odgovornih dužnosti od člana UO F.D. "Split" i Hrvatskog filatelističkog saveza, preko predsjednika F.D. "Split" do predsjednika DKD "Diokles". 

Poznat je kao organizator mnogih klupskih, ali i nekih nacionalnih filatelističkih izložbi, te kao aktivni izlagač na njima. Autor je više desetaka prigodnih žigova, omotnica, dopisnica i maximum karata, stručnih tekstova o filateliji objavljenih u različitim publikacijama, nekoliko izložbenih kataloga, od kojih posebno izdvajamo katalog nacionalne filatelističke izložbe "Svjetska baština u RH" te vrlo uspješnog bloka cindarelle napravljenog 2005.g. povodom 1700. obljetnice dolaska cara Dioklecijana u svoju splitsku palaču. Osim toga, dugogodišnji je predlagač poštanskih maraka RH, a u novije vrijeme i maraka Hrvatske pošte Bosne i Hercegovine. 

U posljednjih nekoliko godina poznat je i kao česti gost medija, posebno radija i televizije. Kao aktivni sudionik većine rasprava o kulturi i turizmu u Splitu održao je i niz javnih predavanja o filateliji. Pjero Baranović posebno je zaslužan za organiziranje gostovanja F.D. "Split" u Boki Kotorskoj i Makedoniji, a njegovoj aktivnosti F.D. "Split" i DKD "Diokles" mogu zahvaliti odlične odnose sa gradskim i županijskim poglavarstvom, HP – SP Split, HP-om Mostar, Hrvatskom maticom iseljenika, HRM-om, različitim kulturnim i društvenim organizacijama i ustanovama, te cjelom splitsko – makarskom metropolijom. Konačno, zahvaljujući njegovoj izuzetnoj aktivnosti i osobnom zalaganju Hrvatska pošta d.d. izdala je prigodnu poštansku marku "1700 godina od mučeničke smrti Sv. Dujma", a grad Split F.D. "Split" uvrstio je u sastav mnogih gradskih delegacija na putu u Mostar, Banja Luku, Makedoniju, Italiju… te ga nagradio Medaljom grada Splita.

Ukratko, danas je ime Pjera Baranovića zaštitni znak organizirane filatelije i kolekcionarstva u Splitu i Splitsko – dalmatinskoj županiji.

Unutarnje poveznice
-------------------

* filatelija

Vanjske poveznice
-----------------

* DKD "Diokles"
* Hrvatski filatelistički savez Arhivirano 2010-02-09 na Wayback Machine-u
**Willem Schouten** rođen kao *Willem Corneliszoon Schouten* (Hoorn, Holandija, oko 1567.- Antongilski zaljev, Madagaskar 1625.), bio je holandski istraživač i pomorac, vođa ekspedicije 1615. - 16. koja je otkrila novi pomorski pravac za plovidbu oko Južne Amerike iz Atlantika u Pacifik, preko Drakeovog prolaza.

Biografija
----------

Krajem 16. vijeka Holandska istočnoindijska kompanija imala je monopol na svu trgovinu sa Istočnom Indijom i na brodove koji su tamo plovili kroz Magellanov tjesnac.

Amsterdamski trgovac Isaac Le Maire, angažirao je 1615. tada već iskusnog kapetana Schoutena da zajedno sa njegovim sinom Jacobom pronađe novi put do Pacifika. Ekspedicija je isplovila u maju 1615. sa dva broda, jednim je zapovjedao Schouten (sa Jacobom kao pomoćnikom), a drugim Schoutenov mlađi brat Jan.
Ekspedicija je u decembru doplovila do kraja jugoistočne obale Južne Amerike, gdje se manji Janov brod zapalio i pa su ga morali napustiti.

Sljedeći mjesec su zaplovili prema jugu, preplovivši kanal između otoka Isla Grande de Tierra del Fuego i Estados i doplovili do Otoka Hornos i njegove krajnje točke - rta kom je Schouten dao ime *Kaap Hoorn* (Rt Horn) i zatim uplovili u Pacifik.

Ova nova ruta, danas je poznata kao - Drakeov prolaz, bila je duža, ali mnogo jednostavnija (za jedrenjake) od dotadašnjeg Magellanovog tjesnaca.

Ekspedicija je nastavila otkrivati nove otoke (kasnije nazvane Schoutenovi otoci) pored sjeverozapadne obale Nove Gvineje prije nego što je u oktobru 1616. stigla do Batavije na Javi (današnja Džakarta).

Dočekao ih je holandski guverner, svjestan da bi bilo koja nova ruta mogla značiti kraj za privilegirani položaj Holandske istočnoindijske kompanije, pa je odbio Schoutenovu priču da je otkrio novu rutu prema zapadu i oduzeo mu teret. Schouten i Jacob Le Maire su optuženi su za kršenje monopola kompanije i poslani su kući u 
Holandiju, na tom putu je umro Le Maire.

Nakon povratka u domovinu Schouten je objavio svoje i Le Maireove dnevnike, zajedno sa kartama, oni su se pokazali korisnim sljedećim istraživačima i pomorcima.

Schouten je nakon odbacivanja optužbi ponovno plovio kao kapetan na brodovima Istočnoindijske kompanije, na jednom od tih 
putovanja je umro u Antongilskom zaljevu.

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5 6 7  „*Willem Schouten, Dutch explorer*" (engleski). Encyclopædia Britannica. Pristupljeno 15. 10. 2020.

Vanjske veze
------------

***Willem Schouten*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Willem Schouten* na portalu Encyclopædia Britannica (`en`)
**Pavle Gregorc** (Ljubljana, 2. X. 1942. - Ljubljana, 17. VII. 2008), slovenski enigmat (slovenski : *ugankar*), urednik i izdavač.

Studirao je na Fakultetu za elektrotehniku u Ljubljani, gdje je 1974. diplomirao. Nakon završetka studija bio je zaposlen u više ljubljanskih poduzeća (*Totra*, *Založba Borec*, *Avtotehna*).

Zagonetke (slovenski: *uganke*) počeo je objavljivati 1959. Sprva je sarađivao s više revija (Tovariš, Pionir, KIH). Pripremao je i vodio enigmatske radijske emisije (*Val 202*, *Radio Gama MM*) i televizijske kvizove (*16 črk* /16 slova/, *ABC itd*). Autor je više knjiga o zagonetkama. Godine 1991. osnovao je posebno izdavačko poduzeće Domenek i počeo izdavati vlastitu enigmatsku reviju Ugankarjev domenek.

Bibliografija
-------------

* Od uganke do uganke ---> (COBISS-Sl)
* Uganke premetanke ---> (COBISS-Sl) (COBISS-Sr)
* Uganke za Andreja ---> (COBISS-Sl) (COBISS-Sr)
* Vse o skrivanki ---> (COBISS-Sl) (COBISS-Sr)

Vanjske veze
------------

* Društvo Križemkražem: In memoriam - Pavle Gregorc (1942 - 2008)
Grb dinastije Pjastovića
**Pjastovići** (polj. *Piastowie*), vladarska dinastija koja je vladala Poljskom od 960. do 1370. godine, s titulama knezova, a potom i kraljeva.

Bočne grane obitelji su nastavile upravljati kneževinama Mazovijom (do 1526.) i Šleskom (1675.).

Povijest
--------

Ime su dobili po legendarnom rodonačelniku *Pjastu*, seljaku iz Gnjezna koji je pripadao plemenu Poljana.

Knez Mješko I. († 992.) je primio kršćanstvo i uveo ga u Poljsku krajem 10. stoljeća. Uspio je sačuvati samostalnost Poljske obranivši je od njemačkih napada. Njegov sin Boleslav I. Hrabri (992.-1025.) okončao je 1001. zavisnost od Njemačke, proširio je državu na Lužice, Češku, Moravsku i Slovačku i dao se 1025. okruniti za poljskog kralja.
Tim osvajanjima Poljska je početkom 11. stojeća dostigla svoj najviši uspon pod Pjastovićima, obuhvativši Pomeraniju i zemlje oko Labe i Odre. U to doba i nadbiskupija u Gnjeznu stiče samostalnost.

Od kraja 11. stoljeća počinju međusobne borbe među Pjastovićima i dodjeljivanje udjelnih kneževina članovima porodice, što im je dodatno oslabilo vlast i snagu poljske države. Poljsku su potresli stalni napadi i pljačke Nijemaca koji su 1122. za vladavine poljskog kralja Boleslava III. Krivoustog osvojili zapadno Pomorje. Nakon njegove smrti nastupio je dugi period rascjepkanosti države na nekoliko kneževina pa je Poljska izgubila nekadašnje značenje i postala plijen susjednih zemalja.

Nakon tatarskih prodora koji su u 13. stoljeću opustošili zemlju poljski knezovi su poticali naseljavanje njemačkih obrtnika i seljaka.

Kralj Kazimir III. Veliki (1333.-1370.) uspio je prevladati rascjepkanost i ujediniti poljske zemlje te ekonomski i kulturno unaprijediti državu. Glavna loza Pjastovića prestaje njegovom smrću, jer nije imao potomaka.

Bilješke
--------

1. ↑  Opća enciklopedija, str. 442.
2. ↑  Opća enciklopedija, str. 442.
3. ↑  Opća enciklopedija, str. 527.

Literatura
----------

* *Opća enciklopedija, sv. VI, JLZ, Zagreb, 1980.*

***Pjastovići*** na Wikimedijinoj ostavi
**Saborna crkva uspenija presvete Bogorodice u Sentandreji** (poznata i kao **Uspenjska**, **Bogorodičina crkva** ili **Beogradska katedrala**) je glavni i najveći pravoslavni hram u Sentandreji, smešten uz sedište, eparhijski dvor Budimske eparhije Srpske pravoslavne crkve. Saborna crkva u Sentandreji je središnja crkva eparhije.

Istorijat
---------

Srpske pravoslavne bogomolje u Sentandreji javljaju se sa dolaskom Srba na ove prostore, seobom 1690. godine. Tada je podignuta prva pravoslavna crkva na ovom mestu, koja je već posle par decenija bila trošna.

Kada je za budimskog episkopa hirotonisan je u Sentandreji Dionisije Novaković, ranije slušalac Duhovne akademije u Kijevu, koju je završio sa najboljim uspehom, a potom profesor Latino-slavjanske škole u Novom Sadu, ova okolnost dala je novi podstrek razvoju srpske zajednice u gradu. Novi episkop bio je najbolji poznavalac kijevske barokne crkvene umetnosti kod Srba, pa je u Sentandreji pokazao koliko mu je stalo do daljeg uspona varoši, posebno gradnje novih crkava, mada "kijevske" stilske uzore nije prenosio. U toku njegovog vladičanstva, od 1749. do 1767. sazidane su još četiri sentandrejske crkve. Pored Saborne crkve tada su sazidane i Blagoveštenska (1752.), Ćiprovačka (1753.), Požarevačka (1759.), kao i nekoliko crkava u drugim mestima Budimske eparhije. Danas se samo izdaleka može naslutiti kako je to bio obiman posao i koliko je vladika Dionisije Novaković zaslužan za baroknu izgradnju ovog grada.

Saborna crkva u Sentandreji građena je u razdoblju 1756—1763. u baroknom stilu. Zapadni deo crkve završen je 1770. godine, a 1777. godine, za vreme stolovanja episkopa Sofronija Kirilovića, dozidan je zvonik. 1781. godine urađen je i ikonostas u stilu rokokoa, delo ruku Vasilija Ostojića.

Vrednost ikonostasa crkve (1777-81.) je nemerljiva. Štedrim zalaganjem ekonomski moćnih Sentandrejaca i umetničkim darom novosađana Vasilija Ostojića stvorena je u ovom tada najvećem srpskom središtu u Ugarskoj umetnička celina kakvih je malo u srpskoj kulturi 18. veka. Posebnu vrednost predstavlю i izvanredna „piltaorska" konstrukcija samog ikonostasa, izvedena u kolosalnim razmerama. Nigde u srpskoj umetnosti 18. veka ne susrećemo onakve džinovske barokne stubove kao u sentandrejskoj Uspenjskoj crkvi. Jedinstven js i ogromni drvorezbarski baldahin nad Časnom trpezom, u čijem svodu je smešten ciklus Hristovih muka.

Zbirka slika
------------

* Prikaz Sabornoj crkviPrikaz Sabornoj crkvi
* Toranj Saborne crkveToranj Saborne crkve
* Saborna crkva - pogled sa jugaSaborna crkva - pogled sa juga
* Saborna crkva i južne vratniceSaborna crkva i južne vratnice
Kralj **Piʻilani** ("uspon na nebo") bio je kralj havajskog otoka Mauija.

Biografija
----------

### Djetinjstvo

Piʻilani je rođen na Mauiju oko 1577. kao princ.

Roditelji su mu bili kralj Kawaokaohele i kraljica Kepalaoa.

Budući da je Piʻilani slavan vladar, izmišljen je mit prema kojem je njegov otac bio bog Kū.

Kao dječak, Piʻilani je obrezan u skladu s havajskom tradicijom. (Na drevnim Havajima, obrezivanje je bilo ritual kojim su dječaci postajali muškarci; obično bi baka pripremala dječaka za taj dan.)

### Vladavina

Piʻilanihale Heiau
Nakon što je Kawaokaohele umro, Piʻilani ga je naslijedio.

Piʻilani je smatran velikim vladarem jer je njegova vladavina bila mirna.

On je dao sagraditi veliki hram — Piʻilanihale Heiau (slika desno). Nažalost, nije poznato kojem bogu je hram bio posvećen. Havajci su bili politeisti; u njihovoj religiji je važno mjesto imao bog Kū.

Osobni život
------------

Kralj Piʻilani je oženio La’ieloheloheikawai; imali su djecu:

* Kiha
* Lono
* Piʻikea
* Kalaʻaiheana I.

La’ieloheloheikawai je bila kraljica i glavna žena Piʻilanija, koji je oženio i Moku te Kunuʻunuiakapokiʻi.
**Vittorio Emanuele II** (Torino, Kraljevina Sardinija, 14. mart 1820. - Rim, Kraljevina Italija, 9. januar 1878.), bio je 
sardinijski kralj od 1849. do 1861. i prvi kralj Ujedinjene Italije od 1861. do 1878.

Biografija
----------

Odrastao je na dvoru svoga oca - Carla Alberta u Torinu, gdje je primio konvencionalno religijsko - vojničko obrazovanje tipično za monarhe onog doba. 
Oženio se sa rođakinjom Mariom Adelheide Habsburg, kćerkom austrijskog nadvojvode. 
Nakon Revolucije 1848, kada je izbio rat sa Austrijom - Vittorio Emanuele je postavljen za komandanta
divizije. U nesretnoj kampanji koja je uslijedila dokazao se kao hrabar vojnik, ali slab general.

Nakon očeve abdikacije, učvrstio je svoju poziciju utišavši lijeve republikance, ali mu je kompromiserska 
politika prema Austriji kojoj je pristao plaćati visoku odštetu, donijela značajnu sramotu u Italiji. U novembru 1852. je napravio značajan potez, kad je u vladu uključio sposobnog grofa Cavoura, čiji su ga iskusni manevri u narednih nekoliko godina, doveli do toga da postane kralj Italije.

U odlučujućim bitkama Austrijsko-sardinijskog rata kod Magente i Solferina, Vittorio Emanuele je lično zapovjedao pijemontskom vojskom, ali je nakon primirja potpisanog u Villafranci, uspio primiriti Cavoura, koji je htio nastaviti rat sam, bez Francuza kao saveznika. Sljedeće godine Vittorio Emanuele je potajno pomagao Garibaldiju u rušenju Kraljevine dviju Sicilija i zauzimanju njenih teritorija. Tad je osobno poveo pijemontsku vojsku preko Papinske Države, kako bi se povezao sa snagama Garibaldija, zbog čega ga je papa Pijo IX ekskomunicirao.

Nakon što je Cavour umro 1861. Vittorio Emanuele je dobio priliku da puno direktnije vlada, pa je i pored zastoja postigao dvije značajne pobjede; uspio je zauzeti Veneto nakon što se pridružio Bismarcku Francusko-pruskom ratu 1866. a nakon tog 1870. i zauzeti Rim nakon što se iz njeg povukla francuska vojska koja ga je štitila. Okupacija Rima i njegovo proglašenje prijestolnicom Kraljevine Italije toliko je razljutilo papu Pija IX da je odbio sve pokušaje o pomirenju s Vittoriom, i nikad se nije sastao s njime. Ali je ipak nakon što je Vittorio Emanuele 1878. umro dopustio da se sahrani u Panteonu.

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5 6 7   „*Victor Emmanuel II*" (engleski). Encyclopædia Britannica. Pristupljeno 02. 03. 2016.

Vanjske veze
------------

***Vittorio Emanuele II od Italije*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Victor Emmanuel II* na portalu Encyclopædia Britannica (`en`)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Prethodnik: | **Talijanski kralj** | Nasljednik: |
| **-** | **Umberto I od Italije** |
|  |  |  |
| --- | --- | --- |
|  |    | **Neutralnost i/ili ispravnost ovog članka je osporena**.Molimo da članak razmatrate na razgovor. |

  

**Definicija**: Reč „pakao" nalazi se u mnogim prevodima Biblije na mestima gde se u originalnom tekstu koriste hebrejska reč **šeol** i grčke reči **hades** i **gehena**. U istim stihovima drugi prevodi koriste reči: „grob", „svet mrtvih" itd. Druge Biblije na tim istim mestima koriste (transliteriraju) originalnu hebrejsku reč šeol ili grčku reč hades, koje, kad bi se prevele na naš jezik, ne odnose se na neko zasebno mesto za spaljivanje ili mučenje [*nedostaje referenca*], nego na *opšti grob mrtvog čovečanstva* [*nedostaje referenca*]. Neki prevodi, u smislu „pakao" uporebljavaju i grčku reč gehena koja se u osnovi koristi kao *simbol večnog uništenja* [*nedostaje referenca*]. Međutim, mnoge hrišćanske i nehrišćanske religije protivno biblijskom učenju [*nedostaje referenca*] naučavaju da je pakao mesto nastanjeno demonima i gde se kažnjavaju zli posle smrti (neki veruju da se to izvršava mučenjem).
Pakao kao sleng je univerzalna rec za svaku situaciju, kako kaze danasnja omladina.

Zašto postoji zbrka u vezi sa onim što Biblija kaže o paklu?
------------------------------------------------------------

„Mnogo su zbrke i pogrešnog razumevanja prouzrokovaliraniji prevodioci Biblije koji su uporno hebrejsku reč Šeol i grčke reči Hades i Gehena prevodili kao pakao. Jednostavna transliteracija ovih reči od strane prevodilaca revidiranih izdanja Biblije nije dovoljna da bi se raščistila ta zbrka i pogrešno razumevanje" (*The Encyclopedia Americana*,1942, sv. XIV, str.81).

Prevodioci su dozvolili da njihova lična verovanja oboje njihov rad, umesto da budu dosledni u prevođenju reči sa izvornog jezika. [*nedostaje referenca*] Na primer:

* U prevodu *King James* šeol se prevodi kao „grob’’ i „jama’’, hades kao „pakao’’ i „grob’’, a gehena se takođe prevodi kao „pakao’’.
* *Today’s English Version* transliterira hades kao „Hades’’, ali ga prevodi i kao „pakao’’ i „svet mrtvih’’. Isto prevodi i reč gehena.
* *The Jerusalem Bible* transliterira hades šest puta, ali na drugim mestima prevodi i kao „pakao’’ i „podzemni svet’’. Isto tako reč gehena prevodi kao „pakao’’ na dva mesta.

Na taj način je zatamnjeno prvobitno značenje reči iz izvornog jezika.

Spoljni linkovi
---------------

* Biblijska doktrina pakla - Razlozi za tradicionalno tumačenje pakla kao večne muke, Tradicionalna biblijska hermeneutika pakla.

* Zašto Bog šalje ljude u pakao? - Apologetski razlozi za doktrinu pakla kao večne muke, Članak napisan sa tradicionalne hrišćanske perspektive.

***Pakao*** na Wikimedijinoj ostavi
Model „D" na stanici Puhung
**Pjongjanški metro** je metro-sistem Pjongjanga, glavnog grada Severne Koreje. Ovaj metro se sastoji od dve linije. Linija Čolima saobraća od stanice Kvangbok na severozapadu do stanice Rakvon na severoistoku. Linija Hioksin saobraća od stanice Puhum na obali Taedonga do stanice Pulgunbiol. Ove dve linije se ukrštaju na stanici Čonu. 

Izgradnja metroa je počela 1968. godine. Najveći incident se dogodio prilikom izgradnje tunela ispod reke Taeodong. Po nekim izvorima, poginulo je najmanje 100 radnika. Izgradnja ovog specifičnog dela tunela nikad nije završena. Metro-mreža je sada kompletno locirana na zapadnoj obali reke.

Mreža
-----

Mreža se sastoji od dve linije:

* Čolima linija, dobila ima po veoma brzom konju iz korejske mitologije.

Dužina: +/- 12 km. Izgradnja započeta 1968. a puštena u saobraćaj 1973.

* Hioksin linija. Dužina +/- 10 km. Saobraća od 1975. godine.

Imena stanice ovog metroa nisu dodeljena po mestu gde se stanica nalazi, već po motivima Severnokorejske revolucije.

Mreža je u potpunosti pod zemljon. Projekat ovog metroa se bazirao na metro-sistemima komunističkih zemalja, naročito na Moskovskom metrou. Moskovski i pjongjanški metroi imaju mnogo toga zajedničkog; počevši od dubine tunela do razdaljine između stanica. Drugi zajednički aspekat ovih metroa je socijalrealistički stil koji se može primetiti u stanicama.

Za vreme ratnog stanja, stanice mogu služiti kao skrovišta. Za ovu namenu, stanice su obezbeđenje velikim čeličnim vratima. Neki izvori tvrde da su velike vojne instalacije povezane sa stanicama.

Saobraćanje vozova
------------------

Vozovi ovog metroa mogu saobraćati svakih nekoliko minuta. Tokom špiceva, vozovi mogu saobraćati u intervalu od minimum 2 minuta. Zbog energetske krize u kojoj se Severna Koreja nalazi, vozovi saobraćaju u intervalu od oko 7 minuta. Neki izvori tvrde da metro u Pjongjangu funkcioniše samo tokom vršnih sati.

Kompozicije
-----------

Kada je metro počeo sa radom sedamdesetih godina, koristile su se nove vozne kompozicije. Bile su to kompozicije sa četiri vagona koje su napravljene u Kini u „Čangčun" automobilskoj kompaniji 1972. godine. Naziv ovog modela je DK4. 1998. godine ove kompozicije su prodate Pekinškom metrou gde danas služe sa po tri vagona na liniji 13.

Od 1998, pjongjanški metro koristi nemačke vozne kompozicije koje su se koristile u Berlinskom U-vozu. Postoje dve vrste nemačkih voznih kompozicija:

* GI ("Gisela"), istočnoberlinski model, pravljen između 1978. i 1982.
* D ("Dora"), zapadnoberlinski model, pravljen između 1957. i 1965.

Ovi vozovi su sada u crvenoj i krem-bojama. Sve reklame su uklonjene i na njihovom mestu se nalaze portreti Kim Il Sunga i Kim Jong Lija.

Skorašnji putnici su videli samo model "Dora" kako saobraća. Nije poznato da li je model *Gisela* i dalje u upotrebi.

Povezano
--------

* Saobraćaj Severne Koreje

Spoljne poveznice
-----------------

***Pjongjanški metro*** na Wikimedijinoj ostavi

* Internet-prezentacija o pjongjanškom metrou
* Pjongjang na Urbanrail.net Arhivirano 2013-01-06 na Wayback Machine-u
*Za ostala značenja, v. Palme (razvrstavanje).*
 „Palma" preusmjerava ovdje. Za ostala značenja, v. Palma (razvrstavanje).

**Palme (Arecaceae** ili **Palmae)** predstavljaju porodicu monokotiledonih biljaka, kojoj pripada 189 rodova sa oko 2360 vrsta. Žive samoniklo većinom u tropskim i suptropskim krajevima, a u ostalim područjima se uzgajaju kao ukrasne biljke.

Palme su drvolike, često vrlo visoke biljke, koje na vrhu nerazgranatog, stepenastog debla nose čuperastu krošnju, sastavljenu od lepezastih ili perastih listova. Cvetovi su većinom jednopolni, skupljeni su u metličaste cvasti, koje su u početku obavijenim velikim listom (spatha). Listovi su većinom zelene boje, veoma retko u nekoj drugoj boji. Oprašivanje se vrši putem anemofilije ili entomofilije. Plod je kod većine vrsta koštunica.

Većina palmi raste u toplim tropskim i suptropskim područjima na zemlji iako postoje vrste, kao što su *Rapidophillum hystrix* i *Nanorhops ritchiana*, koje rastu u umerenim područjima i mogu izdržati dosta niske temperature u odnosu na ostale palme (*Rapidophyllum hystrix* i do -25 °C). Zbog svoje lepote i dekorativnosti palme se često sade kao ukrasno drveće u parkove i vrtove na svim područjima s toplom klimom gde mogu dobro uspevati.

Palma se u dubrovačkom kraju nazivala i **poma**.

Spisak izabranih rodova
-----------------------

* *Areca*
* *Bactris*
* *Bismarckia*
* *Borassus*
* *Calamus*
* *Cocos*
* *Copernicia*
* *Elaeis*
* *Euterpe*
* *Jubaea*
* *Metroxylon*
* *Phoenix*
* *Raphia*
* *Roystonea*
* *Sabal*
* *Salacca*
* *Trachycarpus*
* *Washingtonia*

Literatura
----------

1. ↑

Spoljašnje veze
---------------

***Palme*** na Wikimedijinoj ostavi

* Otporne palme za Jadran i Panoniju (vrste i uzgoj)
* Palm Trees, Small Palms, Cycads, Bromeliads & Tropical Plants Arhivirano 2016-12-03 na Wayback Machine-u (`en`)
* Palmpedia (`en`)
* Vodič kroz palme Arhivirano 2006-01-05 na Wayback Machine-u (`en`)
* Kew Botanic Garden Palm Genera list Arhivirano 2007-09-26 na Wayback Machine-u (`en`)
* Palm and Cycad Societies of Australia (PACSOA) (`en`)
* Palm & Cycad Societies of Florida, Inc. (PACSOF) (`en`)
**Spalatum** (*Spalatrum*, *Spalato*; grč. *Aspalathos*, *Ασπάλαθος*), naziv za starorimsko naselje na području današnjeg Splita, koje je po nalazima iskopanim u 21. stoljeću, postojalo prije Dioklecijanove palače. Naselje se nalazilo uz južni zaljev splitskog poluotoka, gdje je, na prijelazu iz 3. u 4. stoljeće, rimski car Dioklecijan (284.-305.) dao sagraditi svoju carsku palaču, prilikom čega je dao uništiti neke starije građevine, čiji se ostaci danas nalaze u podrumima palače.

Novija arheološka istraživanja pokazala su da se starije naselje nalazilo sjevernije od kasnije rimske palače, na području Manuša, na rakrižju ceste koja je, prema Tabuli Peutingeriani, vodila od drevnog Epetija (danas Stobreč) do Dijaninog hrama na marjanskom polutoku. Istraživanja provedena 2006.-2007. na splitskoj rivi otkrila su postojanje drvenih pristaništa i kamenih gatova koji prethode nastanku palače. Također, 1997. godine otkriveni su ostaci ovalne rimske građevine (odeon, teatar ili amfiteatar) na lokalitetu *Ad basilicas pictas*, koja se datira u prijelaz iz 1. u 2. stoljeće, a gdje je u 5. stoljeću podignut ranokršćanski bazilikalni sklop s krstionicom.

Na polutoku Sustipanu koji zatvara splitsku gradsku luku sa zapada, otkriveni su ostaci ranokršćanskog groblja i bazilike, na mjestu koje je u 11. stoljeću podignut znameniti benediktinski samostan sv. Stjepana pod borovima.

Arheološka istraživanja otkrila su i postojanje villa rustica, akvedukta te brojnih nekropola, od kojih su neke starije od 3. stoljeća, na području Meja, Manuša, Gripa, Poljuda, Spinuta i Sustipana.

Vanjske veze
------------

* Split - Hrvatska enciklopedija
* Ostaci Splita prije Splita su aktualizirali već poznatu priču o Spalatumu - slobodnadalmacija.hr
**Rossana Rossanda** (Pula, 23. travnja 1924.), talijanska novinarka.

Biografija
----------

Rossanda je rođena u Puli, tada dijelu Italije. Studirala je u Milanu gdje je bila učenica filozofa Antonija Banfija. U vrlo mladoj dobi sudjelovala je u talijanskom pokretu otpora i nakon kraja Drugog svjetskog rata učlanila se u Komunističku partiju Italije (PCI). Nakon kratkog perioda tajnik Palmiro Togliatti imenovao ju je odgovornom za kulturu u partiji. Izabrana je po prvi put u Talijansku komoru zastupnika 1963. godine.

Rossanda je trenutačno članica uređivačkog odbora u *Sin Permisu*.

Izabrana djela
--------------

* *L'anno degli studenti* (1968.)
* *Über die Dialektik von Kontinuität und Bruch* (1975.)
* *Le altre. Conversazioni sulle parole della politica* (1979.)
* "A Splendid Life". *Telos* 44 (ljeto 1980.)
* *Un viaggio inutile* (1981.)
* *Appuntamenti di fine secolo* (1995.)
* *La vita breve* (Pratiche, 1996.)
* *Note a margine* (1996.)
* *La ragazza del secolo scorso* (2005. finalist za Premio Strega 2006.).

Vanjske poveznice
-----------------

* *Class and Party*
* *Mao's Marxism*
* *Revolutionary Intellectuals and the Soviet Union*
* *Sartre's Political Practice*
**Sranantongo** ili **Sranan Tongo** (ISO 639-3) je kreolski jezik koji govori većina stanovnika Surinama, maternji jezik oko 100,000 surinamskih potomaka robova dovedenih iz Afrike za 
kolonijalizma.

On je i lingua franca između različitih surinamskih etničkih grupa. Danas ima dosta govornika Sranantonga i u Nizozemskoj.

Karakteristike
--------------

Sranan je sličan aukanskom i saramaccanskom. Kao i sve Kreolske jezike i njega karakterizira jednostavna morfologija i relativno skromni vokabular. Iako se točno nezna koliko riječi ima taj jezik, zna se da se radi o nekoliko hiljada a ne o stotinama 
hiljada koliko imaju veliki svjetski jezici. Kako nema fleksije ni deklinacije, to ga čini relativno lakim za učenje.

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5   „*Sranan Tongo*" (engleski). Suriname Languages. Pristupljeno 16. 11. 2022.
2. ↑  Hammarström, Harald; Forkel, Robert; Haspelmath, Martin, ur. (2017). „Sranan Tongo". *Glottolog 3.0*. Jena, Germany: Max Planck Institute for the Science of Human History.
3. ↑   „*Sranan Tongo [srn**"] (engleski). Ethnologue. Pristupljeno 16. 11. 2022.*

***Sranantongo*** na Wikimedijinoj ostavi

Vanjske veze
------------

* *Riječnik Sranan Tongo* (`nl`)
* *Sranan Tongo* (`en`)]
**Zaljev Squillace** čita se *Skilače* (talijanski: *Golfo di Squillace*) je zaljev na krajnjem jugu Apeninskog poluotoka, 
u Jonskom moru.

Geografija
----------

Zaljev Squillace leži na jugoistoku talijanske regije Kalabrije, po teritoriju provincija Catanzaro i Crotone.

Proteže se od gradića Capo Rizzuto na sjeveroistoku do rta Punta Stilo (Monasterace) na jugozapadu, u dužini od nekih stotinjak km, ali je plitak svega desetak km.

Za antike je taj zaljev bio poznat pod imenom **Scylleticus Sinus**, po drevnom primorskom gradiću Skylletion, koji se prema Strabonu 
nalazio u prostranom istoimenom zaljevu na istočnoj obali *Bruttiuma* (a to je otprilike današnja Kalabrija). S druge zapadne tirenske strane ležao je zaljev *Hipponium* ili *Terina* (današnji Zaljev sv Eufemije) tako da je taj dio Kalabrije relativno uzak tjesnac između dva zaljeva. 

Zaljev Squillace se i danas smatra opasnim za plovidbu, a još ga je Vergilije zvao *navifragum Scylaceum*. To je stoga jer duž čitave njegove obale ne postoji dobra prirodna luka, pa je sve do 19. vijeka imao loš glas zbog brojnih brodoloma koji su se zbili u njemu. 

Među pomorcima postoji izreka koji glasi *U zaljevu Squillace vjetar nikad ne šuti*, to je zato što područje zaljeva uvijek tuku jaki vjetrovi.

Svega nekoliko kilometara od obale, na zelenim obroncima masiva Serre calabresi nižu se šumarci kestena, bora, smreke i bukve i arheološki lokaliteti sa artefaktima iz doba procvata Magne Graecie.

Danas je Zaljev Squillace zbog svojih dugih plaža i čistog mora, postao turistička destinacija znana po imenu *Riviera di Nausic*a.

Izvori
------

1. 1 2 3 4   „*Golfo di Squillace*" (talijanski). Riviera di Nausicaa. Pristupljeno 28. 8. 2015.

Vanjske veze
------------

* *Mappa di Golfo di Squillace* (`it`)

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 315169516

 |
**Sporazum iz Pertha**, (2. srpnja 1266.), bio je mirovni sporazum kojim je završio vojni sukob između Norveške, pod kraljem Magnusom VI. od Norveške i Škotske, pod kraljem Aleksandrom III. oko suvereniteta na Hebridima i otoka Mana.

Hebridi i otok Man su postali norveški teritorij tijekom stoljeća kada su i Škotska i Norveška još uvijek se formirali kao koherentne nacije-države, a norveška kontrola je formalizirana godine 1098, kada je Edgar od Škotske potpisao ustupanje otoka Magnusu III. Od Norveške. Za Norvežane otoci su bili Sudreys, što znači Južni otoci.

Sporazum je potpisan tri godine nakon bitke kod Largsa godine 1263. Michael Lynch je usporedio važnost ovog sporazuma sa Sporazumom o Yorku od 1237. Sporazum iz Yorka odredio je granicu između Škotske i Engleske koja je gotovo identična modernim granicama.

Largs su često promatrali kao veliku škotsku pobjedu, ali norveške snage pod vodstvom kralja Håkona IV, nisu bile u potpunosti opredijeljena za borbu i rezultat je bio neuvjerljiv. Håkon je planirao obnoviti vojnu akciju sljedećeg ljeta, ali je umro na Orkneyju tijekom zime. Njegov nasljednik, kralj Magnus VI, tražio je mir i osigurao Sporazum u Perthu.
Po sporazumu Norveška je priznala škotski suverenitet nad spornim područjima u zamjenu za paušal od 4.000 maraka i anuitetom od 100 maraka. Renta zapravo je isplaćena tijekom narednih desetljeća. Škotska je također potvrdio norveški suverenitet nad Shetlandom i Orkneyjem.

Izvori
------

1. ↑
2. ↑  Michael Lynch (1992). Scotland: A New History. Pimlico. str. 90. ISBN 0-7126-9893-0.
**Vladimir Barović** (Banja Luka, 7. novembra 1939. – Vis, 29. septembra 1991.), jugoslavenski admiral.

Biografija
----------

Vladimir Barović rođen je 7. novembra 1939. u Banjoj Luci od oca Petra Barovića i majke Nade Benigar. God. 1960. stekao je čin pomorskog potporučnika, a 1982. čin kapetana bojnog broda. Nakon što je 1991. razriješen službe komandanta 9. vojno-pomorskog sektora (Boka), sa sjedištem u Kumboru, postavljen je za komandanta 5. vojno-pomorskog sektora (Pula), zamijenivši na toj funkciji kontraadmirala Marjana Pogačnika. U službi komandanta puljskog garnizona sudjelovao je u pregovorima oko povlačenja JNA iz Pule, gdje je ostao upamćen po časnom držanju i izjavi: »Ovdje neće biti razaranja dok sam ja komandant, a ako ipak budem prisiljen narediti razaranje Pule i Istre, mene tada više neće biti.«

Na mjesto pomoćnika komandanta Vojno-pomorske oblasti JRM-a, koje je do tada obnašao admiral Fridrih Moretti, upućen je u septembru 1991. Po dolasku u Vis, gdje se nalazilo komandno mjesto JRM-a, preuzeo je novu dužnost i iste večeri u zgradi ambulante Vojno-pomorskog uporišta Vis izvršio samoubojstvo pucnjem u sljepoočnicu. U oproštajnom pismu napisao je među ostalim da se odlučio na časnu smrt »jer nije htio da ratuje protiv bratskog hrvatskog naroda«, usprotivivši se tako agresiji JNA protiv Hrvatske koja je za njega predstavljala djelo suprotno crnogorskoj časti jer se »Crnogorci ne mogu boriti i uništavati narod koji im nije ništa skrivio«. Posmrtni ostaci preneseni su mu s Visa i pokopan je na groblju u Herceg Novom.

Odlikovanja
-----------

Na prijedlog nevladine organizacije Građanska alijansa, SUBNOR-a i antifašista Crne Gore Vladimir Barović je postumno odlikovan Ordenom za hrabrost koji mu je 12. jula 2016. dodijelio crnogorski predsjednik Filip Vujanović.

Činovi
------

* pomorski potporučnik (1960.)
* kapetan bojnog broda (1982.)
* kontraadmiral (1990.)

Vidi još
--------

* Krsto Đurović

Literatura
----------

* Nazor, Ante (2010). *Zapovjedni vrh JNA (siječanj 1990. - svibanj 1992.)*, Zagreb: Ministarstvo obrane Republike Hrvatske, Hrvatski memorijalno-dokumentacijski centar Domovinskog rata. ISBN 978-953-7439-28-6
**Uppland** je jedna od 25 švedskih historijskih pokrajina (švedski: *landskap*) na istoku središnjeg dijela zemlje, on danas više nema nikakvu administrativnu funkciju.

Geografske karakteristike
-------------------------

Okrug Uppland ima površinu od 12 738 km² na kojoj živi 1 524 578 stanovnika.
Sa istoka je omeđen Botnijskim zaljevom i Baltičkim morem, sa juga
graniči sa pokrajinom Södermanland, sa zapada sa Västmanlandom i sa sjevera sa Gästriklandom.

Uppland se prostire po teritoriju tri današnje grofovije (švedski: *län*), to su; Uppsala, zatim 
po sjevernom dijelu Stockholma i istočnom dijelu Västmanlanda. 
Teren pokrajine je generalno nizinski, u prosjeku ne doseže ni 60 metara nadmorske visine. Južni dio Upplanda, koji graniči sa Jezerom Mälaren i obalom (krajem znanim kao Roslagen) ima raznolikiji krajolik, od dubokih uvala, šumovitih brdašca do brojnih otoka. Dok je kraj na sjeveru jednoličniji, tamo prevladavaju šume i bare.

Uppland je bio najnaseljeniji kraj u sredini Švedske u brončano doba. Tokom željeznog doba proširio je svoju hegemoniju na susjedna kraljevstva i postaje srce švedskog carstva, to se nastavilo i za pojave kršćanstva kad je postao sjedište nadbiskupije i traje do danas.

Privreda
--------

Na plodnim ravnicama uzgajaju se najviše žitarice i krumpir, a razvijeno je i stočarstvo. Industrija Upplanda je raznolika od metalurgije do drvoprerađivačke na sjeveru, kraja bogatog šumama i željeznom rudom.
Dok se u industrijskim gradovima juga kao što su Enköping, Sundbyberg i Solna proizvodi svašta, od čokolade, strojeva do električne opreme, dok su Djursholm i Lidingö u globalu jedino stambeni, a Norrtälje, Östhammar, Öregrund i Vaxholm ladanjski gradići.

Najveći grad Upplanda je Uppsala, historijski, kulturni i religijski centar Švedske.

I jedan dio metropolitanskog Stockholma prostire se po Upplandu.

Izvori
------

1. ↑  „*Uppland*" (švedski). Nationalencyklopedin. Pristupljeno 07. 04. 2015.
2. 1 2 3 4 5  „*Uppland*" (engleski). Encyclopædia Britannica. Pristupljeno 07. 04. 2015.

Vanjske veze
------------

***Uppland*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Uppland* na portalu Encyclopædia Britannica (`en`)

 p • r • u  **Historijske pokrajine Švedske** 

Flag of SwedenFlag of Sweden
Ångermanland • Bohuslän • Blekinge • Dalarna • Dalsland • Gästrikland • Gotland • Halland • Hälsingland • Härjedalen • Jämtland • Lappland • Medelpad • Norrbotten • Närke • Öland • Östergötland • Skanija • Småland • Södermanland • Uppland • Värmland • Västmanland • Västerbotten • Västergötland
Yitzhak Rabin, Bill Clinton, i Jaser Arafat za potpisivanja *Sporazuma iz Osla*, 13. rujna, 1993.
Short video about Oslo Accords from the Israeli News Company
**Sporazum iz Osla**, službeno se zove *Deklaracija o principima ili Dogovor o privremenoj samoupravi* ( Declaration of Principles on Interim Self-Government Arrangements) ili *Deklaracija o Načelima* ( Declaration of Principles). 

On je bio prekretnica u palestinsko-izraelskom sukobu. Bio je to prvi izravan sporazum između Izraela i Palestinskih političkih predstavnika (PLO). On je zamišljen kao okvir budućih odnosa između *Izraela* i buduće *Palestinske države*, kada se riješe sva neriješena pitanja konačnog statusa dviju država.

Sporazum je dogovoren u Oslu, Norveška dana 20. kolovoza, 1993. a potom i službeno potpisan na javnoj ceremoniji u Washington DC 13. rujna, 1993. od strane Jasera Arafata u ime Palestinaca i premijera Yitzhaka Rabina. Potpisivanju su svjedočili ministri vanjskih poslova Warren Christopher iz Sjedinjenih američkih država i Andrej Kozirev iz Rusije, kao i američki predsjednik Bill Clinton.

Sporazum je predvidio stvaranje jedne *Palestinske vlasti*. Palestinska vlast je po tom sporazumu trebala dobiti odgovornost za upravu na teritoriji pod svojom kontrolom. Sporazum je predviđeno povlačenje Izraelskih vojnih snaga sa područja buduće Palestinske autonomije iz Pojasa Gaze i Zapadne obale.

Vanjske veze
------------

* O Sporazumu iz Osla na stranicama U.S. State Department