recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Aleksandar Witek** (Sisak 1852. - Graz 1894.) bio je prvi hrvatski šahovski majstor (pojam "velemajstor" u to doba još nije postojao).

Iz Siska je odselio 1870. Živio je u Grazu, Beču (gdje diplomira arhitekturu 1875) i Sarajevu. Godine 1877. izabran za potpredsjednika šahovskog kluba u Grazu. Zabilježeno je da je 1881. odigrao simutanku na slijepo na deset ploča.

Godine 1881. u *Oesterreichische Lesenhalle* demantira da je rođen u Grazu ističući da je Sisak njegov rodni grad, a Hrvatska domovina.

Između 1881. i 1883. nastupio je na nekoliko vrlo jakih turnira u Grazu, Beču i Berlinu i postigao dobre rezultate. Pobijedio je mnoge vodeće majstore, između ostalih Steinitza (koji će 1886. postati prvi svjetski prvak) i Čigorina, koji će kasnije igrati dva meča za prvenstvo svijeta sa Steinitzom. 

Najjači je bio turnir u Beču 1882, gdje su nastupili svi najjači igrači svijeta. Turnir je bio vrlo naporan, jer je 18 sudionika igralo u dva kruga. Witek je osvojio 9. mjesto.

Tada se bavio mišlju da postane šahovski profesionalac, ali se odlučio za sigurniju državnu službu.

LITERATURA:

Mato Damjanović: *Witek pobijedio Čigorina*, "Vjesnik*, 14. svibnja 1994.*

Stanislav V. Mitrinović: *Dopunski podaci o Aleksandru Witeku*, "Šahovski glasnik", br. 6/1986, str. 82-85.

Slavko Peleh: *Kronologija hrvatskog šaha (15)*, "Vjesnik", 4. lipnja 1994.
Zvjezdica

| Znaci interpunkcije |
| --- |
| Apostrof ( **'** ) ( **’** )
Zagrade ( **( )** ) ( **[ ]** ) ( **{ }** ) ( **⟨ ⟩** )
dvotačka ( **:** )
zapeta ( **,** )
Crta (  ) ( **–** ) ( **—** ) ( **―** )
trotačka ( **…** ) ( **...** )
uzvičnik ( **!** )
tačka ( **.** )
povlaka ( **-** ) ( **‐** )
interobeng (  ) 
znak pitanja ( **?** )
navodnici ( **‘ ’** ) ( **" "** )
tačka zarez ( **;** )
kosa crta ( **/** ) 
razmak (   ) i interpunkt ( **•** ) |
| Ostali |
| ampersand ( **&** ) 
asterisk ( **\*** ) i asterizam ( **⁂** ) 
@ ( **@** ) 
obrnuta kosa crta ( **\** ) 
bulet ( **•**, još ) 
obelisk ( **† ‡** ) 
stepen ( **°** ) 
znak za broj ( **#** ) 
prim ( **′** ) 
tilda ( **~** ) 
donja crta ( **\_** ) 
uspravna crta/pajp ( **|** ) |

**Zvjezdica** ili **asterisk** ( **\*** - grč. *asterikos*, lat. *asteriscus* = zvjezdica) znak je koji se koristi za bilješke, izostavljanja, nestandardne oblike i napomene.

Upotreba u jeziku
-----------------

U jezikoslovlju se zvjezdica koristi ispred rekonstruiranih naziva:

* ***\***legēti > **\***legĕti > ležati*

Koristi se i za označavanje nestandardnih oblika, a također i stilski obilježenih inačica:

* ***\***gornjovilični > gornjočeljusni*

Zvjezdica se može koristiti i kao znak rođenja umjesto riječi *rođen(a)*:

* *Marko Marulić **\***1450.*

Koristi se i kao upozorenje uz neku riječ ili dio rečenice u tekstu da bi se označila dodatna napomena ili bilješka:

> Šulek je najpoznatiji po svojemu leksikografskom radu kojim nastavlja na bogatu hrvatsku leksikografsku tradiciju obogaćujući je novim riječima, novim značenjima, frazama i znanstvenim nazivima za nove civilizacijske i znanstvene potrebe. Koliko je ovladao hrvatskim jezikom **\***, vidi se po tome što je u tome jeziku kovao nove riječi za onodobna znanstvena i civilizacijska dostiguća koja je dobro poznavao.
> 
> 
> 

**\*** Šulek je bio rodom Slovak.

Upotreba izvan jezika
---------------------

### Računalstvo

U brojnim sučeljima operacijskih sustava i u programskim jezicima zvjezdica označava izostavljeni dio:

* `rm **\***svj**\***` znači da će naredbom `rm` za brisanje biti obrisane datoteke imena npr. *svjetovi, prosvjeta, rasvjeta, svjetlo* itd. zato što zvjezdica zamjenjuje bilo koje druge znakove.

Koristi se u programskom jeziku C kao oznaka za pokazivače, a također je česta kao znak množenja u većini programskih jezika i sučelja.

Često se u chat programima koristi kao emulacija podebljavanja teksta, primjerice `**\***podebljavanje**\***`, a također je česta za označavanje pogrešaka u tipkanju.

  


***Asterisk*** na Wikimedijinoj ostavi
***Aleksandar Zaharčenko*** (rus. *Александр Владимирович Захарченко* ukr. *Олександр Володимирович Захарченко*; 26. jun 1976, Donjeck, USSR — 31. august 2018, Donjeck, Ukrajina) je od 8.8. 2014. drugi premijer samoproglašene separatističke Donjecke narodne republike, odnosno jedna od ključnih ličnosti u ratu na istoku Ukrajine. Njegov prethodnik na toj poziciji bio je Aleksander Borodaj, koji je postao zamjenik premijera. Procjenjuje se da je Borodaj, ruski državljanin, prepustio ovu poziciju Zaharčenku, ukrajinskom državljaninu, kako bi se umanjile optužbe da cijelu pobunu vodi Moskva.

17. februara 2015. je bio lakše ranjen kod mjesta Debaljcevo za vrijeme borbi sa tamo okruženim ukrajinskim snagama. 

31. augusta 2018. je zajedno sa nekoliko najviših funkcionara DNR ranjen u bombaškom atentatu u središtu Donjecka, te je isti dan podlegao ozljedama. Zamijenio ga je Dmitrij Trapeznikov.

Izvori
------

1. ↑  Christopher Miller (8.8. 2014). „Russian resigns to make way for Ukrainian as new head of 'Donetsk People's Republic"". Guardian.
**Aleksandar Vladimirovič Ruckoj** (rus. *Алекса́ндр Влади́мирович Руцко́й*; 16. septembar 1947 - ) je ruski nacionalistički političar i bivši sovjetski zrakoplovni oficir, najpoznatiji po tome što je u vrijeme raspada SSSR i na početku postsovjetske tranzicije služio kao prvi, i dosad jedini potpredsjednik Ruske Federacije. 

Vojnu karijeru je započeo godine 1980. nakon koje je poslan u Afganistan, gdje je u borbama sa mudžahedinima tri puta oboren, ali također dobio čin pukovnika a 1988. je proglašen i herojem Sovjetskog Saveza. Tako je stekao veliku popularnost i ugled, pogotovo među vojnim krugovima, a što je godine 1991. iskoristio Boris Jeljcin koji ga je odabrao za potpredsjedničkog kandidata na izborima. U augustu 1991. je Ruckoj svojim autoritetom igrao važnu ulogu u slamanju konzervativnog puča. Nakon raspada SSSR-a se Ruckoj, međutim, počeo sve više distancirati od Jeljcina, nezadovoljan njegovom politikom prema ruskoj manjini u drugim post-sovjetskim državama, odnosno nastojanjem da se očuvaju dotadašnje granice; otvoreno je podržavao godine 1992. ugušen pokret za secesiju Krima iz Ukrajine, kao i separatiste u prilikom sukoba u Pridnjestrovlju i Južnoj Osetiji. Zbog toga se za vrijeme ustavne krize priključio anti-jeljcinovskoj opoziciji u Vrhovnom sovjetu. Kada je 21. septembra Jeljcin raspustio Vrhovni sovjet, to isto tijelo je opozvalo Jeljcina i na njegovo mjesto postavilo Ruckoja. Jeljcin je, međutim, ovaj put uživao podršku vojske koja je 4. oktobra zauzela sjedište Vrhovnog sovjeta u Moskvi, pri čemu je Ruckoj uhapšen. Ruckoj je iz zatvora Lefortovo pušten u februaru 1994. zahvaljujući amnestiji koju je proglasila u međuvremenu novoizabrana Državna duma. Na parlamentarnim izborima 1995. se natjecao na čelu nacionalističke stranke Država, ali nije uspio prijeći izborni cenzus od 5 %. Na predsjedničkim izborima 1996. godine je, pak, podržao komunističkog kandidata Genadija Zjuganova. U jesen iste godine je izabran za guvernera Kurske oblasti, ali 2000. mu je kandidatura odbačena od strane izbornih vlasti iz proceduralnih razloga.

Vanjske veze
------------

***Aleksandar Ruckoj*** na Wikimedijinoj ostavi

* About Rutskoy's Derzhava movement

| * p
* r
* u
Predsjednici Ruske Federacije |
| --- |
| 
* Boris Jeljcin
* Aleksandar Ruckoj
* Boris Jeljcin
* Vladimir Putin
* Dmitrij Medvjedev
* Vladimir Putin

 | Simbol ruskog predsjednika |
Cristoforijev klavir iz 1722. u Nacionalnom muzeju muzičkih instrumenata u Rimu.
Cristoforijev klavir, shema rada
klavir, engleski tip, shema mehanizma
**Bartolomeo Cristofori di Francesco** [ˌbartɔlɔˈmɛɔ ˌkristɔːˈfori ˈdi franˈtʃesko] (Padova, 4. maja 1655. – Firenca, 27. januara 1731.), talijanski graditelj muzičkih instrumenata. Općenito se smatra izumiteljem klavira.

Biografija
----------

Bartolomeo Cristofori, sin Francesca Cristoforija, rodio se 4. maja 1655. u Padovi u Mletačkoj Republici. Malo je znano o njegovu ranom životu. Oko 1690. na poziv Ferdinanda de' Medicija, sina toskanskog velikog vojvode Cosima III. de' Medicija, preselio se iz Padove u Firencu gdje je na njegovu dvoru radio kao graditelj i ugađač muzičkih instrumenata. U to je vrijeme Cristofori počeo rad na novu mehanizmu udaranja koji bi omogućio dinamičku svirku. Inventar muzičkih instrumenata iz 1700. sadrži *arpicembalo che fà il piano e il forte* (tal.: gravičembalo koji svira tiho i glasno), koji se obično datira na 1698. kada se vjerojatno pojavio prvi klavir. Imao je raspon od osam oktava. Cristofori je i poslije Ferdinandove smrti 1713. ostao u velikovojvodskoj radionici, proizvodeći još pianoforta i rafinirajući njihovu tehniku.

Osim toga restaurirao je neka vrijedna starija čembala i razvio dva nova instrumenta s tastaturama, *spinettone* (veliki spinet s mnogostrukim registrima) i reprezentativni ovalni spinet kojeg su žice za bas smještene u centru.

Bartolomeo Cristofori umro je 27. januara 1731.

Literatura
----------

* Conny Restle: *Bartolomeo Cristofori und die Anfänge des Hammerclaviers*, München 1991.
* David Crombie: *Piano. Evolution, Design and Performance.* London 1995, ISBN 1-871547-99-7.
* Eszter Fontana, Kerstin Schwarz, Stewart Pollens, Gabriele Rossi-Rognoni: *Bartolomeo Cristofori – Hofinstrumentenbauer der Medici / Strumentaio alla corte medicea / Court Instrument Maker of the Medici.* Janos Stekovics, Halle/Saale 2001, ISBN 3-932863-93-3.
* Kerstin Schwarz (Hrsg.): *Bartolomeo Cristofori – Hammerflügel und Cembali im Vergleich.* Mit Beiträgen von Rainer Behrends, Irmela Breidenstein und Klaus Gernhardt. Halle 2002, ISBN 3-932863-97-6. (= Scripta Artium, Bd. 2, Schriftenreihe der Kunstsammlungen der Universität Leipzig)

Bilješke
--------

1. ↑  opis Arhivirano 2012-07-26 na Wayback Machine-u s websitea Muzeja muzičkih instrumenata Univerziteta u Leipzigu, pristupljeno 8. oktobra 2011.

Eksterni linkovi
----------------

* Hörfunk-Sendung zu Cristofori na Norddeutschen Rundfunk (NDR), 27. januara 2011.
* Cristoforijev spinet (1693.) i Cristoforijev pianoforte (1726.) u Muzeju muzičkih instrumenata Univerziteta u Leipzigu
* Cristoforijev pianoforte (1720.) u Metropolitanskom muzeju umjetnosti, New York (engleski, s primjercima slika i melodija)
| Osobni podaci |
| --- |
| IME | Amenemhat IV |
| ALTERNATIVNA IMENA | {{{Alt}}} |
| KRATAK OPIS |  |
| DATUM ROĐENJA | {{{Datum rođenja}}} |
| MJESTO ROĐENJA | Drevni Egipat |
| VRIJEME SMRTI |  |
| MJESTO SMRTI | Drevni Egipat |

**Amenemhat IV** je bio faraon Egipta, koji je najvjerojatnije vladao u periodu 1815. pne. - 1806. pne.. Prvo je vladao kao mlađi suvladar Amenemhata III i dovršio njegov hram u Medinet Madiju. Hram u Medinet Madiu je "jedini netaknuti još uvijek postojeći hram iz Srednjeg kraljevstva" prema Zahiju Hawassu, generalnom sekretaru Vrhovnog vijeća antikviteta (SCA). Kompleks hrama je s temeljima, upravnim zgradama, silosima i stambenim zgradama nedavno otkrila egipatska arheološka ekspedicija početkom 2006. Amenemhat IV je vjerojatno sagradio i hram u sjveroistočnom Fayumu kraj Qasr el-Saghe.

Papirus Torinskog kanona Amenemhetzu IV pripisuje vladavinu od 9 godina, 3 mjeseca i 27 dana. Prvu godinu je vladao kao suvladar svog moćnog prethodnika Amenemheta III, ako je suditi po grafitu na stijeni u Nubiji. Njegova kratka vladavina je bila mirna i bez značajnih događaja; samo se nekoliko ekspedicija spominje na natpisima u rudnicima Serabit el-Khadim na Sinaju. Smatra se kako je ubrzo nakon njegove smrti je počelo postupno slabljenje Srednjeg kraljevstva.

Amenemhat je umro bez muškog nasljednika, pa ga naslijedila polusestra (a po nekima i tetka) Sobeknefru, koja je postala prva žena-vladarica Egipta u 1500 godina. Prema nekim špekulacijama Amenenemhat je mogao biti Sobeknefruin suprug, ali o tome nema dokaza.

Vanjske veze
------------

***Amenemhat IV*** na Wikimedijinoj ostavi

* Amenemhat IV Maakherure (1807/06-1798/97 BCE)
* Medinet Madi or Narmuthis Arhivirano 2012-02-04 na Wayback Machine-u
**Ameri** je staro prezime romanskog porijekla što je u srednjem vijeku kao patronim bilo najčešće u Dalmaciji, pa još i danas u Hrvatskoj živi dvadesetak osoba tog prezimena, od toga njih osam u Zagrebu. 

U svijetu su najpoznatija dva naša nosioca tog patronima još u 11. stoljeću, rodom iz Dalmacije koji su došli u srednjovjekovnu Španjolsku. Oba su zatim u tadašnjem Kordovskom kalifatu prešli na islam, te postali njihovi vojni plaćenici u doba dinastije *Omajida*. Kasnije su napredovali do čina vojskovođe i bili su najjače ličnosti u zemlji ispod kalifa. To su: Wadha El-Ameri (general 1009-1013) i Zohair Al-Ameri (1018-1036), vjerojatno su bili otac i sin. 

U drugom novijem značenju, *"ameri"* je evropski nadimak za Amerikance u više romanskih i slavenskih jezika pa tako i kod nas. U jednini je *Amer* (ili češće Amir) muslimansko vlastito ime koje se kod nas nalazi npr. u Bosni i Hercegovini, te na Kosovu.

Vidi još
--------

* Dalmacija
* Španjolska
* Wadha El-Ameri
* Zohair Al-Ameri
* Kordovski kalifat
**Alvernije Ekdicija** je bio glavni zapovjednik vojske Zapadnog Rimskog Carstva tijekom 474 i 475 godine.

Ekdicija je bio sin cara Avita i jedan od najbogatijih ljudi tada već umirućeg Carstva. Zbog svog galsko-rimskog porjekla uživao je posebnu potporu na području Galije. Nakon katastrofe u bitci kod Carthage 468 godine Vizigoti su objavili rat Rimu u pokušaju da osvoje današnje južne dijelove Francuske. Tijekom tih bitaka Ekdicije se proslavio s vojskom koju je financirao iz vlastitog džepa. Dolaskom na vlast Julija Nepota čija porodica je bila dva desetljeća ranije povezana s carem Avitom, ovaj heroj bitaka s Vizigotima je uzdignut na položaj glavnog zapovjednika vojske.

Nakon samo godinu dana na tom visokom položaju dolazi do razlaza između zapovjednika vojske i cara. Razlozi smjene nikad nisu bili razjašnjeni nego su samo ostale pretpostavke da je to povezano s odlukom Julija Nepota da sklopi mir s Vizigotima kojima se priznaje status nezavisnog kraljevstva i vlasništvo dobrog dijela Galije, što nije moglo odgovarati Ekdiciju čija glavna politička baza i bogatstva su se nalazila u Galiji.

Na mjesto Ekdicija Julije Nepot je postavio Flavija Oresta. Ekdicije će nakon smjene biti zarobljen od strane Vizigota.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Prethodnik: | **Glavni zapovjednik vojske Zapadnog Rimskog Carstva** | Nasljednik: |
| **Gundobad (472. - 473.)** | **Flavije Orest (475. - 476.)** |
Amenmose s bratom Wadjmoseom, predstava na Paherijevoj grobnici
**Amenmose** je bio staroegipatski princ iz 18. dinastije, nastariji sin Thutmosea I. Umro je pre svoga oca.

Amenmose je verovatno rođen pre nego što je njegov otac stupio na presto. Imao je brata po imenu Wadjmose, no identitet njihove majke nije siguran. Ako je to bila kraljica Ahmosa, njih dvojica su bili i po ocu i po majci braća Hatšepsute i Nefrubite. S druge strane, Amenmose i Wadjmose bili su možda sinovi kraljice Mutnofrete, što bi značilo da im je Thutmose II, naslednik njihova oca, bio brat i po ocu i po majci.

Na grobnici u el-Kabu, u kojoj se sahranjen Anemnoseov i Wadjmoseov učitelj Paherija, dvojica braće predstavljena su kako sede u Paherijevom krilu. Pronađen je i deo Anemnoseovog malog kamenog naosa, koji se datira u 4. godinu vladavine Thutmosea I. Wadjmoseovo ime nađeno je zapisano u jednom kartušu, što je dosta retko za prinčeve, s obzirom na to da su tu obično beležena imena faraona i njihovih glavnih supruga.

Amenmose je bio prvi staroegipatski princ koji je dobio vojnu titulu o iio nazvan "Velikim nadzornikom vojnika", što je odslikavalo ulogu faraona i prinčeva kao vojnih zapovednika. Ova se titula prvi put pojavila u doba Srednjeg kraljevstva, a kasnije se često davala prinčevima tokom perioda Razmesa.
***Alvarezsaurus*** ("Alvarezov gušter") je rod malenih alvarezsauridnih dinosaura iz perioda kasne krede, prije 86 - 83 milijuna godina; nastanjivao je današnju Argentinu. 

Pronađen je u formaciji Bajo de la Carpa 1987. godine, a naziv mu je 1991. godine dao paleontolog José Bonaparte prema argentinskom povjesničaru Don Gregoriou Alvarezu. Nekoliko fosila pronađeno je i u Mongoliji. Do danas su pronađeni neki kralješci, lopatica, nepotpuna zdjelica, dio donjih ekstremiteta i zubi; lubanja nikada nije pronađena.

Tipična vrsta je *A. calvoi*. Bio je bazalni član svoje porodice, u koju spadaju i poznatiji rodovi poput *Mononykus* i *Shuvuuia*. Alternativno se klasificira i sa teropodima i sa ranim pticama.

Opis
----

Procjenjuje se da je bio dug oko 2 metra, a težio oko 20 kg. Njegova visina iznosila je 1,1 m. Bio je dvonožan, imao je dug rep (koji je činio dvije trećine ukupne dužine tijela), a po strukturi nogu može se zaključiti da je bio odličan trkač. Rep je također bio ukrućen, što je pomagalo u održavanju ravnoteže. Bio je pokriven perjem, osim na zadnjim udovima. Prednji udovi bili su maleni. Vrat je držao u poziciji u kojoj je ličio na slovo S. Smatra se da je bio kukcojed ili mesojed.

U popularnoj kulturi
--------------------

Restauracija skeleta
*Alvarezsaurus* je prikazan u televizijskoj seriji Discovery Channel-a *Dinosaur Planet*, u kojoj spekuliraju da je lovio mlade *Saltasauruse*, mada oni nisu živjeli u to doba: *Alvarezsaurus* je oko 5 milijuna godina stariji od *Saltasaurusa*.

Izvori
------

* Bonaparte, J. F.; (1991):Los vertebrados fósiles de la Formación Rio Colorado, de la ciudad de Neuquen y cercanías, Cretácico Superior, Argentina. PALEONTOLOGÍA 4; 17-123 (1991).

Vanjske veze
------------

* *Alverezsaurus* na Dinosaur Encyclopedia
* Natural History Museum, London Arhivirano 2006-09-25 na Wayback Machine-u
**Ankhtifi** je bio staroegipatski nomarh Hierakonpolisa i pristaša Desete dinastije sa sjedištem Herakleopolisu Magni. Za vrijeme Prvog prijelaznog perioda se zajedno s tom dinastijom borio protiv tebanske dinastije za kontrolu Egipta.

Ankhtifi je živio u doba kada je Egipat bio zahvaćen iznenadnim globalnim zahlađenjem, koje se na prostoru Afrike odrazilo kroz nekoliko godina kataklizmičke suše. Ona je pak u drevnom Egiptu dovela do sloma nacionalnog jedinstva i fragmentacije na male države koje su se međusobno borile za kontrolu nad bitno umanjenim nacionalnim resursima.

Ankthifi, ispočetka samo vladar Hirekonpolisa, osvojio je Edfu, Elefantinu i Ombos, pri čemu je u Edfuu porazio Kuya, nomarha privrženog tebanskoj dinastiji. Tebanski vladari Mentuhotep I i Intef I su nešto kasnije porazili Ankthifija i oduzeli mu Elefantinu, Edfu i Hierakonpolis, ali je Ankthifi zadržao vlast nad jednom nomom i tako sagradio raskošnu grobnicu u El-Mo'alli.

Ankthifijeva grobnica u El-Mo'alli je važna jer je na njenim zidovima Ankthifi dao ispisati svoju opširnu autobiografiju koja se smatra jednim od najvrijednijih izvora za historičarima relativno slabo poznati Prvi prijelazni period. U njoj se opisuju Ankthifijeva vojna i državnička dostignuća, a veliki dio teksta je posvećen Ankthifijevoj brizi za podanike, odnosno hvaljenju kako je bio u stanju zadovoljiti njihove egzistencijalne potrebe.

Posebnu pažnju historičara je izazvao Ankthifijev opis gladi koja je prije njega poharala Gornji Egipat.

> 
> "Cijeli Gornji Egipat je umirao od gladi i svatko je došao do stanja u kome je morao jesti vlastitu djecu." 
> 
> 
> 

Ankthifi, kao i mnogi drugi egipatski velmože tog doba, je svoj autoritet u nedostatku centralne vlasti i legitimnog faraona, autoritet crpio iz vojne sile, kao i iz činjenice da je mogao organizirati distribuciju hrane sojim podanicima. Hvaljenje tim mogućnostima se bilježi u natpisima drugih velmoža, međutim tvrdnje o sveopćoj gladi su se smatrale najobičnijom propagandom sve dok najnovija paleoklimatološka istraživanja nisu pokazala kako je u Prvom prijelaznom periodu dramatično opala razina Nila, a s njome i količina plodnog tla s kojom se moglo prehraniti tadašnje egipatsko stanovništvo.

Vanjske veze
------------

* The Biography of Ankhtifi

***Ankhtifi*** na Wikimedijinoj ostavi
**Alžirske pokrajine** odnosno vilajeti (arapski: ولاية / *Wilāyat*) su administrativne jedinice prvog nivoa na koje je Alžir od 1984. podjeljen. Ukopno ih ima 48, a one su pak podjeljene na 590 distrikta (*daïra*) i 1,539 općina (*baladia*).

Karakteristike
--------------

Svaka pokrajina ima vlastitu izabranu skupštinu (*Assemblée Populaire de Wilaya*), izvršno vijeće i guvernera. Isto tako i distrikti (*daïre*) i općine (*baladije*) imaju svoje skupštine (*Assemblée Populaire Communale*) za vođenje lokalnih poslova.

Pokrajinsko izvršno vijeće je glavno regionalno tijelo, sastavljeno je od regionalnih direktora državnih agencija koje se nalaze u pokrajini.
Guverner]] kog predsjednik imenuje na neodređeno vrijeme je isključivo odgovoran za kordinaciju rada između nacionalne vlade i pokrajine.

Historija
---------

Administrativna podjela zemlje seže do Francuske kolonijalne uprave i 1848. kad je Alžir podijeljen na tri departmana (Alger, Oran i Constantine), a 1955. dodan je četvrti - Bône (Annaba). 
U vrijeme Alžirskog rata za nezavisnost (1954. - 1962.) zemlja je restrukturirana, pa je formirano 17 departmana. 
Nakon proglašenja nezavisnosti [[1962. departmani su preimenovani u vilajete, a neki od njih kao i njihovi gradovi dobili su nova arapska imena, ali je struktura uglavnom ostala nepromijenjena.

Tek je 1974. došlo do podjele na 31 vilajet, ta podjela trajala je do 1983. nakon tog su neki vilajeti ponovno podijeljeni - tako se došlo do današnjih 48 pokrajina (vilajeta).

Lista pokrajina
---------------

1. **Adrar**
2. **Šlef**
3. **Laguat**
4. **Um el Buagi**
5. **Batna**
6. **Bedžaja**
7. **Biskra**
8. **Bešar**
9. **Blida**
10. **Bujra**
11. **Tamanraset**
12. **Tebesa**
13. **Tlemsen**
14. **Tijaret**
15. **Tizi Uzu**
16. **Alžir**
17. **Dželfa**
18. **Džidžel**
19. **Setif**
20. **Sajida**
21. **Skikda**
22. **Sidi Bel Abes**
23. **Anaba**
24. **Gelma**
25. **Konstantin**
26. **Medeja**
27. **Mostaganem**
28. **Msila**
29. **Maskara**
30. **Vargla**
31. **Oran**
32. **El Bajad**
33. **Ilizi**
34. **Bordž Bu Areridž**
35. **Bumerdes**
36. **El Tarf**
37. **Tinduf**
38. **Tisemsilt**
39. **El Ujed**
40. **Henšela**
41. **Suk Ahras**
42. **Tipasa**
43. **Mila**
44. **Ajn Defla**
45. **Nama**
46. **Ajn Temušent**
47. **Gardaja**
48. **Relizan**

Izvori
------

1. 1 2 3 4  „*Local government*" (engleski). Encyclopaedia Britannica. Pristupljeno 1.3. 2020.
2. ↑  „*Dairas d’Algérie*" (francuski). Encyclopaedia Britannica. Arhivirano iz originala na datum 2020-03-02. Pristupljeno 1. 3. 2020.
3. ↑  „*Algeria, History & Background*" (engleski). Education Encyclopedia - StateUniversity. Pristupljeno 1. 3. 2020.
4. ↑  „*ISO Subentity Codes for Algeria*" (engleski). Geonames. Pristupljeno 1.3. 2020.

Vanjske veze
------------

***Alžirske pokrajine*** na Wikimedijinoj ostavi

* *ISO Subentity Codes for Algeria* (`en`)
**Ana Terter** je bila srpska kraljica u periodu od 1284. godine do 1299. godine, kao supruga srpskog kralja Stefana Uroša II Milutina.

Poreklo
-------

Četvrta po redu Milutinova supruga, bila je kći bugarskog cara Đorđa I Tertera. U Srbiju je došla 1284. godine, nakon proterivanja Jelisavete Arpad.

Bračni život
------------

Uoči dolaska Ane Terter u Srbiju, postavilo se pitanje legitimnosti budućeg braka. Naime, srpskom kralju bi to bio četvrti brak, što se kosilo sa kanonskim pravilima pravoslavne Crkve. Da bi se uklonila ta "prepreka", prethodni Milutinov brak, sa Jelisavetom Arpad, proglašen je nevažećim, što srpskoj Crkvi nije teško palo, s obzirom na to da je ona, tj. Crkva, od samog početka, bila protiv tog braka. Kraljica Ana je u Srbiji provela znatno više vremena, nego sve njene prethodnice zajedno. Možda bi ona, do kraja svog života i ostala pored supruga, da na to nisu uticale političke prilike na Balkanu. Naime, srpski kralj Milutin je, nakon dugog i uspešnog ratovanja protiv Vizantije, bio rešen da diplomatskim putem očuva novoosvojene krajeve. Stoga je rešio da uspostavi mir i čvršći savez sa Vizantijom, pribegavši već oprobanom receptu - sklapanjem braka. Vizantijski car, Andronik II Paleolog, pritešnjen nadirućom snagom srpske države, dao je Stefanu Milutinu ruku svoje petogodišnje kćeri, Simonide. Uoči Uskrsa, 1299. godine, na reci Vardaru, nedaleko od Soluna, došlo je do svojevrsne "razmene". Naime, vizantijski car je svome novopečenom zetu predao svoju kćer, sa njenom pratnjom, a dotadašnja srpska kraljica je, zajedno sa taocima, predata Grcima. Ovaj postupak srpskog kralja nije naišao na odobravanje članova srpske kraljevske porodice, što iz lične saosećajnosti sa bivšom snahom, što iz političkih razloga. Međutim, kralj Stefan Milutin se na to nije previše obazirao, nego je. čak, ponovo izdejstvovao poništenje braka, čime je njegov sin iz braka sa Anom Terter, Stefan Konstantin, preko noći postao „nezakoniti sin". Nekadašnja bugarska princeza, žrtva političke trgovine, poslata je u Solun, odakle joj se dalji životni put obavija velom zaborava.
Primjer prezentacije javnog mnijenja o uporabi nuklearnih elektrana u EU, koje je sačinio "Eurobarometer 56.2", 19. travnja 2002. godine. 50,5% ispitanih građana EU slaže se s uporabom nuklearne energije (plava boja), dok se 25,5% ne slaže (žuta boja).
**Anketa** (fr. *enquête*; lat. *inquisita*; *enquirere* = istraživati) je naziv za skup postupaka pomoću kojih se pobuđuju, prikupljaju i analiziraju izjave ljudi kako bi se saznali podaci o njihovu ponašanju ili o njihovim stavovima, mišljenjima, preferencijama, interesima i slično, radi statistike, ispitivanja javnog mnijenja, tržišta ili kao temelj za potrebe medicinskog, sociološkog ili nekog drugog istraživanja.

Metode
------

Ponekad je vrlo teško ili nemoguće opažati ponašanje ljudi ili saznati njihovo neposredno doživljavanje u nekim situacijama. Na primjer, u trenutku koji je prethodio prometnoj nesreći, ili tijekom seksualnog odnosa. U takvim primjerima možemo se poslužiti anketnim ispitivanjem. 
Njime se koristimo i onda kada želimo saznati mišljenja ljudi o raznim političkim i socijalnim pitanjima. 
Izjave se pobuđuju promišljeno odabranim pitanjima, koja trebaju biti jednostavna, jasna, nedvosmisljena i nesugestivna. Pitanja se mogu postaviti pismeno, pomoću otisnutog upitnika, ili usmeno, putem intervjua. Pitanja se ne postavljaju bilo kome, već pažljivo izabranom uzorku ispitanika koji mora biti reprezentativan za populaciju koja se proučava. Registrirani odgovori ispitanika na kraju se obrađuju različitim postupcima statističke analize.

Vrijednost ankete
-----------------

Vrijednost ankete je ograničena, jer spoznaje koje nam ona može dati ovise o iskrenosti ispitanika i o njihovoj sposobnosti da odgovore na postavljena pitanja. Ali, uz primjeren problem istraživanja, dobro konstruiran i provjeren upitnik, reprezentativan uzorak ispitanika i uz konkretno prikupljanje i prikladnu analizu podataka, anketom se može doći do korisnih podataka o ljudskom doživljaju i ponašanju. Npr. mnoge spoznaje o seksualnom ponašanju muškaraca i žena u različitim kulturama dugujemo upravo anketnim istraživanjima. 

Anketu kao metodu istraživanja koristimo u sociologiji slično kao i u psihologiji.
**Antsirananski zaljev** (poznat i po svom starom imenu **Zaljev Diego Suarez**) je veliki prirodni zaljev na sjeveroistoku Madagaskara, jedna od najboljih prirodnih luka na svijetu.

Geografija
----------

Pogled na zaljev i otočić Glava šećera sa Francuskog brda
Antsirananski zaljev širok je dvadeset kilometara i isto toliko dugačak, a sastoji se od četiri manje uvale:

* Zaljeva Toner,
* Zaljeva Andovobatofotsi (zvanog i Zaljev bijelog šljunka),
* Cul-de-Sac Gallois,
* Zaljeva Andovobazaha (zvanog i Francuski zaljev), na čijim se zapadnim obalama nalazi poluotok na kome je smješten grad Antsiranana.

Ulaz u Antsirananski zaljev iz Indijskog oceana je samo kilometar širok i dubok pedeset metara, između rta Nosi Volan, na sjeveru i rta Andranomodi na jugu. Zaljev je dobro je zaštićen brdima od jakih uraganskih vjetrova s Indijskog oceana. 

Geološki sastav tla je sličan obližnjem vulkanskom masivu Ambohitri, tako da se pretpostavlja da je zaljev nastao potapanjem u more, ili provalom mora u estuarij rijeka koje su se tu nalazile, te su tako nastali brojni poluotoci oko zaljeva.

Stjenoviti otok vulkanskog porijekla na jugu zaljeva Andovobazaha, zvan Glava šećera, lokalni Malgaši drže za sveto mjesto.

Bilješke
--------

1. 1 2 3  Sélection du Reader's Digest, ur. (1977). *Dictionnaire illustré des merveilles naturelles du monde*. Pariz. str. 463.

Vanjske veze
------------

* Diego-Suarez (Antsiranana) (Madagascar) na portalu Sea - Seek (`en`)
**Ankica Anita Lepej** (1948. – 18. siječnja 2022.) bila je hrvatska bankarska službenica koja je otkrila tajni bankovni račun i sredstva supruge hrvatskog predsjednika Franje Tuđmana i tako postala prva istaknuta zviždača u modernoj hrvatskoj povijesti.

Biografija
----------

Lepej je rođen u Narodnoj Republici Hrvatskoj, FNRJ, 1948.

Živjela je skromnim obiteljskim životom u Zagrebu i radila je kao bankarska službenica u središtu Zagrebačke banke na Trgu bana Jelačića u Zagrebu.

Godine 1998. saznala je da je Ankica Tuđman, supruga prvog predsjednika Hrvatske, položila 210.000 njemačkih maraka i 15.000 dolara na neprijavljen bankovni račun. Banka je u *Jutarnjem listu* ponudila nagradu od milijun kuna za bilo kakvu informaciju o zviždaču. Lepej se sama prijavila sa odvjetnikom, ali je ipak dobila otkaz u banci (sa samo 11 meseci do penzije) i uhapšena. Optužbe su u konačnici odbačene. Podrška javnosti je bila velika, kako s potpisivanjem peticije (koorganizator je bio Vlado Gotovac), tako i glasanjem u medijima (TV talk-show Latinica), kako prenosi TV emisija Labirint.

Njen suprug je takođe ranije bio žrtva koruptivne privatizacije i porodica je bila primorana da proda stan da bi preživela. Grad Zagreb im je kasnije 2006. godine omogućio skroman smještaj u javnim stambenim objektima.

Napisala je knjigu *Istina – Savjest iznad bankarske tajne* *u* kojoj je opisala svoje iskustvo.

Saborski govor posvećen Ankici Lepej zastupnice Urše Raukar-Gamulin
Lepej je patila od dugotrajnih zdravstvenih komplikacija povezanih sa rakom. Umrla je od komplikacije COVID-19 u Zagrebu 18. siječnja 2022. godine, tijekom pandemije COVID-19 u Hrvatskoj. Njen rad, požrtvovnost i zalaganje pohvalile su ugledne javne ličnosti, među kojima je i saborska zastupnica Urša Raukar Gamulin koja je u Hrvatskom saboru održala kratki govor posvećen Ankici Lepej.

Grad Zagreb donio je odluku da se jedna ulica nazove po Ankici Lepej.

Vanjski linkovi
---------------

* Video govora o Ankici Lepej u Hrvatskom saboru
* Snimak emisije Labirint Hrvatske nacionalne TV (HRT) o životu Ankice Lepej
**Antofilit** je amfibolski mineral, magnezijsko-željezoviti inosilikatni hidroksid kemijske formule **Mg7Si8O22(OH)2**. Mineral cummingtonit mu je polimorf. Neke forme antofilita su lamelarne ili vlaknaste i koriste se kao azbest.

Porijeklo imena
---------------

Ime mu dolazi od latinske riječi *anthophyllum*, što znači "klinčić", kao uputnica na najčešću boju u kojoj se mineral pojavljuje.

Postanak i ležišta
------------------

Antofilit je produkt metamorfizma magnezijem bogatih stijena, osobito ultrabazičnih magmatita i nečistih dolomitnih šejlova. Također nastaje kao retrogradni produkt izmjene ortopiroksena i olivina, te kao akcesorni mineral u kordijeritnim gnajsevima i škriljavcima. On je i produkt retrogradnog metamorfizma koji nastaje iz ultrabazičnih stijena, zajedno sa serpentinima. 

Ima ga u Pennsylvaniji, na sjeverozapadu New Hampshirea, središnjem Massachusettsu, Franklinu u Sjevernoj Karolini te u Gravelly Rangeu i planini Tobacco Root, na sjverozapadu Montane.

Postanak u ultrabazičnim stijenama
----------------------------------

Antofilit nastaje raspadanjem talka u ultrabazičnim stijenama, u prisutnosti vode i CO2 (ugljik (IV)-oksida) progradnom metamorfnom reakcijom. Djelomičan tlak kojeg stvara ugljik (IV)-oksid (XCO2) u vodenim otopinama pogoduje nastanku antofilita. Veći dioksidni tlak stvara i višu temperaturu

Ultrabazične stijene u čistim vodenim okolišima, bez CO2 pogodovati će nastanku serpentinsko-antigoritno-brucitno-tremolitnih zajednica (ovisno i udjelu MgO), a one u amfibolitnom ili granulitnom stupnju metamorfizma piroksenima ili olivinima. 

Dakle, metamorfne zajednice ultrabazičnih stijena koje sadrže antofilit zapravo su indikatori facijesa matemorfizma zelenih škriljavaca u prisutnosti metamorfnih fluida bogatih s CO2.

Tipične metamorfne reakcije zajednica u ultrabazičnim stijenama s niskim (<25% MgO) i one s visokim udjelom magnezijevog oksida (> 25% MgO) su:

* Olivin + Tremolit + Talk → Olivin + Tremolit + Antofilit (nizak udio MgO, >550 °C, XCO2 <0.6)
* Talk + Tremolit + Magnezit → Tremolit + Antofilit + Magnezit (visok udio MgO, >500 °C, XCO2 >0.6)
* Talk + Magnezit + Tremolit → Antofilit + Tremolit + Magnezit (nizak udio MgO, >500 °C, XCO2 >0.6)

Retrogradni antofilit je relativno rijedak u ultrabazičnim stijenama i obično je slabo razvijen zbog nižeg stupnja energije metamorfnih reakcija te zbog općenito dehidriranih stijena (tijekom metamorfizma). Slično, potreba za zamjenskim komponentama ugljik (IV)-oksida u metamorfnim fluidima ograničava pojavu antofilita kao retrogradnog minerala. Uobičajena metamorfna zajednica retrogradnih ultrabazičnih stijena sastavljena je najčešće od serpentina, talka i magnezita.

Retrogradnog antofilita najčešće ima u rasjednim zonama gdje lomovi i rasjedanje stijena omogućuju nastanak pukotina u koje, tijekom retrogradnje, mogu ući fluidi bogati ugljik (IV)-oksidom.

Vidi još:
---------

* Amfiboli
* Minerali
* Silikati
* Kristal

Vanjske veze
------------

* Mineral Galleries (`en`)
* Webmineral.com (`en`)
**Ante Martinac - Čiko**
**Ante Martinac** (Metković, 21. travnja 1944. - 17. srpnja 2006.), bio je igrač podmlatka i kraće vrijeme prve momčadi NK Neretva, a kasnije i dugodišnji tajnik. Bio je predsjednik Nogometnog saveza Dalmatinske regije, te zastupnik u Skupštini Fudbalskog saveza Jugoslavije i Nogometnog saveza Hrvatske prije rata. Na Skupštini FSJ-a u Sarajevu 1990. g. prvi je predložio razdruživanje NSH-a od FSJ-a, a bio je i sudionik Skupštine u Beogradu kada je NHS istupio iz FSJ-a.

Jedan je od utemeljitelja samostalnog Hrvatskog nogometnog saveza i član 6-članog Kriznog stožera HNS-a početkom rata.

Ante Martinac bio je voditelj Marketinga HNS-a od 1992. do 1997. a od 1997. do 2003. Povjerenik 1. HNL.

Ostavio je dubok trag i u novinarstvu. Čak je 20 godina bio dopisnik TV Zagreb iz Metkovića, kao i nekoliko dnevnih novina u bivšoj Jugoslaviji.
Jedan je od utemeljitelja Neretvanskog vjesnika i dugogodišnji glavni urednik.

Suosnivač je Košarkaškog kluba Mladost, bio je tajnik Rukometnog kluba Mehanika, utemeljitelj Auto moto društva Razvitak, te auto škole.

Bio je član svih gradskih kulturnih društava (kazališnog, folklornog, pokladnog..), a suosnivač je i prve sportske vojne postrojbe u Metkoviću.

Ostat će raritet da je kao jedan od utemeljitelja popularnih Jadranskih susreta i Jadranskih konopaša uspio Metković svrstati među gradove domaćine iako jedini nije bio na moru. Bio je i predsjednik metkovske Gradske glazbe.

Bio je nastavnik fizike i matematike u nekoliko osnovnih škola u dolini Neretve, a 25 godina radnog vijeka proveo je u TRO Razvitak iz Metković, gdje bio voditelj Elektronskog računskog centra, voditelj Općih poslova, predsjednik Radničkog savjeta.

Iako nikada nije bio član Komunističke partije, dobio je Orden zasluga za narod.
**Antun Cvitković** (Karlovac, 11. XII. 1938), enigmat.

Životopis
---------

Radni vijek proveo je kao privatni postolarski obrtnik, ali i majstor zagonetač jer se zagonetaštvom (preciznije odgonetaštvom) počeo baviti još kao mladi gimnazijalac 1951. godine. Uz tu mladalačku ljubav prema zagonetkama u svakoj prilici voli istaknuti još jednu: ljubav prema stripu, posebno domaćem, u kojemu iznad i prije svih stavlja Andriju Maurovića i Waltera Neugebauera. Od godine 2000. je u mirovini.

Bavljenje enigmatikom
---------------------

Kao autor zagonetaka javio se nešto kasnije. Prvi rad objavila mu je bjelovarska Čvor-križaljka 24. I. 1973. godine (križaljka 9x14) i otad je redovito surađivao u izdanjima Čvora iz Bjelovara i u zagrebačkome Džokeru, dok je pokoji rad znao objaviti i u drugim zagonetačkim listovima koji su izlazili u bivšoj Jugoslaviji. Svestran je zagonetač i odgonetač, sudionik brojnih sastavljačkih i odgonetačkih prvenstava, od 2000-ih redovni član Kvizoramine ekipe na nadmetanjima što ih organizira Hrvatski zagonetački savez (njegova je nemala zasluga za *Kvizoraminu* pobjedu na Enigmatskome vlaku 2005. godine).

Sudjelovao je na brojnim zagonetačkim skupovima (prvi put na IX. susretu zagonetača Jugoslavije u Kumrovcu 1977), a danas je stalni suradnik dviju hrvatskih zagonetačkih revija: *Kvizorame* i riječkoga Feniksa. S više ili manje uspjeha sudjelovao je na svim do sada raspisanim *Kvizoraminim* sastavljačkim natječajima, Pavlovim memorijalima i Memorijalima Pavle-Libran.

Kvadrati i pananagramke
-----------------------

Iako svestran, Cvitković posebno voli sastavljati pananagramke i kvadrate 8x8, dok križaljke, premetaljke, čahure, opetovne likove svih vrsta, rebuse i druge zagonetke sastavlja rjeđe. Pananagramnih ispunjaljki objavio je blizu 600, bez pomoći računala kao baze podataka. Kvadrata 8x8 pak objavio je preko 250 (stoti u *Kvizorami* broj 695). Jedan od prvih kvadrata 8x8 (katataza, Apolinar, Tokutomi, aluminij, Titicaca, anonaran, zamicati, Arijanit) objavio je u Nedjeljnoj Dalmaciji od 25. V. 1980. godine. Objavio je i jedan kvadrat 9x9.

Prilog na televiziji
--------------------

Hrvatska televizija o njemu je potkraj 2004. godine emitirala dopadljiv prilog svoga karlovačkog dopisništva (novinarka: Tanja Papeš) pa se premetaljka Borisa Nazanskog od njegova imena i prezimena osvrće i na tu činjenicu:

```
**KUĆNI TV …**
CIO NA TV!

Rješenje: Antun Cvitković
```

Izvor
-----

* Boris Nazansky. *"Urednička riječ"*, Kvizorama, XV, 695, 3 - Zagreb, 30. VII. 2005.
Statua Alfonsa u bojnoj opremi, Parque Grande José Antonio Labordeta u Zaragozi, gradu koga je preoteo muslimanima i učinio svojom prijestolnicom.
**Alfonso I** (1073/1074 – 8. septembar 1134), zvani **Bojovnik** (španski: ), bio je kralj Aragona i Navare od 1104. do smrti 1134. Bio je drugi sin kralj Sancha Ramíreza, a naslijedio je svog brata Petra I (Pere, Pedro). Brak s Urracom, kraljicom Kastilje i Leóna godine 1109. mu je omogućio da se oslovljava da se oslovljava s titulom car Španije, a koju je prethodno koristio njegov tast Alfonso VI. Alfonso Bojovnik je svoj nadimak stekao kao jedan od uspješnijih vođa Reconquiste. Najveće uspjehe je imao u srednjem toku rijeke Ebro, gdje je od muslimana 1118. preoteo grad Zaragoza , kao i gradove Ejea, Tudela, Calatayud, Borja, Tarazona, Daroca, i Monreal del Campo. Umro je u septembru 1134. nedugo nakon što su ga muslimani porazili u bitci kod Frage.

Izvori
------

1. ↑  Prema tekstu *Crónica de San Juan de la Peña* iz 14. vijeka, umro je u svojoj šezdesetprvoj godini (Lourie 1975:639 note).

Literatura
----------

***Alfonso the Battler*** na Wikimedijinoj ostavi

* Lourie, Elena. "The Will of Alfonso I, *El Batallador*, King of Aragon and Navarre: A Reassessment." *Speculum*, **50**:4 (October 1975), 635–51.
* Ubieto Arteta, Antonio. "La aparición del falso Alfonso I el Batallador." *Argensola*, **38** (1958), 29–38.

| Kraljevske titule |
| --- |
| Prethodi:**Pere I** | **kralj Aragona**1104–1134 | Slijedi:**Ramiro II** |
| **kralj Navare**1104–1134 | Slijedi:**García Ramírez** |
| Prethodi:**Alfonso VI** | **car Španije**1109–1134 sa Urraca od Leóna jure uxoris 1109–1111 pretendent 1111–1134 | Slijedi:**Alfonso VII** |

| * p
* r
* u
Monarsi Aragona |
| --- |
| Kuća Jiménez | 
* Ramiro I
* Sancho Ramírez
* Pedro I
* Alfonso I
* Ramiro II
* Petronilla

 |  |
| Kuća Barcelona | 
* Alfonso II
* Pedro II
* Jaume I
* Pedro III
* Alfonso III
* Jaume II
* Alfonso IV
* Pedro IV
* Juan I
* Martin

 |
| Kuća Trastámara | 
* Ferdinand I
* Alfonso V
* Juan II
* Ferdinand II
* Juana

 |

***Alfonso I od Aragona*** na Wikimedijinoj ostavi
**Antoan de Sent Egziperi** (fra. **Antoine de Saint-Exupéry**), francuski pisac rođen 29. juna 1900. godine u Lionu kao treće po redu od petoro dece. Već od detinjstva je pokazivao sklonosti ka pisanju, a želeo je da bude i pilot. Godine 1921. postao je pilot u Strazburu. 1923.godine imao je avionsku nesreću u Buržeu. 1925. godine upoznao se sa poznatim piscima među kojima je bio i Andre Žid, koji su podržali njegove literarne sposobnosti. 1926. godine objavio je svoje prvo delo *Avijatičar*. 1929. godine leti na raznim pravcima u Americi gde istražuje Patagoniju i Kordiljere. 1930. godine je dobio orden legije časti za zasluge u civilnoj aronautici. 1931. godine se oženio. 1932. godine redovno leti iz Marseja za Alžir. 1934. godine leteo je po Dalekom Istoku odakle se je vratio umoran i bolestan. Učestvovao je kao pilot na strani oslobodilačkih snaga protiv Hitlerove Nemačke. 31. jula 1944. godine nije se vratio sa zadatka.

Pisac je mnogih članaka. priča i romana među kojima su najpoznatiji *Pravac jug* (1928.), 
*Noćni let* (1931.), *Zemlja ljudi* (1939.), Ratni pilot (1942.), *Smisao života* (1936.), *Citadela* (1938.), i najpoznatiji 
*Mali princ*, koga je napisao 1943. godine.

Vanjske veze
------------

***Antoan de Sent Egziperi*** na Wikimedijinoj ostavi

* Zvanični sajt Senta Egziperija ((fr))
* „Mali princ"  Arhivirano 2007-06-09 na Wayback Machine-u ((en))

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 93810507
* LCCN: n80126188
* ISNI: 0000 0001 2096 6599
* GND: 118604902
* SELIBR: 89093
* SUDOC: 027118266
* BNF: cb11923342r (podaci)
* BIBSYS: 90062946
* ULAN: 500339023
* MusicBrainz: 6b9700da-9eb3-4c1c-881c-01226ed5fc5f
* NLA: 35471976
* NDL: 00455153
* NKC: jn19990007304
* The Léonore id LH//2436/9 is not valid.
* BNE: XX990065
* CiNii: DA00333579
* RKD: 322628
* CONOR.SI: 10229091
* NSK: 000015739

 |
Antropomorfirani zec u ilustraciji Johna Tenniela korištenoj za prvo poglavlje knjige *Alisa u zemlji čudesa* Lewisa Carrolla 
**Antropomorfizam** je izraz kojim se opisuje davanje nekih specifično ljudskih karakteristika životinjama, biljkama, prirodnim ili natprirodnim fenomenima kao što su božanstva. Karakteristika antropomorfizma je da se svi ti fenomeni simbolički prikazuju sa ljudskim karakteristikama (lice, odjeća i sl.), odnosno tumače kao ličnosti sa ljudskim motivima. 

Antropomorfizam ima drevnu tradiciju, odnosno predstavlja karakteristiku gotovo svih svjetskih mitologija, kao i dijela religija. Pojavljuje se u obliku basni, a u modernom dobu predstavlja karakteristiku dječje književnosti.

Vanjske veze
------------

***Antropomorfizam*** na Wikimedijinoj ostavi

* "Anthropomorphism" entry in the Encyclopedia of Human-Animal Relationships Arhivirano 2010-04-15 na Wayback Machine-u (Horowitz A. 2007)
* "Anthropomorphism" entry in the Encyclopedia of Astrobiology, Astronomy, and Spaceflight
Berlinski zid 16. 11. 1989.
**Berlinski zid** (njem. *Berliner Mauer*) je dugačka barijera koja je razdvajala Zapadni Berlin od Istočnog. Njegova funkcija je bila da prijelaz između Zapadnog i Istočnog berlina učini restriktivnijim. Sagrađen je 1961, a utvrđen godinu dana kasnije. 9. 11. 1989, otvoren je za slobodan protok ljudi, a ubrzo potom je skoro potpuno srušen.

Pozadina
--------

Animacija koja ilustrira kako je Berlinski zid konstruiran (audio je njemački a titlovi engleski jezik) Poslije Drugog svjetskog rata, Berlin je zajedno s ostatkom Njemačke podjeljen u četiri sektora i bio je opkoljen sa svih strana sovjetskim sektorom. Sovjetski Savez, Sjedinjene Države, Velika Britanija i Francuska su kontrolirali svaki svoj dio Berlina. Sovjetski sektor je bio daleko najveći.

Godine 1948. Berlinska blokada je prethodila stvaranju Berlinskog aerolifta.

1949, tri sektora, kontrolirana od strane Amerike, Britanije i Francuske (Zapadni Berlin), iako zvanično i dalje pod suverenitetom Saveznika, postala su deo Zapadne Nemačke, potpuno okružen Istočnom Nemačkom.

U početku, građanima Berlina je bilo dozvoljeno da se slobodno kreću između sektora. Isto tako, kao što je Hladni rat napredovao, tako je slobodan protok bio sve restriktivniji. Granica između Istočne i Zapadne Njemačke je bila zatvorena 1952, ali je jedino u Berlinu bila otvorena. Oko dva i pol milijuna Istočnih Nijemaca je prešlo na Zapad između 1949. i 1952. godine. 

Veliki broj profesionalnih radnika iz svih ovlasti je već prelazilo na Zapad (na primjer, cijela matematička katedra Univerziteta u Leipzigu).

Izgradnja
---------

Sovjeti su odlučili da izgrade zid ne bi li spriječili prelazak Nijemaca u zapadni dio grada.

Funkcija
--------

Prostor, gdje je stotine "bjegunaca" pokušalo da prebjegne na Zapad
Zid je služio da ljudi iz istočnog Berlina ne bi mogli da prijeđu u bolju polovinu grada, Zapadni Berlin. U istočnom dijelu Berlina zid je smatran antifašističkim bedemom.

Rušenje zida
------------

Zid je srušen 9. 11. 1989. godine nakon što su vlasti DDR objavile ukidanje ograničenja putovanja svojih građana u SR Njemačku.

Vanjske veze
------------

***Berlinski zid*** na Wikimedijinoj ostavi

* Retracing the Berlin Wall Arhivirano 2007-04-10 na Wayback Machine-u
* Bernauer Straße memorijalna internet prezentacija
* Berlin Photos 1989-1999
* Information on the East German border system (in German) Arhivirano 2007-04-29 na Wayback Machine-u
* Berlin Wall photos and stories 1989
* Photographs of time of the Fall as well as updates on the current situation in Germany
* Berlin Wall Online, Chronicle of the Berlin Wall history includes an archive of photographs and texts
**Aleksandar Vasiljevič Suvorov** (rus. *Aleksándr Vasílьevič Suvórov*) - grof Suvorov od Ramnika (rus. *graf Rыmnikskiй*), knez italijanski, (rus. *knяzь Italiйskiй*) grof od Svetog rimskog carstva, veliki vojvoda Sardinije, general-feldmaršal vojske Austrije i general-feldmaršal vojske Sardinije, generalisimus ruske vojske, (Moskva, 12. novembar / 24. novembar 1729 — Sankt Peterburg, 6. maj/18. maj 1800), jedan je od najznačajnih vojskovođa 18. veka.

Suvorov se smatra za jednog nekolicine generala u istoriji koji nikada nisu izgubili bitku (63-0). Čuven je po svom vojnom priručniku *„Nauka pobeđivanja"*, i ostao je zapamćen po mnogim izrekama kao što su: „Što teže na obuci, to lakše u borbi" (rus. *Тяжело в обучении — легко в бою*), „Što više udobnosti, to manje hrabrosti", (rus. *Чем больше удобств, тем меньше храбрости*), „Disciplina je majka pobede" (rus. *Дисциплина — мать победы*).

Učio je vojnike da napadaju bez ustezanja i odlučno: „Napadajte hladnim čelikom! Gurajte iz sve snage bajonetom!" Bio je prisan sa svojim ljudima. Obične vojnike je oslovljavao sa „brate", a rezultate svog detaljnog i pažljivog planiranja je predstavljao kao stvar inspiracije.

Pobedio je u mnogim bitkama u rusko-turskim ratovima, najviše se proslavio osvajanjem Izmaila 1790. Učestvovao je u gušenju ustanka Pugačova 1774, ugušio je ustanak Košćuška 1794. u Poljskoj. Na čelu udružene rusko-austrijske vojske 1799. potisnuo je Francuze iz severne Italije. Proslavio se pohodom u Švajcarsku preko Sent Gotarda 1799.

Titulu grofa dobio je zbog pobede u bici kod Ramnika 1789. godine.

Literatura
----------

* Jelačić, Aleksej (1929). *Istorija Rusije*. Beograd: Srpska književna zadruga.
* Miljukov, Pavel (1939). *Istorija Rusije*. Beograd: Narodna kultura.

Vanjske veze
------------

***Aleksandar Suvorov*** na Wikimedijinoj ostavi
Arekêna, 1783-1792.
**Arekêna** (Arequena, Guarequena, Uarequena, Uerequema, Uerequena, Urequema, Warekêna, Warekena, Werekena, Werikena, ), pleme američkih indijanaca naseljeno u brazilskim državama Amazonas i Roraima uz rijeke Rio Chié (Xié) i Içana, te u Venezueli u selima *Guzmán Blanco* i *Wayanapi* na rijeci San Miguel i Guanía-Río Negro. Arekêna u kasnom 20. stoljeću broje oko 700 duša u obje države, a jezično pripadaju porodici Arawakan. Mnogi Arekêne zbog kolonizacije i sakupljača gume migriraju prema Orinocu, Atabapu i Puerto Ayacuchu. 

Arekêne su kulturno i jezično srodni plemenima Tariána, Baré, Tsase i Wakuénai. Prema njihovoj mitologiji prije nego što je Nápiruli stvorio svijet za prevlast su se borili *ljudi-ptice* i *ljudi-pčele*. Drugi stvoritelj Kúwai (Kuwé), središnja je ličnost mitologije njih i Baré Indijanaca, sin je Nápirulijev i stvorio je svjetlost i naučio Arekêne sa svojim ocem čitavoj kulturi, dok je heroj Mjumpe Numana stvorio je zalihe gline u rijekama, koja im je potrebna za izradu lonaca. 

Slično ostalim tropskim plemenima agrikultura im je tipa posijeci-i-spali, a većina njihovih conucos-a nalaze se blizu kanala San Miguel ili Itini-Wini.

Vanjske poveznice
-----------------

* Warekena