recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Joseph Tobin**, a.k.a. **Tobin Bell** (New York, 7. kolovoza 1942.), američki filmski i televizijski glumac. Bell je najpoznatiji po ulozi serijskog ubojice Jigsawa u filmskom serijalu *Slagalica strave*.

Rođen je 7. kolovoza 1942. u Queensu, New York, kao **Joseph Tobin**. Njegova majka, Eileen Bell Tobin, je britansko-američka glumica.

Bellove uloge su u glavnom one negativaca i serijskih ubojica. U Pollackovom filmu *Tvrtka* igrao je plaćenog ubojicu, a u TV filmu *Unabomber: The True Story* je igrao Theodorea Johna Kaczynskog a.k.a. *Unabombera*, dok mu je najnovija uloga ona serijskog ubojice Jigsawa u franšizi *Slagalica strave*. 

Bell je 2006. i 2007. bio nominiral za *MTV Movie Award* u kategoriji *Najboljeg negativca*, a osvojio je nagradu za *Najboljeg koljača* na festivalu *Fuse/Fangoria Chainsaw Awards*.

Osim na filmskim ekranima, Bell se pojavio i u nekoliko serija: *Charmed*, *Seinfeld*, *La femme Nikita*, *Dosjei X*, *Zvjezdana vrata SG-1*, *Alias*, *Zapadno krilo*, *The Pretender*, *Obitelj Soprano*, *Njujorški plavci*, *24*, *Hitna služba* i *Walker - Teksaški rendžer*.

Izvori
------

1. ↑  Barbuto, Dana (2008-10-24). „Weymouth native puts the buzz in Saw movies". The Patriot Ledger. Arhivirano iz originala na datum 2012-03-01. Pristupljeno 2008.
2. ↑  „Official Tobin Bell Web Site and Fan Club". Arhivirano iz originala na datum 2008-12-04. Pristupljeno 2011-06-09.


***Tobin Bell*** na Wikimedijinoj ostavi
**Flatulencija** (kolokvijalno **prđenje**) jest ispuštanje gasova kroz anus.

Gasovi u probavni trakt uglavnom dolaze na tri načina. Prvi je gutanje vazduha kod jela i govora, drugi je rad bakterija u crevima, a treći je difuzija gasova iz krvi. U želucu su dva glavna gasa azot i kiseonik. Oni se izbacuju kada se podrigne ili prelaze u tanko crevo sa ostalim sadržajem želuca. Ulazak u tanko crevo apsorbuje male količine ovih gasova. U toku dana u crevu se nalazi 7 do 10 litara gasa, a izluči se svega pola litre. Kusur se resorbuje. Oni koji često i puno prde nemaju mnogo veću bakterijsku aktivnost, nego im je peristaltika u području debelog creva snažnija i većina gasova ne stigne da se apsorbuje. Gasovi unutar probavnog sistema sastoje se uglavnom od bezmirisnih gasova kao što su kiseonik, azot, ugljen dioksid, vodonik i metan. Manji deo gasova koji se ispuštaju kroz želudac i koji većini ljudi neprijatno mirišu čini sumpor, produkt bakterija koje normalno žive u debelom crevu. Kada se vodonik i metan pomešaju nastane eksplozivna smesa koja širi creva pa prdonja oseća nadutost, a neretko i bolove u stomaku. Ljudi koji nemaju nikakvih tegoba u području želuca i creva prdnu 14 do 23 puta dnevno, što ovisi i o ishrani. Kao kuriozitet navodi se informacija da je prđenje češće na većim nadmorskim visinama (iznad 3300 metara) zbog razlike u pritisku u crevima i u okolnom vazduhu. Smatra se da ishrana prdonja uključuje sveži hleb, krastavce, kupus, crveni i beli luk, žitarice, pasulj, boraniju, grašak, soju, sočivo, jaja, masne mlečne produkte poput šlaga i sladoleda, gazirana pića i veštačke zaslađivače. Neke ličnosti smatraju kako preko mere prde što zna da izazove depresiju i druge psihičke tegobe i stres jer se u većini civilizacija prđenje smatra gadnim i nepristojnim i izaziva prezir ličnosti koja je u blizini.

Primjer ljudskog prdca.
Prosečan prdež sastoji se od 59% azota, 21% vodonika, 9% ugljen dioksida, 7% metana i 4% kiseonika. Manje od 1% prouzročava većini ljudi neprijatan miris. Temperatura prdeža u nastajanju je 37 celzijusa. Prdež je prosečno brz 30 metara u sekundu. Jednako prde i žene i muškarci. Prdež je zapaljiv jer sadrži metan i vodonik. U evropskoj tradiciji je uobičajeno kontrolisati i obuzdavati prdeže u blizini drugih ljudi, jer su neprijatnog mirisa. U nekim zemljama drugih kulturnih krugova, na primer na Tajlandu, prđenje na javnim mestima, ili bilo gde u kući i radnim prostorijama, smatra se sasvim normalnim i poželjnim, te je simbol otvorenosti i prisnosti u društvu. Pod uticajem Evropljana ova tajlandska tradicija polako nestaje. Žene u evropskoj civilizaciji smatraju prđenje i podrigivanje jednom od 5 navika muškaraca koje im idu na nerve. U američkoj saveznoj državi Virdžiniji formalno je kazna za prđenje na poslu 25 godina robije.
**David Belasco** (25. jul 1853 - 14. maj 1931) bio je američki dramski pisac, kazališni režiser i producent, poznat kao jedna od najuticajnijih ličnosti američkog teatra u drugoj polovici 19. i prvoj polovici 20. vijeka.

Rodio se u San Franciscu, u porodici sefardskih Jevreja doesljenih iz Londona za vrijeme kalifornijske zlatne groznice. Njegov stric David James je ostao u Londonu i postao jedna od značajnih ličnosti tamošnje teatarske scene. Mladi Belasco je rad u teatru počeo kao scenski radnik u rodnom gradu, i relativno brzo stekao vještine, iskustvo i ugled, zbog kojih je postao direktor pozornice u njujorškom Madison Square Theateru. Od godine 1895. je počeo raditi kao nezavisni kazališni producent.

Tokom karijere koja je trajala od 1884. do 1930. Belasco je napisao, režirao ili producirao najmanje 100 kazališnih predstava. Među njima je vjerojatno najpoznatija *Madame Butterfly* iz 1900. godine, koja je poslužila kao predložak za istoimenu Puccinijevu operu. Belasco je prilikom postavljanja predstava inzistirao na naturalizmu, odnosno što većem izbjegavanju manirizma i preglumljivanja, kao i korištenju niza inovativnih tehničkih trikova. Njegovi su dramski tekstovi bili puni detaljnih instrukcija o mašinama i scenskim trikovima. Među svojim kolegama je bio poznat kao "Biskup Broadwaya" zbog sklonosti nošenju crne odjeće koja je bila slična svećeničkoj. Bio je i mentor budućim filmskim zvijezdama Lionelu Barrymoreu i Mary Pickford, a snimljeno je preko 40 filmova po njegovim tekstovima.

Po njemu je prozvan Belasco Theatre u New Yorku.

Vanjske veze
------------

***David Belasco*** na Wikimedijinoj ostavi

* Djela čiji je autor David Belasco na Projektu Gutenberg
* David Belasco papers, 1868-1967, held by the Billy Rose Theatre Division, New York Public Library for the Performing Arts
* New Victory Theater history Arhivirano 2012-07-22 na Wayback Machine-u
* Belasco Theatre history Arhivirano 2017-12-15 na Wayback Machine-u
* David Belasco na Internet Broadway Database ()
***Essam al-Hadari*** na Wikimedijinoj ostavi

**Essam Kamal Taufik al-Hadari** (arapski: عصام الحضري; Kafr El-Batih, 15. siječnja 1973.) je umirovljeni egipatski nogometni golman koji je posljednje igrao za Nogum. Uz to je do 2018. godine bio i kapetan reprezentacije Egipta. 

Nadimka "Visoka brana", al-Hadari je većinu svoje nogometne karijere proveo u Al-Ahliju, s kojim je osam puta bio egipatski prvak te osvojio četiri Egipatska kupa, četiri Egipatska superkupa, četiri naslova CAF Lige prvaka, jedan Kup prvaka arapskih klubova i dva Arapska superkupa. Ostali klubovi za koje je igrao uključuju Damiettu, Sion (s kojim je osvojio Švicarski kup), Ismaili, Zamalek, Al-Merih (s kojim je bio sudanski prvak i osvajač kupa), Al-Ittihad i Wadi Degla. 

Pred početak Svjetskog prvenstva 2018. godine, al-Hadari je s preko 150 nastupa bio treći igrač s najviše nastupa za egipatsku reprezentaciju, za koju je debitirao još 1996. godine. Četiri je puta osvajao Afrički kup nacija, a tri je puta bio proglašavan najboljim golmanom turnira. Dana 25. lipnja 2018. godine, nastupom u utakmici protiv Saudijske Arabije, al-Hadari je s 45 godina i 161 danom postao tada najstariji igrač koji je nastupio na Svjetskom prvenstvu; dotadašnji rekorder bio je također golman, Kolumbijac Faryd Mondragón. Nedugo nakon tog prvenstva, al-Hadari se, kao rekorder, povukao iz reprezentacije. 

| * p
* r
* u
Sastav Egipta  na  FIFA Svjetskom prvenstvu 2018. |
| --- |
| 1 al-Hadari (c) • 2 Gabr • 3 Elmohamadi • 4 Gaber • 5 Morsi • 6 Hegazi • 7 Fathi • 8 Hamed • 9 Mohsen • 10 Salah • 11 Kahraba • 12 Ashraf • 13 Abdel-Šafi • 14 Sobhi • 15 Hamdi • 16 Ekrami • 17 Elneni • 18 Šikabala • 19 Said • 20 Samir • 21 Trézéguet • 22 Warda • 23 al-Šenavi • Izbornik: Cúper | Egipat |
**David Bunetta** (Ledenice 1891. – Rijeka 1964.) hrvatski arhitekt.

Životopis
---------

Nakon završene Graditeljske škole u Zagrebu 1912. godine, odlazi na usavršavanje u Berlin i Stuttgart, gdje surađuje s njemačkim arhitektom Paulom Bonatzom na projektu izgradnje glavnoga željezničkog kolodvora.

U Rijeku se vraća uoči Prvoga svjetskog rata te sudjeluje u projektiranju i izgradnji lučkih skladišta. Između dva svjetska rata "izgradio je pola Sušaka", kako se pripovijedalo. Prema njegovim zamislima nadograđen je hotel Park, a projektirao je niz slikovitih vila na atraktivnim položajima uz morsku obalu Pećina (Kezele, Muller, Korlević, Vitezić, Ružić).

Projektirao je i proširenu kapelu Presvetog Srca Isusova časnih sestara sv. Križa na Sušaku dovršenu 1931. godine. Ta je crkva danas sjedište sušačke Župe sv. Ćirila i Metoda.

Osnovna škola u Otavicama
Antimalarična stanica u Otavicama
Crkva Presvetog Srca Isusova časnih sestara sv. Križa na Sušaku u Rijeci
Godine 1931. dovršena je osnovna škola u Otavicama prema zamisli Ivana Meštrovića, a po nacrtu Davida Bunette, građena od fino klesana kamena. Dvoetažna prostorna organizacija uključivala je stan za učitelja, dok su prizemne prostorije s južne i istočne strane bile namijenjene nastavi koja se odvijala do početka Domovinskog rata 1991. godine.
U Otavicama je projektirao i antimalaričnu stanicu, objedinivši ga s osnovnom školom u kompleks društveno korisnih građevina koje su 1930-ih godina pridonijele znatnom poboljšanju života i napretku Otavica.

Poslije 1945. zaposlen je u riječkom „Rijeka-projektu" te radi na mnogim projektima, među kojima ljevaonice i velikog skladišta u Brodogradilištu 3. maj, upravna zgrada tvornice „Torpedo" itd.

Literatura
----------

* Julija Lozzi-Barković, Crkva Presvetog Srca Isusova na Sušaku – Spomenik trajniji od mjedi, Stoljetnica života i rada Milosrdnih sestara sv. Križa na Sušaku (ur. S. M. Estera Radičević, dr. Emanuel Hoško), Đakovo-Rijeka, 2005.; 206-207.
* Zorana Jurić, U Meštrovićevom rodnom kraju, Muzeji Ivana Meštrovića, 2010.; 18-19.

Izvori
------

* Arhivirano 2014-03-27 na Wayback Machine-u Goran Moravček s dopusnicom
**Dragan (Predrag) Živković - Tozovac** bio je srpski pevač i kompozitor narodne muzike.

Rođen je 22. januara 1936. godine u Kraljevu (Srbija, Jugoslavija), od oca Svetozara-Toze Živkovića po kojem je i dobio nadimak i majke Budimke. Otac Toza je u to vreme bio čuveni harmonikaš i držao je kafanu u Mataruškoj banji, gde je mali Predrag provodio često svoje vreme slušajući stare narodne pesme. Oca Tozu su Nemci streljali 1941. godine. Na harmonici koja mu je ostala od oca, počeo je da svira i tako zarađuje za hleb, svirajući na svadbama sa samo 10 godina.

Pored harmonike, naučio je da svira bubnjeve i trubu. Prve singlove je snimio 11.06.1965. ("Olistala šuma", „Oči su ti tugom prelivene", „Kad povedem kolo moje", „Jesen stigla i u naša sela").

Postaje poznat 1967. godine pesmom za singl ploču (pesma Miće Milutinovića) „Ispod lipe, kraj potoka". Iste godine snima 4 singla u duetu sa Silvanom Armenulić ("Devojčice garava").

Njegova velika popularnost počinje 1971. godine, kada pobeđuje na Pesmi leta kompozicijom „Mirjana". Sledeće godine opet pobeđuje pesmom „Oči jedne žene" i potvrđuje status najpopularnijeg pevača. Godine 1972. peva pesmu „Jeremija", koju tadašnje komunističke vlasti svrstavaju u četničke pesme, zbog čega biva prinuđen da se skloni kod prijatelja u Nemačku. Nakon 2 godine vraća se u Srbiju, vlasti mu oduzimaju pasoš, ali Tozovac ostaje miljenik publike i nastavlja da peva.

Pored mnogo održanih koncerata i TV emisija pevao je i u duetu sa: Predragom Gojković Cunetom, Miroslavom Ilićem, Lepom Lukić, Mirom Vasiljević itd.

Dobio je oktobra 2012. diplomu zaslužnog građanina grada Kraljeva. Održao je 28. oktobra 2012. solistički koncert u „Sava centru".

Najpoznatije pesme
------------------

* Mirjana
* Violino ne sviraj
* Oči jedne žene
* Siroma’ sam, al’ volim da živim
* Ide Mile Lajkovačkom prugom
* Uzmi sve što ti život pruža
* Donesi vina krčmarice
* Rujno vino
* Ovamo cigani
* Ti si me čekala
* Prazna čaša na mom stolu
* Jeremija
* Jesen u mom sokaku
* Skeledžijo na Moravi
* Vlajna
* Danče
* Mađarica
* Dozvoli mi da te zaboravim
* Leno, Leno, Magdaleno
* Čiča peče rakiju
* Zoki, Zorule

Spoljašnje veze
---------------


|  |  |
| --- | --- |
|  | ***Portal Biografija***  |

* Tozovac na sajtu IMDb
* Tozovac: Pesma je moj život („Večernje novosti", 24. septembar 2012)
**Erik Kantona** (punim imenom: *Erik Danijel Pjer Kantona*, fr. , rođen 24. maja 1966. u Marseju) je bivši francuski fudbaler. Igrao je za reprezentaciju Francuske, klubove u Francuskoj i Engleskoj, a naročito je bila uspešna njegova karijera u dresu Mančester junajteda, gde je stekao status klupske legende. 

Dva puta je osvajio francusko prvenstvo sa Olimpikom iz Marseja, pet puta je osvojio prvenstvo Engleske (jednom sa Lidsom, 4 puta sa Mančester junajtedom). 

Kantona je bio napadač visokog kvaliteta. Narav mu je prgava i nepredvidiva, što mu je pomagalo na terenu. Isticao se i svojim imidžom; obrijanom glavom i uspravnom kragnom na dresu. Svojom veštinom i pojavom postao je uzor mnogih igrača i idol fudbalskih navijača. 

Posle završetka fudbalske karijere bavio se glumom promocijom fudbala na pesku. Bio je trener francuskog tima u fudbalu na pesku koji je 2005. osvojio svetsko prvenstvo. Takođe se bavio i glumom, u čemu je najpoznatija uloga sopstvenog alter ega u komediji *Looking for Eric*.

Vanjske veze
------------

***Eric Cantona*** na Wikimedijinoj ostavi


|  |  |
| --- | --- |
|  | ***Portal Fudbal***  |

* Karijera i fotografije Arhivirano 2008-09-14 na Wayback Machine-u
* Igračke statistike
* Ko je ko u Mančester junajtedu
**Sogjal Rinpoće** (Kham, 1950. – Tajland, 28. 8. 2019) je bio tibetanski Dzogćen Lama od Njingma tradicije. Predavao je i učio 30 godina po Evropi, Americi, Australiji i Aziji.Takođe je bio osnivač i spiritualni direktor Rigpe, međunarodna mreža od preko 100 Budističkih centara i grupa u 23 zemlje širom sveta. Autor je jedne od najprodavanijih knjiga *Tibetanske knjige života i smrti*, koja je štampana u 30 jezika i 56 zemalja. Osim toga, Rinpoće je česti govornik na glavnim konferencijama u svim oblastima društvenog života, uključujući medicinu i isceljenje, univerzitete i obrazovne institucije, međuverskim dijalozima, pokreta za mir i nenasilje, sveta biznisa i vođstva i oblasti pomoći umirućima.

Izvori
------

1. ↑  Rigpa.org: Sogjal Rinpoće Arhivirano 2007-07-01 na Wayback Machine-u, Pristupljeno 25. 4. 2013.
2. ↑  Rigpa.org:Tibetanska knjiga života i smrti Arhivirano 2007-06-14 na Wayback Machine-u, pristupljeno 25. 4. 2013.

Spoljašnje veze
---------------

***Sogjal Rinpoće*** na Wikimedijinoj ostavi

* Zvanična biografija Sogjala Rinpoćea

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 95159816
* LCCN: n92022695
* ISNI: 0000 0000 7979 9951
* GND: 113645805
* SELIBR: 199596
* SUDOC: 031745601
* BNF: cb12290376q (podaci)
* MusicBrainz: 3e0954e7-9eae-43dd-aa04-3a9a53cdeabd
* NKC: ola2003192372
* CONOR.SI: 30520675

 |
**Jakša Kušan** (Zagreb, 23. travnja 1931. – Zagreb, 29. srpnja 2019.) bio je hrvatski novinar, publicist i nakladnik.

Životopis
---------

Jakša Kušan rodio se 1931. godine u Zagrebu. U Zagrebu je završio klasičnu gimnaziju. Pravo je studirao u Zagrebu i Beogradu, a međunarodne odnose na Londonskoj školi ekonomije i političkih znanosti.

U svibnju 1955. godine zbog političkih razloga otišao je u emigraciju, u London, gdje je djelovao sve do kraja 1990. godine. U siječnju 1958. godine sa skupinom mladih izbjeglica pokrenuo je mjesečnik *Hrvatski bilten*. U siječnju 1959. godine pokrenuo je mjesečnik *Nova Hrvatska* i bio mu glavnim i odgovornim urednikom, a članovi uredništva bili su: Gojko Borić (Austrija), Marija Korenić (Engleska), Zdenka Palić (Engleska), Aleksandar Perc (Engleska), Tihomil Rađa (Švicarska) i Tefko Saračević (Njemačka). Taj list izlazio je 32 godine, od 1974. godine kao dvotjednik.

Krajem 1990. godine vratio se u Hrvatsku i zajedno s uredništvom pripremao izdavanje *Nove Hrvatske* ali zbog financijskih prilika nisu uspjeli. Poslije su, uz pomoć Matice hrvatske, pokušali izdavati list *Hrvatski tjednik* ali je nakon dva broja, izašlih za Božić i Novu godinu 1991./92. list zauvijek obustavljen.

Godine 2000. objavio je knjigu *Bitka za Novu Hrvatsku*. Bio je i predsjednikom Hrvatske matice iseljenika.

Umro je u Zagrebu 2019. godine, nakon duge i teške bolesti.

Literatura
----------

* Jakša Kušan, *Bitka za Novu Hrvatsku*, Otokar Keršovani, Rijeka, 2000. ISBN 953-153-063-7

Izvori
------

1. 1 2  CroExpress/Gojko Borić, *Odlazak emigrantskog novinara. U Zagrebu je 29. srpnja preminuo emigrantski novinar, publicist i nakladnik Jakša Kušan*, croexpress.eu, 29. srpnja 2019. pristupljeno 30. srpnja 2019.

Vanjske poveznice
-----------------

Mrežna mjesta
* Kušan, Jakša, *Hrvatski biografski leksikon*

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 68771593
* LCCN: nr00036793

 |
**Jovan Zizjulas** (grč. *Ιωάννης Ζηζιούλας*; 10. januar 1931 – 2. februar 2023) je titularni mitropolit pergamski pri Carigradskoj patrijaršiji i jedan od najznačajnijih i najuticajnijih pravoslavnih bogoslova današnjice.

Biografija
----------

Mitropolit pergamski Jovan je rođen 10. januara 1931. godine. Studije je otpočeo na Solunskom univerzitetu, dok je bogoslovsko obrazovanje stekao na Univerzitetu u Atini 1955. godine. Svoje studije je nastavio na Harvardu, gdje je stekao zvanje magistra, a doktorirao je u Atini 1965. godine. Punih 14 godina je bio profesor teologije na univerzitetima u Glazgovu i Edinburgu, a bio je i nezavisni profesor na univerzitetima u Ženevi, Gregorijanskog univerziteta i Kraljevskog koledža u Londonu.

Episkop
-------

U episkopski čin je hirotonisan 22. juna 1986. godine. Mitropolit je svojom teološkom mišlju otvorio mogućnosti za ponovni početak ekumenskog dijaloga, koji, po njemu, ne svodi se samo na tretiranje konkretnih spornih pitanja, već započinje mnogo dublje i time se dotiče i pitanja crkvene erminevtike. Mitropolit Jovan se uvek iznova zalagao za nastavak dijaloga sa Rimokatoličkom crkvom. Mitropolit Jovan je od 2006. kopredsjednik Mešovite međunarodne komisije za dijalog Pravoslavne i Rimokatoličke crkve. Ujedno, mitropolit Jovan je predstavnik Carigradske patrijaršije u Atini. Bio je predsednik Atinske akademije, čiji je još uvijek član.

Vidi još
--------

* Vaseljenska patrijaršija
* Pergam
* Hristo Janaris

Izvori
------

1. ↑  „ΕΚΤΑΚΤΟ: Εκοιμήθη ο Μητροπολίτης Γέρων Περγάμου Ιωάννης" (el). Ορθοδοξία News Agency. 2023-02-02. Pristupljeno 2023-02-02.

Vanjske veze
------------

***Jovan Zizjulas*** na Wikimedijinoj ostavi

* Јован Зизијулас, Јелинизам и хришћанство Arhivirano 2018-03-04 na Wayback Machine-u
* Mitropolit Jovan Zizjulas: Pravoslavlje se ne može bojati dijaloga[*mrtav link*]
* Eparhija zvorničko-tuzlanska: Djela mitropolita pergamskog Jovana Zizjulasa Arhivirano 2013-01-26 na Wayback Machine-u

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 14781175
* LCCN: n82056514
* ISNI: 0000 0000 6115 4450
* GND: 119219921
* SELIBR: 312493
* SUDOC: 028275675
* BNF: cb12014516c (podaci)
* BIBSYS: 90709214
* NLA: 36131459
* NKC: skuk0006072
* BNE: XX1650333
* CONOR.SI: 29103459

 |
**Decim Laberije** (lat. *Decimus Laberius*, oko 107‒43. pne.) bio je pripadnik rimskog viteškog staleža i znameniti pisac mimova, laganih zabavnih skečeva koji su većinom obrađivali situacije iz svakodnevnog života.

Prema Makrobiju, Laberije se, kad mu je već bilo šezdeset godina, po Cezarovom naređenju pojavio na pozornici kao glumac u jednom vlastitom mimu tokom igara priređenih u sklopu trijumfalnih svečanosti (verovatno 46. pne.) i tom se prilikom morao javno takmičiti sa mlađim Publilijem Sirijcem, glumcem i takođe mimografom. Laberije je izgovorio vrlo dostojanstven prolog, u kome je govorio i o poniženju koje mora trpeti u starosti, a uputio je i nekoliko oštrih aluzija na Cezarov račun. Naposletku, Cezar je pobedu u tom nadmetanju dodelio Publiliju, ali je Laberiju vratio članstvo u viteškom staležu, koje je ovaj, po tadašnjem običaju, automatski izgubio kad se pojavio kao glumac u predstavi mima. Sišavši s pozornice, Laberije je krenuo da zauzme svoje mesto u gledalištu među ostalim rimskim vitezovima i prolazeći pokraj mesta rezervisanih za senatore Ciceron mu je dobacio: "Da nismo ovde ovako stisnuti, napravio bih mesta za tebe" ― što je bila aluzija kako na poniženje koje je pretrpeo jedan vitez pojavivši se kao glumac na pozornici, tako i na broj senatora niskoga porekla i onih iz provincija koje je postavio Cezar. No Laberije je odgovorio: "Čudim se, Cicerone, da si stisnut ti, koji obično sediš na dve stolice" ― što je, pak, bila aluzija na Ciceronovu navodnu nepostojanost i sklonost ka promeni strana u politici.

Laberije se smatra tvorcem književnog mima, dakle osobom koja je mim u rimskoj književnosti iz sfere pučke lakrdije uveo u sferu književne rimske komedije. Ova oskudna dramska književnost mnogo je dugovala palijati i togati, ali se, kao i ranija atelana, služila običnim jezikom, često i vulgarnim uličnim govorom. Od Laberija je sačuvano ukupno 178 stihova i 43 naslova, među kojima, na primer, *Valjaoničar* *(Fullo)*, *Trgovac solju* *(Salinator)*, *Devica* *(Virgo)*. Ti naslovi i fragmenti ukazuju, pored svojevrsne mitološke travestije, uglavnom na italske teme, kao što su pučke svetkovine, imitacije, ljubavni doživljaju i sl. Na osnovu oskudnih fragmenata, Laberije bi se po svojoj dramskoj snazi mogao svrstati uz Plauta i Terencija. Smisao za humor priznaje mu Horacije, koji ipak nije previše oduševljen takvom poezijom. Aul Gelije prebacuje mu to što je bio previše slobodan i odvažan pri stvaranju novih reči, kao i to što koristi mnoge reči o kojima bi se dalo raspravljati jesu li uopšte latinske. S druge strane, čini se da je Laberije bio originalni mislilac, cenjen među svojim savremenicima.
tangentni četvorougao sa svojim upisanim krugom
**Tangentni četverougao** je svaki četverougao za koji postoji kružnica koja dodiruje sve njegove strane. Naziv tangenta dolazi od svojstva da je svaka strana četverougla tangenta na kružnicu.

Osobine:  

Četvorokut je tangentan ako i samo ako se simetrale njegovih unutrašnjih uglova sijeku u jednoj tački.

Četvorougao ABCD je tangentan ako je 
{\displaystyle |{\overline {AB}}|+|{\overline {CD}}|=|{\overline {AD}}|+|{\overline {BC}}|}.  

Vrijedi i obrnuto - ako je četverougao tangentan, onda je zbir suprotnih strana jednak jedna drugoj.  

Posljedica

Ako su stranice označene sa a, b, c, d onda jeste

{\displaystyle a+c=b+d={\frac {a+b+c+d}{2}}=o}
gdje je **o** polovina obima.

Ako su stranice tangentnog četverokuta a, b, c, d, a r poluprečnik upisane kružnice, tada je njegova površina data formulom

{\displaystyle P={\frac {a+b+c+d}{2}}\cdot r}
Četvorouglovi u koje se može istovremeno upisati i opisati kružnica nazivaju se bicentrični četvorouglovi ili četvorouglovi-tangenti tetive.

Neka svojstva tangentnog četvorougla
------------------------------------

Neka je tangentni četverougao {\displaystyle ABCD\,} trapez ({\displaystyle {\overline {AB}}\,||\,{\overline {CD}}}), čije se dijagonale sijeku u tački {\displaystyle O\,}

Ako su {\displaystyle r\_{1}\,}, {\displaystyle r\_{2}\,}, {\displaystyle r\_{3}\,} i {\displaystyle r\_{4}\,} polumjeri upisanih kružnica u trokutima {\displaystyle \Delta ABO\,}, {\displaystyle \Delta BCO\,}, {\displaystyle \Delta CDO\,} i {\displaystyle \Delta DAO\,}, onda jeste

{\displaystyle {\frac {1}{r\_{1}}}+{\frac {1}{r\_{3}}}={\frac {1}{r\_{2}}}+{\frac {1}{r\_{4}}}}
I također ako su {\displaystyle s\_{1}\,},{\displaystyle s\_{2}\,},{\displaystyle s\_{3}\,} i {\displaystyle s\_{4}\,} poluokruzi trokuta {\displaystyle \Delta ABO\,}, {\displaystyle \Delta BCO\,}, {\displaystyle \Delta CDO\,} i {\displaystyle \Delta DAO\,} , onda jeste

{\displaystyle \ s\_{1}+s\_{3}=s\_{2}+s\_{4}}

Formule ugla
------------

Ako su e, f, g i h tangentne dužine od vrhova A, B, C i D do tačaka u kojima je upisana kružnica tangenta na stranice tangencijalnog četvorougla ABCD, tada se uglovi četvorougla mogu izračunati iz

{\displaystyle \sin {\frac {A}{2}}={\sqrt {\frac {efg+fgh+ghe+hef}{(e+f)(e+g)(e+h)}}},}
{\displaystyle \sin {\frac {B}{2}}={\sqrt {\frac {efg+fgh+ghe+hef}{(f+e)(f+g)(f+h)}}},}
{\displaystyle \sin {\frac {C}{2}}={\sqrt {\frac {efg+fgh+ghe+hef}{(g+e)(g+f)(g+h)}}},}
{\displaystyle \sin {\frac {D}{2}}={\sqrt {\frac {efg+fgh+ghe+hef}{(h+e)(h+f)(h+g)}}}.}
{\displaystyle \sin {\varphi }={\sqrt {\frac {(e+f+g+h)(efg+fgh+ghe+hef)}{(e+f)(f+g)(g+h)(h+e)}}}.}
**Demodok s Lerosa** (starogrčki: , *Demodokos*) bio je starogrčki pesnik za koga se veruje da je živeo u 6. veku pne. na malom ostrvu Lerosu u Egejskom moru. Pisao je pesme u elegijskim distisima i jambima, koje su, kako se čini, velikim delom pripadale gnomskom pesništvu, kakvo je pisao i njegov savremenik Fokilid. Od njegove su poezije ostali samo kratki fragmenti u citatima koje prebose drugi antički pisci, no moguće je da su mnoge njegove pesme, kao one Fokilidove, počinjale uvodnom frazom: "A Demodok kaže...", kao, na primer, u ovom stihu o Milećanima:

|  |  |
| --- | --- |
|
| A Demodok kaže ovo: Milećani nisu glupi,   samo se tako ponašaju. | καὶ τόδε Δημοδόκου. Μιλήσιοι ἀξύνετοι μὲν   οὔκ εἰσιν, δρῶσιν δ' οἷά περ ἀξύνετοι. |

Martin Litchfield West, koji ovaj i slične fragmente koji se bave Demodokovim savremenicima s Lerosa opisuje kao "briljantne", zapaža da ovaj pesnik koristi elegijski distih u pesmama koje imaju "epigramski prizvuk", što ukazuje na pogodnost te metričke sheme za izricanje jezgrovitih stihovanih poruka, što će kasnije postati jedno od glavnih odlika klasičnog epigrama. Četiri pesme sačuvane su pod Demodokovim imenom i u *Palatinskoj antologiji* i napadaju Hijane, Kapadokijce i Kilikijce.

Literatura
----------

* Campbell, D.A. (1982), *Greek Lyric Poetry* (2nd izd.), London, ISBN 0-86292-008-6 .
* Smith, Philip (1867), „Demodocus (5)",  Smith, William, *Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology*, Boston
* West, M.L. (1974), *Studies in Greek Elegy and Iambus*, Berlin, ISBN 978-3110045857 .

Vanjske veze
------------

* Demodokovi fragmenti

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 47152779
* ISNI: 0000 0000 1404 6860
* GND: 102390355

 |
**Dick Sargent** (**Dik Sardžent** - 19. april, 1930 – 8. jul, 1994) bio je američki glumac, poznat kao drugi glumac koji je glumio Darrin Stephensa u televizijskoj seriji *Bewitched*.

Biografija
----------

Rođen kao **Richard Stanford Cox** u Carmel-by -the-Sea u Kaliforniji, Sargent se pojavljiavao u filmovima od 1956. godine. Kada je Dick York bio primoran da napusti seriju *Bewitched* zbog zdravstvenih problema, Sargent je uskočio u ulogu. Sargent je glumio u seriji do kraja njenog prikazivanja. Sargent je, zapravo, bio prvi izbor za ulogu, ali je uloga bila poverena Yorku, jer je Sargent bio zauzet na drugom projektu u vreme početka snimanja serije.

Sargent je nastavio da radi na filmu i imao je brojna gostujuća pojavljivanja u serijama. Sredinom 1980-ih glumio je Richarda Prestona u sitkomu *Down to Earth*. Tokom 1980-ih pridružio se glumici Sally Struthers kao aktivista organizacije "Christian Children's Fund", koja se bavila decom trećeg sveta.

Privatni život
--------------

Kasnije u životu Sargent je objavio da je gej i podržavao je LGBT pokret. Dugo godina je krio svoju seksualnu orijentaciju i pojavljivao se kao par sa lezbejskom glumicom Fannie Flagg. Više od decenije je živeo sa svojim partnerom, Albertom Williamsom, sve do svoje smrti.

Juna, 1992. Sargent je predvodio povorku ponosa u Los Angelesu zajedno sa svojom partnerskom iz serije, Elizabeth Montgomery.

Smrt
----

Dick Sargeant je umro 1994. od raka prostate, u svojoj 64. godini. Njegovi ostaci su kremirani.

Izvori
------

1. ↑  „NO MORE 'STARIGHT MAN'. Dick Sargent is Out and Proud.". Arhivirano iz originala na datum 2010-04-11. Pristupljeno 7.7.2010.

Vanjske veze
------------

* Dick Sargent na sajtu IMDb
* Dick Sargent na Filmskoj bazi podataka TCM ()
* Dick Sargent na Find a Grave
* Dick Sargent Arhivirano 2011-09-20 na Wayback Machine-u na glbtq.com-u

***Dick Sargent*** na Wikimedijinoj ostavi
Za Donald Woods, holivudskog glumca iz 1930-ih, vidite članak Donald Woods (glumac).
Za ostale ličnosti imenom Don Woods, v. Don Woods (razvrstavanje).
**Donald James Woods**, CBE (15. decembar 1933 – 19. august 2001) je bio bijeli južnoafrički novinar i anti-apartheid aktivist. Od 1965. do 1977. je bio glavni urednik liberalnog lista *Daily Dispatcha* i na tom mjestu se upoznao, a kasnije i sprijateljio sa crnačkim aktivistom Steveom Bikoom. Nakon što je Biko uhapšen i pretučen na smrt od strane južnoafričke policije, Woods je objelodaniti zataškavanje slučaja od južnoafričkih vlasti. Zbog toga su mu južnoafričke vlasti odredile kućni pritvor, odakle je godine 1978. pobjegao u Lesoto, a potom u Veliku Britaniju gdje je dobio politički azil. U domovinu se vratio nakon okončanja režima apartheida 1994. godine.

Svoje poznanstvo sa Bikom je opisao u knjizi *Biko* (1978) i *Asking for Trouble* koje su 1987. poslužile kao temelj za igrani film *Cry Freedom*. U njemu je Woodsov lik tumačio Kevin Kline.

Eksterni linkovi
----------------

***Donald Woods*** na Wikimedijinoj ostavi

* Donald Woods April 4, 1988 speech at George Washington University on C-SPAN (@ 12 minutes)

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 61553909
* LCCN: n78003123
* ISNI: 0000 0000 8140 3354
* GND: 131565605
* SUDOC: 027199657
* BNF: cb119293933 (podaci)
* BIBSYS: 90230260
* NDL: 00461415
* BNE: XX878952
* CiNii: DA02655168

 |
**Donovan Bejli** (Donovan Bailey) (Manchester Parish, Jamajka, 16. decembar 1967.), kanadski atletičar, dvostruki olimpijski pobednik.
Rođen na Jamajci, Bejli je kao mali (13 godina) preselio u Kanadu i tamo otpočeo sportsku karijeru kao košarkaš, a kasnije kao sprinter. Sredinom 1990-tih godina ostvario je punu dominaciju u trci na 100 m, pa je u tom periodu bio dvostruki olimpijski i trostruki svetski prvak. Njegov rezultat s Olimpijskih igara u Atlanti 1996. godine od **9,84** sekunde bio je u tom trenutku i svetski rekord na 100 m, a danas (februar 2007.) je treći službeno priznati rezultat svih vremena. Time je kao drugi čovek u istoriji, iza Karla Luisa, postao osoba koji je istovremeno bio olimpijski pobednik, svetski prvak i svetski rekorder na 100 m.

Tih godina je na dužim dionicama sprinta (200 m, 400 m) vladao Majkl Džonson. Da bi se razrešila dilema ko je "najbrži čovjek na svetu" organizovana je u Torontu 1997. godine trka između njih dvojice na deonici od 150 metara, deonici koja nije uobičajena pa nije smela odgovarati ni jednom trkaču. Nažalost, tokom te trke Džonson je doživio ozledu mišića, te je posle 100 m morao odustati, pa je Bejli lako pobedio.

Nakon te sezone počeli su i problemi Bejlija sa ozledama, pa iako je još nekoliko godina nastupao više nikad nije ponovio blistave rezultate kao ranije. Trenutno je važeći njegov svetski rekord na 50 metara u dvorani (Reno,Nevada) 1996, koji iznosi **5,56** sekundi.

U Kanadi je Bejli nacionalni junak, jer je na neki način vratio ugled kanadskim sprinterima nakon što je na Olimpijskim igrama u Seulu 1988. godine Ben Džonson bio diskvalifkovan zbog dopinga.

Rezultati
---------

* **Panameričku igre Havana 1991** - 8º 100m (10,76), **2º** 4x100m (39,95)
* **Igre Komonvelta Viktorija 1994** - **1º** 4x100m (38,39)
* **Svetsko prvenstvo u dvorani Barselona 1995** - 4º 200m (21.08)
* **Svetsko prvenstvo Geteborg 1995** - **1º** 100m (9,97), **1º** 4x100m (38,31)
* **Olimpijske igre Atlanta 1996** - **1º** 100m (9,84 **SR**), **1º** 4x100m (37,69)
* **Svetsko prvenstvo Atina 1997** - **2º** 100m (9,91), **1º** 4x100m (37,86)
* **Panameričke igre Vinipeg 1999** - **2º** 4x100m (38,49)

* + **Lični rekordi**
* **50 m (dvorana)** - 5,56 (**SR**) (Reno 1996)
* **100 m** - 9,84 (**SR**) (Atlanta, 1996)
* **150 m** - 15,01 (Šefild, 1997)
* **200 m** - 20,42 (Lucern, 1998)

Vanjske veze
------------

* Official Website

|  |  |
| --- | --- |
|  | *Ovaj članak o **osobi** je u začetku. Možete pomoći Wikipediji tako da ga proširite*. |
**Ljubiša Beara** (Sarajevo, 14. jula 1939. – Berlin, 9. februara 2017.), jugoslavenski i bosanskohercegovački oficir. U ratu u Bosni i Hercegovini sudjelovao je kao pukovnik i načelnik sigurnosti Glavnog štaba Vojske Republike Srpske. Također je neko vrijeme bio oficir u Lori.

26. 3. 2002. Međunarodni sud za ratne zločine počinjene na području bivše Jugoslavije (ICTY) podigao je optužnicu protiv njega za njegovu ulogu u genocidu u Srebrenici. Predao se te je prebačen u Haag 10. 10. 2004. Dva dana kasnije, pojavio se pred komorom ali se nije izjasnio o krivnji. 10. 6. 2010. ICTY je donio presudu prema kojoj je on "bio najstariji službenik u vojsci te imao najjasniju sliku o masovnom razmjeru i opsegu aktivnosti ubijanja. Od njegove prisutnosti na Bratuncu u noći 13. 7. do njegove osobne posjete raznim lokacijama za zatvaranje i pogubljenje te značajnim logističkim izazovima sa kojima je bio suočen, Beara je imao vrlo osoban uvid u zapanjujuć broj žrtava koje su određene za smaknuće. Beara je postao, prema mišljenju sudske komore, pogonska sila pothvata ubojstva". Komora se složila da je bio član udruženog zločinačkog pothvata sa ciljem umorstva bošnjačkih muškaraca iz Srebrenice, te da je sudjelovao sa namjerom progona. Prema presudi, "Bearina je namjera bila uništiti narodnu skupinu ubijanjem svih njenih članova u njegovom dosegu, te je, bez ikakve sumnje, imao genocidnu namjeru". Proglašen je krivim za genocid, istrebljenje, ubojstvo i progon te osuđen na doživotnu kaznu u zatvoru.

Vidi još
--------

* Dragan Nikolić (vojnik)
**Mihael Mikić** (Zagreb, 6. siječnja 1980. ) hrvatski nogometaš koji trenutno nastupa za Hirošimu.

Igračka karijera
----------------

Sa 7 godina počeo je igrati u zagrebačkom klubu NK Bistra. Kao 13-godišnjak preselio je u Inter Zaprešić i već sa 16 godina započeo profesionalnu karijeru. Nakon jedne sezone postao je članom Dinama iz Zagreba, te se s 19 godina probio do prve momčadi. 1998. bio je možda i najbolji igrač U-18 reprezentacije na Svjetskom prvenstvu na Cipru, gdje je osvojio brončanu medalju.

Kao 18-godišnjak je nastupio u 3 Dinamove (tada *Croatia Zagreb*) utakmice u Ligi prvaka, u kojima je postigao pogodak portugalskom Portu u Zagrebu. Bio je to povijesni prvi pogodak tog kluba u najelitnijem nogometnom natjecanju ikada. Nastupio je u Ligi prvaka i dogodine, igravši 5 puta u 6 utakmica, no, rijetko od prve minute. Tom prigodom je bio strijelac, u remiju s Marseillom, 2:2. Bio je standardan i u U-19 i U-21 momčadi.

U Dinamu je Mikić igrao do 2004. kada odlazi u njemačku Bundesligu, točnije, u Kaiserslautern. Do zimske stanke sezone 2005./06. sakupio je tek 10 nastupa u prvenstvu, no, nakon toga broj nastupa se popeo na 20. Klub je kasnije te sezone ispao iz prve lige, a Mikić, koji nije uspio postići niti jedan gol u dresu njemačkog kluba, ponovno se vratio u hrvatsku ligu, u Rijeku.

U Rijeci je debitirao u Kupu UEFA na Kantridi protiv ciparske Omonije, no, nije uspio pomoći novom klubu da prođe dalje (Rijeka ispala s 2:2, 1:2). Niti u Rijeci nije bio standardan u prvoj momčadi, no, redovito bilježi odigrane minute, bilo to i nakon ulaska s klupe. S vremenom je, iako pored loših rezultata momčadi, uspio doći do prvih 11 i svojom borbenošću postao ljubimac navijača. Par dana prije kraja zimskog prijelaznog roka iste sezone, sporazumno je raskinuo ugovor s klubom. Iako ga je trener Milivoj Bračun htio zadržati, predsjednik kluba Robert Ježić prednost je dao Igoru Novakoviću. Već par sati kasnije potpisao je 2,5-godišnji ugovor s matičnim Dinamom.

Početkom 2009. godine prelazi u japansku Sanfrecce Hirošimu

Nije uspio zabilježiti niti jednu utakmicu za seniorsku reprezentaciju.

### Vanjske poveznice

* Nogometni-magazin: statistike
**Zoran Amar** (Beograd, 6.6. 1954) je jugoslovenski reditelj i filmski pedagog.

Biografija
----------

Zoran Amar je jedino dete iz braka Isaka Amara i Vere (rođ. Vajda). Oboje roditelja su svoj radni vek posvetili filmu, pozorištu i televiziji. Otac u oblasti organizacije i upravljanja, a majka kao sekretarica režije na RTB-u. Od rođenja do 1991. godine je živeo u Beogradu. Završio je Fakultet dramskih umetnosti odsek za filmsku i TV režiju. Tokom 80-tih godina je radio veliki broj spotova za grupe beogradske rok-scene i novog talasa. Za sada njegov najpoznatiji celovečernji film je "Šmeker" (1985) sa Žarkom Lauševićem u glavnoj ulozi.

Jedan je od pokretača NTV Studia B.

Od 1991. godine živi u Njujorku gde je redovni profesor na School of Visual Arts} na predmetima filmske grupe.

Otac je Sare (1980).

Filmografija
------------

* 1979. Moć Govora (TV)
* 1981. Piknik u Topoli
* 1985. Indijsko ogledalo
* 1986. Šmeker

Spoljne veze
------------

* Zoran Amar na sajtu IMDb
* School of Visual Arts Arhivirano 2012-03-05 na Wayback Machine-u
Alojz Mok
**Alojz Mok** (nem. **Alois Mock** [ˈaːlɔɪ̯s mɔk]; Euratsfeld, 10. juna 1934. – Beč, 1. juna 2017.), austrijski političar i član hrišćansko-konzervativne austrijske narodne stranke (ÖVP), poznat po tome što je služio kao ministar spoljnih poslova od 1987. do 1995. te igrao važnu ulogu u događajima kao što su kraj te priključenje Austrije Evropskoj uniji. Na prostoru bivše Jugoslavije je poznat po ulozi u njenom raspadu, odnosno kao jedan od najvatrenijih pobornika brzog priznanja nezavisnosti Slovenije, Hrvatske i BiH.

Biografija
----------

Bista Aloisa Mocka u Sarajevu
Rođen je u Euracfeldu (*Euratsfeld*) u južnom delu Austrije. Završio je Pravni fakultet u Beču, a nakon toga i međunarodno pravo u Bolonji i Briselu. U Beču, postao je član Rimokatoličkog studentskog udruženja "*K.A.V. Norica Wien*".

Od 1961. do 1966. godine, Alojz Mok je bio savetnik kancelara Jozefa Klausa za "*OECD*" u Parizu. 1966. godine, Alojz je postao sekretar kabineta Klausa i od 1969. do 1970. godine je bio najmlađi ministar za obrazovanje u austrijskoj istoriji.

Posle parlamentarnih izbora u Austriji 1971. godine, kada je Socijal-demokratska partija Austrije (SPÖ) osvojila većinu, Alojz je postao član parlamenta i gradonačelnik Euracfelda. Od 1971. do 1978. godine, Alojz je bio vođa ÖAAB, najvažnije grupacije ÖVP. Od 1978. do 1987. godine, bio je vođa parlamentarne partije i od 1979. godine zvaničnik federalne partije.

1979. godine, Mok je postao predsednik Evropske Demokratske Unije. Nakon izbora 1986. godine, od 1987. do 1989. godine, Alojz je bio austrijski vice-kancelar vlade Franca Vranickija (*Franz Vranitzky*). Bio je na poziciji ministra spoljašnjih poslova od 1987. do 1995. godine i pomogao je Austriji da uđe u Evropsku uniju. Postao je jedan od najpopularnijih političara u Austriji.

Jula 1989. godine, presekao je žicu "*Gvozdene Zavese*" između Austrije i tada komunističke Mađarske, zajedno sa svojim mađarskim kolegom Đulom Hornom.

Za vreme raspada SFRJ je dao snažnu podršku Nemačkoj i njenom ministru spoljnih poslova Genšeru, u odluci da se brzo priznaju Slovenija i Hrvatska, a što je na kraju početkom 1992. prihvatila i tadašnja Evropska ekonomska zajednica. Zbog toga uživa veliku popularnost u Sloveniji i Hrvatskoj, a na Braču mu je zajedno sa Genscherom i Ivanom Pavlom II podignut spomenik.

1999. godine je otišao u penziju zbog Parkinsonove bolesti.

Vanjske veze
------------

***Alois Mock*** na Wikimedijinoj ostavi

* The Global Panel Foundation

| * p
* r
* u
Predsednici austrijske narodne stranke |
| --- |
| Leopold Kunšak| Leopold Figl | Julijus Rab | Alfons Gorbač | Jozef Klaus | Herman Vithalm | Karl Šlajncer | Jozef Taus | Alojz Mok | Jozef Rigler | Erhard Busek | Volfgang Šisel | Vilhelm Molterer | Jozef Prel
 |

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 112608145
* LCCN: n82039888
* ISNI: 0000 0001 1032 9588
* GND: 118734318
* SUDOC: 184031664
* BNF: cb119850539 (podaci)
* NKC: ola2009531581
* CONOR.SI: 50886755

 |
**Drago Buka** (rođen 4. septembra 1948. u Sarajevu) jest bosanskohercegovački glumac. Gotovo cijeli glumački radni vijek proveo je u sarajevskom Pozorištu mladih, gdje je ostvario mnoge zapažene uloge. U matičnom pozorištu režirao je brojne programe i predstave za djecu i omladinu.

Danas je u zasluženoj penziji poslije četrdeset godina aktivnog umjetničkog i glumačkog rada.

Biografija
----------

Drago Buka rođen u Sarajevu 1948. godine, gdje je stekao osnovno, srednje i visoko obrazovanje.

### Glumački angažman

Osim kratkog jednogodišnjeg angažmana u Narodnom pozorištu Tuzla (1974–1975) sav glumački radni vijek u stalnom angažmanu proveo je u Pozorištu mladih. Kao gostujući glumac igrao je u brojnim predstavama u Narodnom pozorištu Sarajevo, Kamernom teatru 55 i SARTR-u. Igrao je u mnogim djelima domaćih i svjetskih autora, kao što su: Shakespeare, Molière, Jarry, Feydeau, Bond, Marin Držić, Branislav Nušić, Kosta Trifković, Branko Ćopić, Duško Radović i dr. Također je glumio u mnogim radijskim i televizijskim dramama i serijama, kao i u nekoliko filmova.

### Dramaturgija i režija

Posljednjih godina bavi se i prevođenjem, dramaturgijom i režijom. U matičnom pozorištu režirao je brojne programe i predstave za djecu i omladinu: *Tajna dvorske lude*, Hazima Akmadžića, *Abeceda*, Feride Duraković, *Bio jednom jedan voz*, *Mačak u čizmama* i *Hrabri Zečić Uplašić* kao kompletni autorski projekti. Tu su još i *Bor visok do neba* prema tekstu Stevana Pešića, Shakespeareova *Bura*, *Zaljubljeni krokodil*, adaptiran prema dramskom predlošku Daniele Kulot, *Nema dima bez vatre*, autora Petera Hathazija.

### Rajvosa

U alternativnoj dramskoj grupi Rajvosa pri Centru za kulturu Sarajevo godinama je nastupao kao glumac, ali radio i kao režiser. Režirao je i u njoj igrao, popularnu komediju *Bosanska podvala* sa tematikom iz bosanskog miljea koja je požnjela veliki uspjeh kod publike. Izvedena je stotinjak puta širom Federacije BiH.

Filmografija
------------

### Filmovi

* *Viza za budućnost: Novogodišnji special* (2004) – Nero
* *Viza za budućnost: Novogodišnji special* (2003) – Nero
* *Viza za budućnost: Novogodišnji special* (2002) – Nero
* *Borac* (2001)
* *Elvis* (1997)
* *Krivda* (1989)
* *Nadvožnjak* (1987)
* *Sudanija (1977)*
* *Posjeta* (1977)

### Serije

* *Foliranti* (2011) – Policajac
* *Lud, zbunjen, normalan* (2008) – Policajac
* *Viza za budućnost* (2007) – Nero
* *Mikrofon je vaš* (2006)

Vanjski linkovi
---------------

* Drago Buka na IMDB-u
* Kamerni teatar 55
Spomenik Dragojli Jarnević u Crikvenici
Spomenik Dragojli Jarnević u Karlovcu
**Dragojla Jarnević** (Karlovac, 4. siječnja 1812. - Karlovac, 12. ožujka 1875.), hrvatska književnica i učiteljica.

Nakon školovanja u Karlovcu boravila je u više europskih gradova (Grazu,Trstu, Veneciji) radeći kao odgojiteljica i guvernanta u bogatim obiteljima. Po povratku u Karlovac, pokušala je osnovati ***privatnu djevojačku školu***, a potom je podučavala djecu oba spola u vlastitom domu. Posebice je poticala svijest o potrebi boljeg obrazvovanja djevojčica.

Književnost
-----------

Bila je za ono vrijeme vrlo napredna intelektualka, isticala se kao vatrena ilirka i borac za prava žena. Pristupivši ilirskom, odnosno hrvatskom preporodnom pokretu počela je pisati domoljubne pjesme i tekstove na hrvatskom jeziku objavljujući ih u preporodnim časopisima iako je bila odgojena na njemačkom jeziku i literaturi. Njezin roman "Dva pira" s tematikom iz revolucionarne 1848. pisan u tradiciji romantizma izlazio je u nastavcima u "Domobranu" 1864. 

Literarno je najvredniji njezin intimni "Dnevnik", pisan s prekidima od 1832. do 1874. Na tisuću dvjesto stranica rukopisa osim autobiografskih zapisa sadrži i zanimljiva opažanja Dragojle Jarnević o istaknutim suvremenicima i bilješke o političkim događajima. Ovaj dragocjeni dnevnik u cijelosti objavljen tek 2000. (priredila i komentarima popratila Irena Lukšić). Dragojla Jarnević je pisala i drame "Veronika Desinićeva", "Marija kraljica ugarska", "Duvna" koje su sudeći po naslovima i njezinom književnom talentu bile veoma zanimljiva i vrijedna književna ostvarenja, ali su nažalost izgubljene. 

Pripadala je najuglednijim sudionicima hrvatskog narodnog preporoda pa je na glasovitom letku "Muževi ilirske dobe" među preporodnim velikanima otisnut i njezin lik.

Planinarenje
------------

Bila je začetnica planinarstva i alpinizma u Hrvatskoj u doba Ilirskog pokreta pa se smatra prvom hrvatskom planinarkom i alpinisticom. Godine 1843. kao prva žena popela se na Okić s južne, strmije strane. U to vrijeme bio je to velik poduhvat jer nije bilo alpinističke opreme pa se morala penjati bosa po stijenama. Staza njezinog uspona danas je označena kao Dragojlina staza.

Djela
-----

* zbirka pripovijesti *Domorodne poviesti*, Karlovac, 1843.
* roman *Dva pira, Domobran,* 1864.
* *Život jedne žene. Odabrane strane Dnevnika.* Zagreb 1958.
* *Dnevnik.* Karlovac 2000.
**Dragutin Haramija** (Čavle, 12. kolovoza 1923. - Zagreb, 28. studenoga 2012.) bio je hrvatski i bivši jugoslavenski političar, poznat kao premijer SR Hrvatske u doba Hrvatskog proljeća, kao i jedan od osnivača Hrvatske narodne stranke.

Životopis
---------

Rođen je u Čavlima i djetinjstvo i ranu mladost proveo je na Grobinštini, uz dvojicu braće i sestru. Očeva obitelj bila je imućna i ugledna trgovačka obitelj. Dragutin je Haramija upisao građansku školu na Sušaku i svakoga je dana pješice odlazio niz Banska vrata na Sušak. Sa 16 godina, ostavši bez oca, počeo je sa starijim bratom uzdržavati obitelj, a odmah na početku talijanske okupacije pridružio se Narodnooslobodilačkoj borbi i kraj rata dočekao je u Primorsko–goranskoj diviziji NOVJ.

Nakon rata je započeo političku karijeru u tadašnjoj KPJ. S vremenom je došao na mjesto gradonačelnika Rijeke, a u svibnju 1969. je izabran za predsjednika Izvršnog vijeća Sabora SR Hrvatske. Na tom je mjestu nastojao voditi politiku ekonomskih reformi, ali i nastojati da SR Hrvatska dobije što više samostalnosti u odnosu na tadašnju jugoslavensku federaciju. S predsjednikom IS Skupštine SR Slovenije Stanom Kavčičem je u listopadu 1970. potpisao sporazum o gradnji Nuklearne elektrane Krško.

Nakon 21. sjednice Predsjedništva CK SKJ u Karađorđevu podnio je ostavku na sve partijske i državne funkcije, te se povukao iz politike sve do prvih višestranačkih izbora 1990. Na njima je nastupao zajedno sa čelnicima Hrvatskog proljeća Savkom Dabčević-Kučar i Mikom Tripalom u okviru Koalicije narodnog sporazuma. U jesen iste godine je zajedno s njima osnovao današnju Hrvatsku narodnu stranku.

Izvori
------

1. ↑   Večernji list, objava: 29.11.2012. (pristupljeno 1. prosinca 2012.)
2. ↑   Jurica Vandel, Sušačka Revija, Premijer s Grobnika, Sušačka revija broj 37 (pristupljeno 1. prosinca 2012.)

| * p
* r
* u
Premijeri Hrvatske |
| --- |
| Narodna/Socijalistička Republika Hrvatska (1945-1990) | Socialist Republic of CroatiaSocialist Republic of Croatia
* Bakarić
* Blažević
* Brkić
* Špiljak
* Dabčević-Kučar
* Haramija
* Perišin
* Sirotković
* Fleković
* Marković
* Milović
 |
| Republika Hrvatska (od 1990.) | Republic of CroatiaRepublic of Croatia
* Mesić (kabinet)
* Manolić (kabinet)
* Gregurić (kabinet)
* Šarinić (kabinet)
* Valentić (kabinet)
* Mateša (kabinet)
* Račan(I kabinet)
* Sanader
* Kosor
* Milanović
* Orešković
* Plenković
 |


|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 305487648
* ISNI: 0000 0004 2353 5411

 |