recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Ispaša u Alpama**, sa svojim brojnim varijacijama i lokalnim specifičnostima, u Švicarskoj vuče svoje korijene još od kasnog srednjeg vijeka. Odnosi se na period između maja i oktobra, kada se goveda, ovce i koze tjeraju na visoke pašnjake (između 600 i 2900 m) kako bi iskoristili dodatnu stočnu hranu. Za to vrijeme farmeri brinu o životinjama, održavaju pašnjake, ograde i zgrade, prerađuju mlijeko u sir i druge proizvode i dočekuju posjetioce. Ova praksa doprinosi i očuvanju prirodnih pejzaža.

Znanje, vještine i običaji sezone alpskih ispaša, uključujući poljoprivredu i proizvodnju sira, prvenstveno se prenose neformalno, unutar porodica i njihovih sezonskih radnika. Drugi način je kroz alpska društva i zadruge. 

Ispaša u Alpama dovela je i do raznih društvenih i vjerskih običaja kao što su rituali, molitve i blagoslovi, tradicionalna odjeća, takmičenja u stoci i lokalne svečanosti.

### Nematerijalna svjetska baština

U Švicarskoj, oko 380.000 goveda, uključujući 130.000 krava muzara, kao i 200.000 ovaca ljeti je na visokim pašnjacima. Od kravljeg mlijeka ovdje se obično prave lokalni specijaliteti od sira, ručno izrađeni tradicionalnim metodama i alatima. Alpski pašnjaci čine 35 posto švicarskog poljoprivrednog zemljišta i 13 posto cijele zemlje. Ukupna populacija planinskih farmera smanjena je na oko 43.000 (1980.) sa 160.000 (1910. godine). Poljoprivrednici koji se bave planinskom poljoprivredom čine samo oko 15% ukupnog poljoprivrednog stanovništva u Švicarskoj.

Ispaša u Alpama ima snažan utjecaj na proizvodnju sira, osiguravajući da krave, ovce i koze proizvode visokokvalitetno aromatično mlijeko, takozvano *Heumilch - mlijeko od trave*, na osnovu ishrane prirodnim livadskim travama. Upotreba mlijeka od trave u proizvodnji sira doprinosi prepoznatljivom ukusu koji određuje više od 30 alpskih sireva. Glavni pastir zadužen za Alpe i odgovoran za proizvodnju sira poznat je kao Senn.

Ispaša u Alpama se nalazi na UNESCO-voj Reprezentativnoj listi nematerijalnog svjetskog naslijeđa čovječanstva kao element nematerijalnog kulturnog naslijeđa u Švicarskoj. Odluku o upisu donio je Međuvladin komitet za očuvanje nematerijalnog kulturnog naslijeđa na zasjedanju koje je održano od 5. do 8. decembra 2023. u Cresta Mowani u Bocvani

Izvori
------

1. ↑  „Ispaša u Alpama". *Living Traditions in Switzerl*. Pristupljeno 9. 12. 2023. ()
2. ↑  UNESCO: Nematerijalna kulturna baština u Švicarskoj - ich.unesco.org, Pristupljeno, 7.12.2023()
3. ↑  „Ispaša u Alpama". *UNESCO: Ispaša u Alpama - ich.unesco.org*. Pristupljeno 9. 12. 2023. ()

***Ispaša u Alpama*** na Wikimedijinoj ostavi
**Operacija Dachstein** (Dahštajn) je bila vojna operacija Vermahta protiv partizana u Sloveniji. Preduzeta je 25. marta 1944. godine.

Ova ofanzivna akcija većeg obima je bila uperena protiv partizanskih snaga koje su se nalazile na sektoru Crni Vrh iznad Idrije — Vodice — Višnje — Col — Zagolič — Križna gora.

Tok operacije
-------------

U operaciji su učestvovali delovi 188. divizije sa pridodatim SS kraškim bataljonom i 3. bataljonom 15. SS policijskog puka. Zadatak tih snaga bio je da se partizanske jedinice na ovom području okruže i unište.

Borbene grupe su krenule u napad rano izjutra 25. marta iz raznih pravaca. Očekivalo se da će do najjačeg otpora doći na pravcu napada borbene grupe "Heine" koja je nastupala iz Idrije prema Crnom Vrhu. Levo od nje, iz pravca Hotedršice (ili iz Logateca) krenula je borbena grupa "Christi" sa zadatkom da preko Vodica nastupa u pravcu Cola i uspostavi kontakt sa borbenom grupom "Auer" koja je trebalo da dođe iz Vipave. Četvrta borbena grupa "Beerchneider" nastupala je iz Ajdovščine u pravcu Predmeje sa zadatkom da nastupa preko Otlice u pravcu Cola.

Namera koju je okupator imao očigledna je: dok bi borbena grupa "Heine" vodila borbu sa glavninom partizanskih snaga, ostale bi zatvorile obruč oko njih, a zatim pristupile njihovom uništavanju. To se smatralo mogućnim, jer "je neprijatelj, usled uzastopnih napada iz Idrije i Godoviča, jako oslabio, a naročito mu nedostaje municije".

Bataljon "Heine" (1. i 3. četa), ojačan 2. i 5. četom 139. rezervnog brdskog puka i nekim artiljerijskim jedinicama, krenuo je noću 24/25. marta iz Idrije preko Godoviča i produžio u pravcu sela Predgriže gde se računalo da će doći do jačeg otpora. Štab Gradnikove brigade bio je na vreme obavešten o neprijateljskim namerama pa se povukao u Zadlog, odnosno u brda južno od Zadloga. Tako je borbena grupa "Heine" udarila u prazno. Ona je bez borbe u šest časova izjutra stigla u Crni Vrh. Odmah je produžila dalje i do devet časova izbila na liniji Col — Vodice gde je uspostavila kontakt sa 2. bataljonom 139. puka.

Veći uspeh postigla je borbena grupa "Beerschneider" u ukupnoj jačini oko 300 vojnika. Ona je uspela da oko sedam časova izjutra u Predmeji iznenadi grupu od 20 boraca Gradnikove brigade. U borbi je poginulo deset boraca, a trojica su zarobljena. Zaplenjeno je nešto oružja i druge opreme.

Neprijateljska akcija "Dachstein" završena je 25. marta. Nemačka komanda priznaje u izveštajima da je akcija doživela neuspeh i da se "Idrija (rudnik žive) još nalazi u opasnosti."

Izvori
------

1. ↑  Zbornik NOR, tom VI, knjiga 12, dok. br. 145 (izveštaj komandanta 1. bataljona "Heine" od 26. marta 1944. komandi 139. nemačkog rezervnog puka planinskih lovaca).
2. 1 2  Stanko Petelin Vojko: GRADNIKOVA BRIGADA
3. ↑  Zbornik NOR, tom VI, knjiga 12, dok. br. 144 i 145 (izveštaj štaba 188. rezervne brdske divizije od 26. marta 1944. godine i izveštaj komandanta 1. bataljona "Heine" od 26. marta 1944)

Vidi još
--------

* Spisak osovinskih operacija u Jugoslaviji

Vanjske veze
------------

* Operation "Dachstein"
**Ahmet Fetahagić – Čelik** (Zavidovići, 14. maj 1913 — Izačić, kod Bihaća, 25. decembra 1944), student tehnike, učesnik Španskog građanskog rata i Narodnooslobodilačke borbe i narodni heroj Jugoslavije.

Biografija
----------

Rođen je 14. maja 1913. godine u Zavidovićima. Potiče iz radničke porodice, njegov otac Ramadan bio je železničar. Posle završene osnovne škole, pohađao je gimnaziju u Sarajevu. Još kao srednjoškolac, pristupio je omladinskom revolucionarnom pokretu. 

Tehničke nauke studirao je u Pragu. Za vreme studija bio je aktivan u studentskom revolucionarnom pokretu i 1937. godine primljen je u članstvo Komunističke partije Jugoslavije. Iste godine, u grupi jugoslovenskih studenata iz Praga, otišao je u Španiju i tamo u redovima Internacionalnih brigada učestvovao u odbrani španske republike. Borio se u Bataljonu Dimitrov. Na frontovima Španije je bio četiri puta ranjavan, a zbog hrabrosti drugovi su ga prozvali - „**Čelik**". U Španiji je završio vojni kurs i postao komandir voda, a potom je dobio čin poručnika. Bio je počasni član Federacije studenata Španije. 

Francuski logor San Siprijen. Grupa praških studenata: Slavko Čolić, Ahmet Fetahagić, Ratko Pavlović-Čičko, Ivan Jakšić, Ivo Vejvo-da, Petar Drapšin, Elijas Engl, Laza Udovički, Ivo Rukavina, Mirko Horvat, Laza Latinović i Mirko Kovačević.
Posle poraza republikanskih snaga u Španskom građanskom ratu, februara 1939. godine, Ahmet se iz Španije, s najvećim delom dobrovoljaca Jugoslovena, povukao u Francusku i tamo bio interniran u koncentracioni logor, u kojem je ostao do okupacije Francuske. Po odluci Partije, kao i većina Jugoslovena, javio za dobrovoljan rad u Nemačkoj, kako bi odatle partijskim kanalima došao u Jugoslaviju. 

U leto 1941. godine, Ahmet je uspeo da dođe u, tada već okupiranu, Jugoslaviju i odmah se uključio u rad partijske organizacije u pripremanju oružanog ustanka. Tokom 1941, i do aprila 1942. godine bio je ilegalni partijski radnik u Sarajevu, a zatim je bio upućen u partizanski odred „Zvijezda" u istočnoj Bosni. Maja 1943. godine otišao je u Travnički partizanski odred, a u leto 1943. postavljen je za načelnika Štaba Devete krajiške udarne brigade. 

Početkom maja 1944. godine postavljen je za načelnika Štaba Dvadesete dalmatinske divizije, a u jesen 1944. za zamenika komandanta Unske operativne grupe Četvrtog hrvatskog korpusa, sa zadatkom da radi na učvršćenju jedinica ove grupe u Cazinskoj krajini. Poginuo je u borbama s Nemcima i ustašama kod sela Izačića, u blizini Bihaća, 25. decembra 1944. godine. 

Sahranjen je u Grobnici narodnih heroja u spomen-parku Vraca, na Trebeviću, kod Sarajeva.

Narodnim herojem proglašen je 10. septembra 1949. godine.

Literatura
----------

* „Narodni heroji Jugoslavije". Beograd: Mladost. 1975.
**Kamniška Bistrica** je rijeka i istoimeno naselje u sastavu općine Kamnik na sjeveru Slovenije duga 33 km lijeva pritoka Save.

Geografske karakteristike
-------------------------

Kamniška Bistrica nastaje (izvire) u podnožju Kamniških Alpa kod planinarskog doma na nadmorskoj visini od 600 m gdje se sastaje više potoka. Nedaleko od doma nalaze se sutjeske Mali i Veliki Predaselj koje imaju dubinu i do 30 m. Nakon što protekne kroz grad Kamnik i istoimenu općinu rijeka uvire u Savu kod Ljubljane (Beričevo).

Sliv rijeke velik je oko 530 km² i prostire se zapadnim dijelom Općine Kamnik. Prosječni istjek kod ušća iznosi oko 20,9 m3/s.

Kamniška Bistrtica
Vode rijeke danas se koriste za pokretanje triju malih hidroelektrana, od kojih su dvije kod Kamnika i jedna kod Količeva.

Izvori
------

1. 1 2 3 4  „*Reke dolge*" (slovenski). Statistički Ured Republike Slovenije. Pristupljeno 19. 04. 2014.

Vanjske veze
------------

***Kamniška Bistrica*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Znamenitosti v dolini Kamniške Bistrice* na portalu Velika Planina ()
B. Boričić na času
**Branislav Boričić** (Berane, Crna Gora, 12. maj 1955.) je profesor Ekonomskog fakulteta u Beogradu.

Biografija
----------

Rođen je 12. maja 1955. godine u Ivangradu (Beranama), gde je završio osnovnu školu i gimnaziju. Na grupi za matematiku Prirodno-matematičkog fakulteta Univerziteta u Beogradu je diplomirao 1977. godine, a tu je i je magistrirao 1980. i odbranio doktorsku tezu 1984. godine. 

Školske 1978/79. godine je radio u Matematičkoj gimnaziji u Beogradu, a 1979. godine je izabran za asistenta-pripravnika na Ekonomskom fakultetu Univerziteta u Beogradu, gde je u zvanje redovnog profesora izabran 1995. godine. U svojim istraživanjima se bavi matematičkom logikom (teorija dokaza, neklasične logike i logike preferencija, teorija društvenog izbora). 

Pored kurseva algebre, linearne algebre, analize, matematičke logike, teorije skupova i teorije sistema na osnovnim studijama, držao je nastavu i na poslediplomskim studijama iz teorije sistema, funkcionalne analize, metodologije naučnog istraživanja, matematičke logike i osnova matematike, teorije algoritama, automatskog dokazivanja teorema i veštačke inteligencije. 

Objavljuje radove u Publications de l'Institut Mathématique, Journal of Symbolic Logic, Zeitschrift fur mathematishe Logik und Grundlagen der Mathematik, Journal of Philosophical Logic, Notre Dame Journal of Formal Logic, Studia Logica, Bulletin of the Section of Logic, Mathematical Logic Quarterly, Fuzzy Sets and Systems, The Teaching of Mathematics, European Political Economy Review, Economic Annals, Journal of the Interest Group in Pure and Applied Logics, Mathematica Balkanica, Μαθηματική Επιθεώρηση itd.

Usavršavanja i gostovanja
-------------------------

* London (Imperial College; Chelsea College of Science and Technology) (1985),
* Solun (Aristotelov univerzitet) (1994),
* Iraklion (Kritski univerzitet) (1994-1996),
* Solun (Univerzitet Makedonija) (1997),
* Patra (Univerzitet Patra) (2000).

Članstvo u udruženjima
----------------------

* Association for Symbolic Logic,
* American Mathematical Society,
* Balkan Logical Society,
* Društvo matematičara Srbije,
* Grčko matematičko društvo,
* Interest Group on Propositional and Predicate Logic,
* The Mathematical Association of America itd.

Stalni je recenzent-saradnik časopisa Zentralblatt für Mathematik, Mathematical Reviews i Mathematische Didaktik sa preko 400 priloga u njima. Član je redakcije časopisa Economic Annals. Spoljni je saradnik Matematičkog instituta Srpske akademije nauka i umetnosti. Učesnik je mnogih međunarodnih i nacionalnih naučnih i stručnih skupova. Autor je (ili koautor) niza stručnih i metodičkih radova namenjenih nastavnicima, studentima i učenicima, kao i monografija. Obavljao je dužnosti prodekana za nastavu Ekonomskog fakulteta u Beogradu i šefa Katedre za statistiku i matematiku. Bavi se prevođenjem sa ruskog i grčkog jezika.

Vanjske veze
------------

* Biografija na sajtu Ekonomskog fakulteta Arhivirano 2010-07-08 na Wayback Machine-u
**Mehmed Hodža** (alb. ; 1908 – 1987) je bio učesnik Narodnooslobodilačke borbe i društveno-politički radnik SFR Jugoslavije, SR Srbije i SAP Kosova.

Biografija
----------

Mehmed Hodža rođen je 29. 11. 1908. godine u Đakovici. Borac u Narodnooslobodilačkoj borbi je od 1941. godine. U toku rata bio je predsednik Narodnooslobodilačkog odbora za Kosovo i Metohiju i član Glavnog štaba NOV i PO za Kosovo i Metohiju. Od 1. 1. 1944. do 11. 7. 1945. godine bio je predsednik Antifašističke skupštine narodnog oslobođenja Kosova i Metohije.

Posle rata bio je ministar u vladi SR Srbije, član Izvršnog veća SR Srbije i narodni poslanik Skupštine SR Srbije. Bio je član Saveta federacije.

Bavio se književnošću i prevodilaštvom, a bio je i član Udruženja književnika Kosova. Preveo je više dela sa srpsko-hrvatskog i francuskog na albanski jezik.

Umro je 19. 12. 1987. godine u Beogradu.

Nosilac je Partizanske spomenice 1941. i drugih odlikovanja.

Literatura
----------

* **Jugoslovenski savremenici: ko je ko u Jugoslaviji**. „Hronometar", Beograd 1970. godina.

| * p
* r
* u
Predsjednici Kosova |
| --- |
| SAP Kosovo(1944–1991) | 
Mehmed Hoxha •
Fadil Hoxha •
Ismet Saqiri •
Đorđije Pajković •
Pavle Jovićević •
Dušan Mugoša •
Stanoje Akšić •
Fadil Hoxha •
Ilaz Kurteshi •
Xhavid Nimani •
Ali Shukri •
Kolë Shiroka •
Shefqet Nebih Gashi •
Branislav Skembarević •
Bajram Selani •
Remzi Kolgeci •
Hysen Kajdomçaj
 |
| Republika Kosova(priznata jedino od Albanije)(1991–2000) | 
Ibrahim Rugova
 |
| Kosovo pod upravom UN-a(2000–2008) | 
Ibrahim Rugova •
Nexhat Daci (v.d.) •
Fatmir Sejdiu
 |
| Republika Kosovo(priznata od 75 članica UN)(2008–) | 
Fatmir Sejdiu •
Jakup Krasniqi (v.d.) •
Behgjet Pacolli
 |
**Simeon "Simo" Dubajić** (Kistanje, 1. septembra 1923 - Beograd, 8. jul 2009) bio je srpski nacionalistički političar rodom iz Hrvatske, poznat po tome kao što je kao jugoslavenski partizanski oficir sudjelovao u blajburškom masakru i bio prvi od sudionika tih događaja koji je o tome javno govorio.

Dubajić je na kraju drugog svjetskog rata imao čin majora i dobio komandu nad Motomehanizovanim odredom 4. armija JA. Sa njime je sredinom maja 1945. došao na tadašnju austrijsko-jugoslavensku granicu te su mu povjereni zarobljeni pripadnici kvislinških formacija - hrvatski ustaše i domobrani, srpski i crnogorski četnici, slovenski belogardjeci i dr. Dubajić je, prema kasnijem vlastitom svjedočenju, dobio zadatak da ih likvidira u Kočevskom rogu, što je i učinio od 26. maja do 5. juna 1945. Tada je strijeljano oko 30.000 ljudi. Dubajić je kasnije tvrdio da je sve vrijeme bio "pijan", ali da je naredio da se u jame gdje su bacani leševi dodatno baca eksploziv "kako nitko ne bi ostao živ".

Dubajić je nakon završetka rata došao u Zagreb gdje je upisao Akademiju likovnih umjetnosti. Tamo se počeo zanimati za filmsku režiju te je, između ostalog, asistirao znamenitom sineastu Branku Baueru na njegova dva filma - *Sinji galeb* (1953) i *Ne okreći se, sine* (1956).

Dubajić je pažnju jugoslavenske i hrvatske javnosti na sebe prvi put skrenuo 1990. kada se priključio srpskim nacionalistima u dijelovima Hrvatske koji će kasnije postati poznati kao Republika Srpska Krajina. Tada je, između ostalog, u intervju beogradskom tjedniku *Svet* prvi put priznao svoje sudjelovanje u masakru, hvaleći se ubistvima hiljada "ustaša". Također je sudjelovao u balvan revoluciji; zbog toga su godine 1993. hrvatske vlasti protiv njega digle optužnicu za terorizam. U isto vrijeme mu je navodno Vuk Drašković, srpski političar i jedan od glavnih Miloševićevih suparnika, nudio komandu nad Srpskom gardom .

Dubajić se 1991. iz Knina preselio u Beograd. Godine 2006. je izdao knjigu *Život, grijeh i kajanje: Od Kistanja do Kočevskog roga* u kojoj je detaljno opisao svoje sudjelovanje u masakru, iznijevši kako je u njemu sudjelovala 9. dalmatinska brigada JA, uključujući i buduću jugoslavensku premijerku Milku Planinc. U martu 2009. je Županijsko državno odvjetništvo u Zagrebu protiv Dubajića podiglo zahtjev za provođenje istrage zbog ratnih zločina, prvi u bivšoj Jugoslaviji podignut protiv nekadašnjih partizana. Špekulacije o tome da će predmet, koristeći presedane u sličnim predmetima vezanim uz ratove 1990-ih, preuzeti srpske vlasti, prekinula je Dubajićeva smrt.

Izvori
------

1. ↑  Robert Thomas, The Politics of Serbia in the 1990s. Columbia University Press, 1999. (p. 100)
**Passo Fundo** je grad od 200,860 i općina od 206,215 stanovnika. na jugu Brazila u Saveznoj državi Rio Grande do Sul.

Geografske karakteristike
-------------------------

Passo Fundo se prostire na sjevernoj obali rijeke Jacuí, udaljen 289 km sjeverozapadno od svog administrativnog centra Porto Alegra.

Historija
---------

Passo Fundo je bio selo domorodačkih Tupí-Guaraníja u koje se 1827. doselio prvi Portugalac *Manoel José das Neves*, znan kao Cabo Neves. On je kao policijski kaplar dobio imanje od carske vlade da podigne ranč. Uz njegovu kuću niklo je naselje njegovih robova i prvih kolonista.
Nakon njih došli su njemački, talijanski i židovski kolonisti.
U to vrijeme glavna privredna aktivnost bila je trgovina mate biljkom, duhanom, kožama i konjskom dlakom.

Veliki poticaj razvoju bila je izgradnja željezničke pruge 1890-ih do Porto Alegra uz koju su nikla skladišta, hoteli, restorani, gostionice i brojni dućani.

Kad je narastao do naselja od 16,000 stanovnika - 1891. dobio je status grada.

Izvori
------

1. 1 2 3 4  „Passo Fundo in Rio Grande do Sul" (engleski). City Population. Pristupljeno 09.01.2024.
2. 1 2 3 4 5  „Passo Fundo Municipality in Rio Grande do Sul" (engleski). City Population. Pristupljeno 09.01.2024.
3. 1 2 3 4  „Historia" (portugalski). Cidades IBGE. Pristupljeno 09.01.2024.

Vanjske veze
------------

***Passo Fundo*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Prefeitura Municipal do Passo Fundo* (službene stranice) ()
Primjer Lorenzovog atraktora
**Teorija kaosa** ili **haosa** opisuje ponašanje nekih nelinearnih dinamičkih sustava u matematici i fizici koji se pod određenim uvjetima ponašaju na prividno nepredvidljiv način (pojam *kaos* obično označava nered ili slučaj).

Determinizam i kaos
-------------------

Povijest čovječanstva prepuna je događaja u kojima su ljudi nastojali kontrolirati okolinu. Kontrola je nužna da bi ljudi mogli zadovoljiti sve svoje potrebe (npr. kontroliranje vatre omogućilo je ljudima toplinu, zaštitu i bolju ishranu). Niz ovakvih uspjeha u povijesti, a posebno u prošlom stoljeću, naveli su čovjeka da razmišlja na deterministički način. 

Determinizam znači određenost, jednoznačnost, svojstvo u koje ne sumnjamo. Kada bi svijet bio deterministički tada bi mogli predvidjeti svaki događaj te razviti sustav kontrole. Predviđanje se temelji na rješavanju jednadžbi koje opisuju ponašanje sustava koji nastojimo predvidjeti. 
U meteorologiji se koriste jednadžbe čija rješenja svaki dan pratimo u vremenskoj prognozi i uvijek s dozom skepticizma.

Tek se pojavom računala mogla razviti teorija kaosa jer jedino računala mogu rješavati jednadžbe za predviđanje događaja. To ne znači da kaos nije postojao već da ga u svakodnevnom životu nismo primjećivali. U početku su znanstvenici kaotične rezultate pokušavali objasniti na deterministički način pa su kaotične pojave pripisivali utjecaju smetnji na sustav.

Prvi slom determinizma nastupio je kada se za nemjerljivo male razlike u početnim uvjetima dobio različit ishod. U teoriji kaosa ova ekstremna osjetljivost na početne uvjete poznata je pod nazivom leptirov učinak, koji glasi: 

"Ako leptir zamahne krilima u Pekingu, on može uzrokovati uragan na Floridi".
To ne znači da vjetar koji nastaje mahanjem leptirovih krila uzrokuje uragan, već da i mahanje leptirovih krila može promijeniti slijed događaja koji bi se zbio da leptir nije mahao krilima (svi smo bitni). Također bi se moglo reći i kako će zamah leptirovih krila spriječiti pojavu uragana na Floridi.
Kada bi uspjeli uvrstiti sve moguće utjecaje na početne uvjete, pokazalo bi se da i dalje ne bi mogli u potpunosti predvidjeti buduća zbivanja. 

Drugi slom determinizma je prikaz realnog broja na računalu, odnosno dobivanje dva različita ishoda za dva različita prikaza realnog broja. Ova dva svojstva pojavljuju se samo u kaotičnim sustavima.

  

U razdoblju nakon 1989. kaos je prešao veliki put. Preobrazio se, posebno u popularnom tisku, u nešto što se naziva „teorijom kaosa".

Međutim, kaos nije teorija, to je koncepcija, i to takva da se ne može smisleno odvojiti od ostatka dinamike.

Matematičke su tehnike toliko uznapredovale, da danas imamo strog dokaz da model koji je osmislio Edward Lorenz definitivno vodi u kaos.

Teorija kaosa je dobila družicu poznatu kao teorija kompleksnosti.

Teorija kaosa nam kaže da se jednostavni sustavi mogu ponašati kompleksno; teorija kompleksnosti kaže nam da se u kompleksnim sustavima može "pojaviti" jednostavno ponašanje.

Vanjske poveznice
-----------------

Lorenzov atraktor ()

***Teorija kaosa*** na Wikimedijinoj ostavi
**Tabatha Cash** (pravim imenom **Céline Barbe**; Saint-Denis, 27. decembar 1973 - ) je bivša francuska pornografska glumica, koja je stekla popularnost u prvoj polovici 1990-ih. Rodila se kao dijete Vijetnamca i Italijanke i odrasla u *banlieuima*; prije početka porno-karijere je studirala pravo. Debitirala je 1992. godine, a sljedeće godine osvojila Hot d'Or i otišla u SAD, snimajući filmove kod Alexa de Renzyja. Svoj posljednji porno-film je snimila 1994. godine, poslije čega je neko vrijeme radila kao novinarka i radio-voditeljica. 1995. godine je nastupila u mainstream filmu *Rai* posvećenom životu alžirskih imigranata, gdje joj je partner bio Samy Naceri. Već sljedeće godine je otputovala u SAD i povukla iz javnosti kako bi se posvetila porodičnom životu, odnosno mužu Franku Vardou, uredniku časopisa *Hot Vidéo*. Isti je časopis preuzela kao urednica nakon muževe smrti 2014. godine.

Vanjske veze
------------

* Tabatha Cash na sajtu IMDb
* Tabatha Cash na Internet Adult Film Database
* Tabatha Cash na Adult Film Database

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 7167837
* LCCN: no2007052788
* ISNI: 0000 0003 7390 6308
* BNF: cb14034767h (podaci)
* BNE: XX1605747

 |
**Ejža Karera** (*Asia Carrera*), rođena 6. avgusta 1973, je bivša porno glumica.

Biografija
----------

Ejža Karera je rođena u Njujorku od oca Japanca i majke Nemice i najstarija je od njihovo četvoro dece. Detinjstvo je provela u Litl Silveru, država Nju Džerzi. Kao dete učila je klavir i dva puta nastupala u Karnegi holu pre nego što je napunila 15 godina. Sa 17 godina je pobegla od kuće zato što su roditelji vršili veliki pritisak na nju. Član je Mense.

Tokom ranih devedesetih nastupala je po klubovima kao go-go igračica. Posle slikanja za jedan porno magazin, snimila je demo porno film 1993. Krajem te godine preselila se u Kaliforniju da bi postala porno glumica, a 2003 se povukla iz posla.

Pisala je scenarije, producirala i režirala filmove u kojima je glumila. Takođe je bila zadužena i za šminku i frizure drugih glumica u tim filmovima. Jednom prilikom je izjavila da je svoje umetničko prezime uzela po glumici Tiji Karere (*Tie Carrere*).

Godine 1996. udala se za Bada Lija, režisera porno filmova. Razveli su se 2003. ali su ostali dobri prijatelji. Ubrzo posle razvoda, ponovo se udala, ovoga puta za nutricionistu Dona Lemona koji je 2006. poginuo u saobraćajnoj nesreći u Las Vegasu. Sa njim je 2005. dobila ćerku Katalinu i sina Donalda Edvarda Trećeg koji se rodio nepuna dva meseca posle očeve smrti.

Karera, koja se izjašnjava kao ateist, je 2010. na svom blogu priznala da pohađa sastanke Anonimnih alkoholičara, odnosno da od vremena muževe smrti ima problema sa alkoholizmom. 5. marta 2015. je bila nakraktko uhapšena zbog vožnje pod uticajem alkohola.

Vanjske veze
------------

***Asia Carrera*** na Wikimedijinoj ostavi

* Službeni veb-sajt
* Asia Carrera na sajtu IMDb
* Asia Carrera na Internet Adult Film Database
* Asia Carrera na Adult Film Database
* Asia Carrera na Facebooku
**Calcio** (odnosno *Calcio Spalato*) je bio popularni naziv za nogometni klub talijanaša odn. autonomaša u Splitu.

### Nastanak društva Edera

Potaknuti i pomagani djelovanjem talijanskih sportskih društava iz Trsta i Zadra, splitski talijanaši u prvom desetljeću 20. stoljeća osnivaju svoje sportsko društvo pod imenom "Edera" (Bršljan). U sklopu društva bilo je više sportskih sekcija, među kojima i nogometna - koju je osnovao dr. Ernest Ilić.  

*Sezione di calcio "Edera"* (Nogometna sekcija "Bršljan"), prvi je nogometni klub osnovan u gradu Splitu. Cijelo vrijeme svoga postojanja klub djeluje kao nogometna protuteža hrvatskim strukturama u Splitu koji su osnovali Hajduka i Anarha.

### Prva splitska utakmica

Videći sve aktivnije djelovanje splitskih talijanaških sportaša, nije trebalo dugo čekati "odgovor" splitskih Hrvata i osnivanje hrvatskog nogometnog kluba. U veljači 1911. osniva se Hajduk. U prvom međusobnom susretu, 11. lipnja 1911. igrajući protiv gradskog, športskog i političkog protivnika - Hajduka, Edera je izgubila utakmicu sa 9:0.

Utakmica je bila silno značajna ne samo u športskom smislu, već i zbog političkog značaja i prestiža. Pobjeda Hajduka bila je još jedan oblik trijumfa hrvatskog narodnog pokreta u Splitu.

### Djelovanje kluba

U narednim godinama *tolomaši* su svoje djelovanje nastavili u svom nogometnom klubu **Edera**. Od osnutka pa do kraja svog djelovanja, Edera je sve svoje utakmice i treninge održavala na tadašnjem *Vojnom vježbalištu*, poznatom i kao *Krajeva njiva* - kasnijem igralištu Hajduka.   
 Utakmice Edere sa splitskim nogometnim klubovima toga doba - Hajdukom, Unitasom i Anarhom (preteča RNK Split), bile su uvijek pune naboja, a okršaji često nisu završavali samo unutar nogometnog igrališta. Najžešće sukobe igrači Edere imali su sa Anarhovcima. Fizički obračuni su bili oštri, a nerijetko bi u njima sudjelovali i roditelji igrača.   

Godine 1913. Edera je igrala dva prijateljska susreta protiv Hajduka. Izgubili su obje utakmice rezultatima 0:7 i 2:6.

### Raspuštanje Edere

Objavom rata Austro-Ugarskoj 23. svibnja 1915. od strane kraljevine Italije, dolazi do raspuštanja svih talijanskih društava na području Carevine. Tako je raspuštena i Edera.

### Poznatiji igrači

Poznatiji nogometaši Edere bili su:
dr. Ivić, Polli, Bortolazzi, Maier (igrač zagrebačkog HAŠK-a), Piscitelli, Guina, Ševeljević, Jelić, Sanzin, Kimelevski, Riboli, Busić, Bonavia, Montiglia, Forbicetta...

|  |  |
| --- | --- |
|  | *Ovaj članak o **fudbalskom klubu** je u začetku. Možete pomoći Wikipediji tako da ga proširite*. |
**Sir Julius Chan** GCL GCMG KBE PC (陳仲民 Pinyin: Chén Zhòngmín) (rođen 29. 8. 1939) je bivši premijer Papue Nove Gvineje, koji je tu dužnost vršio u mandatima 1980–1982 i 1994–1997. 

Chan se rodio na otocima Tanga u provinciji Nova Irska, a potječe od kineskog imigranata China Paka. Obrazovao se u Australiji, a 1960-ih se počeo baviti politikom. Godine 1970. je osnovao Stranku narodnog progresa. Godine 1972. je prvi put izabran u parlament Papue Nove Gvineje, koja je u to vrijeme još uvijek bila pod australskom upravom. Nakon proglašenja nezavisnosti je vršio razne ministraske dužnosti u nizu vlada, a od 1980. do 1982. je bio premijer. Godine 1982. je osnovao novu stranku – Manjinsku stranku Papue Nove Gvineje.

Njegov drugi mandat je započeo u augustu 1994. godine, a ostao je zabilježen po pokušaju da se secesionistički pokret odnosno pobuna na Otoku Bougainville suzbije vojnim putem. U tu svrhu je njegova vlada odlučila unajmiti najamnike iz tvrtke Sandline International, što je, pak izazvalo pobunu vojske i političku krizu zvanu Afera Sandline. Kriza je dovela do štrajkova i demonstracija, te je Chan, usprkos toga što mu je parlament izglasao povjerenje, 22. 3. 1997. podnio ostavku. Njegova stranka je u junu iste godine poražena na izborima.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Prethodi: **Sir Michael Somare**  |  **Premijer Papue Nove Gvineje** 1980–1982 | Slijedi: **Sir Michael Somare**  |
| Prethodi: **Paias Wingti**  |  **Premijer Papue Nove Gvineje** 1994–1997 | Slijedi: **Bill Skate**  |

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 13719256
* LCCN: n84166122
* ISNI: 0000 0000 8427 683X
* GND: 171201795
* SUDOC: 204070902

 |
Međunarodni simbol invalidnosti
**Invalidnost** je fizički ili mentalni nedostatak, koji ograničava osobu u jednoj ili više životnih aktivnosti. 

Prema svjetskoj zdravstvenoj organizaciji (WHO), invalidnost može uzrokovati probleme u vezi pokretljivosti, komunikacije, usvajanja znanja i učenja, brige o sebi, društvenosti itd. Invalidnost zahtijeva stručnu medicinsku zbrigu. Od oko 1960. godine, u SAD-u su započele akcije za veću pomoć invalidnim osobama i proširile su se po svijetu. U mnogim državama danas postoje zadruge, koje pomažu invalidnim osobama, da im se olakša život i da ih se što više uključi u društvo. Nastoje se uvesti pomoćna sredstva za kvalitetniji i lakši život. Najpoznatije su invalidska kolica koja postoje od 17. vijeka te posebno prilagođeni automobili, telefoni, računari i ostali predmeti u svakodnevnoj upotrebi. Neke invalidne osobe bave se i sportom, a najbolji od njih sudjeluju na Paraolimpijskim igrama.

Teško je ustanoviti koliko ima invalidnih osoba u svijetu. Procjena je oko 100 miliona ljudi većinom u zemljama u razvoju. Procijenjeno je da 6 miliona Britanske populacije ima neki oblik invaliditeta, uključujući paraplegičare, slijepe i djelimično slijepe ljude, ljude sa cerebralnom paralizom, gluve i/ili nijeme ljude, autistične ljude, one koji su preležali dijabetes, multipla sklerozu ili imaju defekt od rođenja.

Ovo se prenosi u brojne čulne, fizičke ili mentalne probleme: 5% koristi kolica, 55% ima mentalni nedostatak, 20% ima čulni nedostatak, i 20% je pokretno ali sa fizičkim nedostacima.

Neki su rođeni sa nedostacima, drugi su ih stekli u različitim trenucima života, za neke, stanje je samo privremeno, za druge pak trajno.

### Glavne preporuke iz Britanskog društva

(1) nacionalni upravni organi moraju priznati svoju odgovornost za ljude sa invaliditetom, da uključe pitanje invaliditeta u programima obuke trenera, da osiguraju predstavnike u upravi sporta za ljude sa invaliditetom i njihove sportske organizacije, ako je neophodno, radi proširenja ili ponovnog pisanja pravila za uključivanje verzija za ljude sa invaliditetom, i integrisanje ljudi sa nedostacima u vodeće sportove tamo gdje je moguće;

(2) lokalne vlasti treba da preuzmu odgovornost za osiguranje učešća na lokalnom nivou, da konsultuju ljude sa invaliditetom u izgradnji ustanova, i da osiguraju da kompulzivno takmičarsko ponašanje ne nipodaštava te ljude, 

(3) priznavanje sportskih udruženja ljudi sa invaliditetima (koja su primarno konstruisana oko medicinske definicije invaliditeta) da bi se osigurala veća koordinacija i razvoj sportskih prilika,

(4) mediji za promovisanje pozitivne slike sportista i žena sa invaliditetima suprotno od imidža koji podstiče pasivnost i zavisnost.

Međutim, na nivou vodećih nacionalnih sportskih organizacija za ljude sa invaliditetima postoji značajna promjena ka većem uključenju i udaljavanju od isključena i odvajanja.

***Invalidnost*** na Wikimedijinoj ostavi
**Engleski građanski rat**, ponekad nazvan **Engleska revolucija** je naziv za niz oružanih sukoba koji su se odigrali na Britanskom otočju sredinom 17. vijeka, a koji svoj izvor imaju u sukobu između engleskog kralja Charlesa I. i engleskog parlamenta.

Sukob je bio politicke i vjerske prirode. Charles je naslijedio englesko prijestolje od bivšeg škotskog kralja Jamesa I. iz dinastije Stuart. Iako je bio nominalni poglavar Anglikanske crkve, mnogi su ga u Engleskoj smatrali prikrivenim katolikom. Charles je također smatrao da engleski vladar, poput ostalih u Evropi tog doba, ima božansko pravo vladanja i da nitko, uključujući Parlament nema pravo dovoditi u pitanje njegov autoritet i odluke. S druge strane je u Engleskoj i Škotskoj u to doba nastavio cvasti protestantizam u daleko ekstremnijim formama, uključujući puritanizam čiji su predstavnici stuartovsku monarhiju držali raskalašenom i grešnom.

Charlesov pokušaj da zaustavi takve tendencije u Škotskoj je doveo do tzv. biskupskih ratova u kojima je njegova vojska sramotno potučena, a parlament odbio daljnje financiranje vojnih operacija. Kada se Charles za pomoć obratio svojim katoličkim podanicima u Irskoj, što je 1642. godine dovelo do stvaranja dvije vojske - kraljeve i parlamentarne - koje su se počele sukobljavati jedna s drugom. 

Rat je trajao tri godine i nakon niza ispočetka neodlučnih bitaka ispoljila se ekonomska nadmoć gradova koji su podržavali Parlament nad selom koje je podržavalo kralja. Parlamentarci su imali veći elan, ali i sposobnijeg komandanta u liku Olivera Cromwella čijom zaslugom je Charles konačno poražen i zarobljen godine 1645.

Tri godine kasnije, dok je parlament odlučivao o kraljevoj sudbini, ponovno je izbila rojalistička pobuna - tzv. drugi građanski rat. Ekstremisti u parlamentarnoj stranci su to iskoristili kao priliku za puč, pa je Charles suđen za izdaju i pogubljen godine 1649. 

Cromwell je poslije suzbio rojalističke pobune na čelu s Charlesovim sinom Charlesom II. u Irskoj i Škotskoj. To je imalo pogotovo teške posljedice u Irskoj, gdje je ubijeno oko 30 % stanovništva, a sve zemlje u vlasništvu katolika konfiscirane i predane Cromwellovim veteranima. 

Kao posljedica ratova Engleska je postala republika, odnosno diktatura na čelu s Oliverom Cromwellom. Iako je cromwellovski režim nestao nedugo nakon njegove smrti te se Charles II. vratio na tron, rat je kao trajnu posljedicu ostavio napuštanje koncepta o božanskom pravu kraljeva, pa su svi budući engleski kraljevi bili prisiljeni vladati uz podršku parlamenta. Zato se smatra da je upravo engleski građanski rat zaslužan za stvaranje moderne demokracije na Britanskom otočju, odnosno koncepta liberalne demokracije u današnjem zapadnom svijetu.

***Engleski građanski rat*** na Wikimedijinoj ostavi
**Albino Crnobori** (Premantura, 1. ožujka 1941.) je hrvatski političar, pravnik, novinar i esejist. Živi u Stubičkim Toplicama.

Živi i radi u Puli. Jedno je vrijeme bio direktor Radio Pule.

1970. je bio u glavnom odboru Čakavskog sabora.

Bio je među prvim organizatorima (Martin Bizjak, Krsto Skazlić, Života Pajić, Jovica Todorović, Josip Kralj, Mario Rubbi, Dušan Ćurić, Boško Obradović, Armando Debeljuh, Miro Ploj, Alfio Klarić, Ivica Percan i dr.) Međuklupskog autorskog festivala amaterskog filma

Obnašao je dužnost savjetnika potpredsjednika Vlade RH i savjetnika potpredsjednika Vlade RH od 1993. do 1994. godine. Bio je saborski zastupnik.

Ljerka Car Matutinović ga je opisala kao "*pozitivno opsjednuta svojim istarskim kantunom, osebujnošću zavičajnih prostora koji su dali smisao njegovu životu i po kojima je opstao kao – Istranin i Hrvat!*".

Odlikovan je Redom Danice hrvatske s likom Antuna Radića (1995.).

Djela
-----

* Losture, 1957. ([pogovor Ljubica Filipić-Ivezić)
* Protiv kulturnih feuda, 1981.
* Istarski razgovori Prilog viziji razvitka modernoga hrvatskog društva u Istri, (autor Nevio Šetić, urednik Albino Crnobori), 2003.
* Pedeset pulastri, Istra, Zagreb, 2006. (publicističko prisjećanje i autobiografski zapis, knjiga sjećanja o Puli njegove mladosti) (gl. ur. Nevio Šetić)

Izvori
------

* Ljerka Car Matutinović: Hrvatska proza. Za književne sladokusce. Albino Crnobori, Pedeset pulastri. O naravi i sudbinama Istrana, Profil, Zagreb, 2006. Vijenac, br. 359 - 6. prosinca 2007.
* M. Ćurić: Međuklupski autorski festival amaterskog filma, Istrapedija
* Katalog HAZU Arhivirano 2014-07-14 na Wayback Machine-u
* Najavljeni 8. dani eseja u Puli, Glas Istre, 15. listopada 2010.
* Imehrvatsko.net

1. ↑  Odluka kojom se odlikuju redom Danice hrvatske s likom Antuna Radića, Narodne novine br. 46, 28. svibnja 1995.

 **Napomena:** Ovaj tekst ili jedan njegov dio preuzet je s internetskih stranica Matice hrvatske. Vidi dopusnicu Matice hrvatske.
Humska ploča
**Humska** ili **Humačka ploča** je ploča (10–11 .vek) ispisana ranim oblikom bosančice (sa primjesom od pet glagoljičkih slova) i staroslovenskim jezikom. Nađena je na Humcu pored Ljubuškog, Bosna i Hercegovina.

Humska ploča predstavlja najstariji ćirilski natpis na prostoru današnje Bosne i Hercegovine i pripada najstarijim južnoslovenskim natpisima. Spomenik je sačinjen od kamena-miljevine, ima dimenzije 68 x 59 x 15 cm, a sama ploča teška je 142 kg. Natpis ima tri reda postavljena spiralno u kvadratnu formu. Natpis još uvek nije potpuno rekonstruisan, jer je ploča stara i oštećena, a najveći problemi se javljaju oko ličnih imena Krsmir (ili Uskrsmir) i Bret, kao i naziva župe gde se vide tri slova *ruc* pa se pretpostavlja da je Vrulac.

Do 1958. bila je uzidana u pročelje franjevačkog samostana na Humcu koji je sagrađen 1867. godine. Danas se nalazi u franjevačkom muzeju u Humcu kod Ljubuškog

Natpis na Humačkoj ploči
------------------------

У име оца и сина и светаго духа. А се црква арханђела Михајла а зида ју К'рсмир' син Бретов жупи \*руц' и жена јего Павица.
**Prepis latiničnim slovima:**

> U ime otca i sina i svetago duha. A se crki arhanđela Mihajla, a zida ju K'rsmir' sin Bret', Župi ?run' i ženi jega Pavica.
> 
> 

Natpis nije moguće sa sigurnošću u potpunosti protumačiti zbog toga što su određena slova slabo ili nikako vidljiva uslijed raspada kamena. Postoje i različita tumačenja imena. Natpis na Humačkoj ploči govori o crkvi *arhanđela Mihajla* koju gradi određeni *K'rsmir'* (skračeno od *Uskrsmir* ili po drugom tumačenju *Krešimir*) sa ženom imena *Pavica* (Pravica ili Pribica). Ime *Bret* (možda i Sret) je skračeno od Brentislav ili Brečislav (odnosno Sretislav, Sretimir, Sreten, Sretko ako se ime protumači kao Sret). Najviše problema predstavlja ime tadašnje župe koje je Marko Vego protumačio 1956. godine kao Urun (Urumovača).

**Tumačenje po Marku Vegi:**

*U ime oca i sina i svetoga duha. Ovo je crkva arhanđela Mihajla, a zida je Uskrsmir sin Bretov, u župi Urun i ženi njegovoj Pavica.*

Izvori
------

1. ↑  Jovan Deretić, *„Kratka istorija srpske književnosti Arhivirano 2014-01-11 na Wayback Machine-u"* ( *Stara književnost*)

Vanjske veze
------------

***Humačka ploča*** na Wikimedijinoj ostavi


|  |  |
| --- | --- |
|  | ***Portal Bosna i Hercegovina***  |
**Frank D. Bean** (20. 5. 1942) je američki sociolog, profesor i direktor Centra za istraživanja o imigraciji, populacije i javne politike (engl. ) na Kalifornijskom univerzitetu u Irvineu. Bean je došao u Irvin 1999. godine, nakon rada na Univerzitetu u Teksasu i u Indijani. Posjeduje doktorat iz sociologije koji je stekao na Univerzitetu Duke. Autor i urednik više od 150 naučnučkih članaka i poglavlja odnosno 18 knjiga, Beanova istraživanja se fokusiraju na međunarodne migracije, neovlašćene migracije, američke imigracione politike i demografiju američke Hispano populacije.

Knjige
------

* *Paradoks raznolikosti: Migracija i Color Line u 21. veku u Americi* (koautor: Jenifer Lee), New York, Russel Sage, 2010
* *Američke novajlije i dinamika raznolikosti* (koautor: Gillan Stevensom), 2003
* *Imigracija i prilika: rasa, etnička pripadnost i zapošljavanje u SAD* (koautor: Stephanie Bell-Rose), 1999

Spoljašnje veze
---------------

* kratak opis Beana
* UCI škola socijalnih naučnika Arhivirano 2012-08-05 na Archive.is-u
* Center for Research on Immigration, Population and Public Policy
Sepp Blatter, 2009. godine
**Joseph "Sepp" Blatter** (10. ožujka 1936.) osmi je i trenutni predsjednik FIFA-e. Za predsjednika je izabran 8. lipnja 1998. naslijedivši Dr. João Havelangea iz Brazila.

Životopis
---------

Sepp Blatter je rođen u Vispu u kantonu Valaisu, Švicarska, a diplomirao je u Švicarskoj prije dobivanja bakalaureata u "HEC Lausanne-u", udruženoj poslovnoj školi Sveučilišta Lausanne.

Njegova duga i razna povijest uključuje položaje poput glavnog člana Odnosa s javnošću turističke agencije Valaisan u Švicarskoj i glavnog tajnika Švicarskog saveza [Hokej na ledu|hokeja na ledu]]. Uz to, bio je i upravitelj športskog vremena i odnosa s javnošću tvrtke Longines S.A. te bio uključen u organizaciju Olimpijskih igrara 1972. i 1976. godine. Ranih 1970-ih, Blatter je izabran za predsjednika Svjetskog društva prijatelja remena, organizacije koja je pokušavala spriječiti žene da mijenjaju obješene pojase sa ženskim čarapama. 

Od 1975. godine, Blatter je radio u FIFA-i, najprije kao tehnički upravitelj (1975.-1981.), zatim kao glavni tajnik (1981.-1998.), a nakon toga i predsjednik FIFA-e od 1998. godine. Ponovo je izabran za predsjednika 2002. godine, pobijedivši Issa Hayatoua u izborima, kao i 31. svibnja 2007. iako ga je nominiralo samo 66 od 207 člana FIFA-e. Ovo je možda i učvrstilo tvrdnje o nogometnoj korupciji koja je stalno povezana s njim za vrijeme predsjedanja FIFA-om.

Sepp Blatter je 2007. godine uvršten u englesku nogometnu Kuću slavnih, u posebnu kategoriju nogometnih veleposlanika. 29. travnja 2009. japanska vlada je najavila da će Blattera nagraditi velikim kordonom Reda izlaska sunca (eng. *Order of the Rising Sun*; jap. 旭日章, *Kyokujitsu shō*).

Izvori
------

1. ↑  „Biografija predsjednika FIFA-e". FIFA. Arhivirano iz originala na datum 2010-05-02. Pristupljeno 18. veljače 2009..
2. ↑  „Independent.co.uk". Arhivirano iz originala na datum 2009-12-06. Pristupljeno 2012-07-27.
3. ↑  *The Guardian* blog
4. ↑  Independent.ie
5. ↑  „Blatter spreman za treći mandat u FIFA-i". BBC Online. 2. travnja 2007.. Pristupljeno 3. travnja 2007..
6. ↑  „JapanToday.com". Arhivirano iz originala na datum 2011-06-05. Pristupljeno 2012-07-27.

Vanjske poveznice
-----------------

***Sepp Blatter*** na Wikimedijinoj ostavi

* FIFA - predsjednik Arhivirano 2011-06-15 na Wayback Machine-u, FIFA.com

| * p
* r
* u
Predsjednici FIFA-e |
| --- |
| Robert Guérin (1904. – 1906.) • Daniel Burley Woolfall (1906. – 1918.) • Jules Rimet (1921. – 1954.) • Rodolphe Seeldrayers (1954. – 1955.) • Arthur Drewry (1955. – 1961.)  Sir Stanley Rous (1961. – 1974.) • João Havelange (1974. – 1998.) • Joseph S. Blatter (1998. – 2015.) • *Issa Hayatou* (*2015. – 2016.*) • Gianni Infantino (2016. – *danas*) |  |
| *Italik* označava vršitelja dužnosti |
**Milan Antonić** (Loznica, 13. mart 1976) je srpski televizijski i pozorišni glumac.

Biografija
----------

Milan Antonić je rođen u Loznici 13. marta 1976. godine. Glumu je diplomirao na Akademiji Umetnosti u Beogradu u klasi profesorke Mirjane Karanović 1999. godine. Član je dramskog ansambla Pozorišta na Terazijama.

Prve uloge je ostvario u Jugoslovenskom dramskom pozorištu u predstavi Saloma u režiji ukrajinskog reditelja Romana Viktjuka.  Poznat je po ulogama u televizijskim serijama Siniše Pavića. Sinhronizovao je veliki broj crtanih filmova kao i tursku igranu seriju Polje lala, koja je emitovana na TV Pink.

Filmografija
------------

|  |
| --- |
| **Filmografija glumca Milana Antonića** |
| God. | Naziv | Uloga |
| 1990-te |
| 1999. | Porodično blago | majstor |
| 2000-te |
| 2004 - 2006. | Stižu dolari | Veselin Šćepanović |
| 2007. | Šumska škola |  |
| 2010-te |
| 2010. | Na slovo, na slovo |  |
| 2011. | Samo večeras | profesor |
| 2010-2012. | Bela lađa | Automehaničar / Svirčević |
| 2012. | Šumska škola 2 |  |

Izvori
------

1. ↑  Milan Antonić - Biografija Arhivirano 2012-07-05 na Wayback Machine-u, Pristupljeno 12. 4. 2013.

Spoljašnje veze
---------------

* Milan Antonić na sajtu IMDb
* Milan Antonić biografija Arhivirano 2012-07-05 na Wayback Machine-u
Koordinate: 41° 22′ 00" SGŠ, 22° 28′ 00" IGD

**Arazlija** (mak. *Arazli*, tur. *Arazlı*) je naselje u Republici Makedoniji, u jugoistočnom delu države. Arazlija je naselje u okviru opštine Valandovo.

Prirodni uslovi
---------------

Arazlija je smeštena u jugoistočnom delu Republike Makedonije. Od najbližeg grada, Valandova, naselje je udaljeno 15 kilometara severozapadno.

Naselje Arazlija se nalazi u istorijskoj oblasti Bojmija. Naselje je položeno u južnoj podgorini planine Plavuš, na približno 320 metara nadmorske visine. Južno od naselja pruža se dolina reke Vardar.

Mesna klima je izmenjena kontinentalna sa značajnim uticajem Egeja (žarka leta).

Stanovništvo
------------

Arazlija je prema poslednjem popisu iz 2002. godine bila bez stanovnika.

Većinsko stanovništvo u naselju bili su Turci (spontano se iselili u maticu posle Drugog svetskog rata), a pretežna veroispovest mesnog stanovništva islam.

Izvori
------

* Popis u Makedoniji 2002. - Knjiga 10.

Spoljašnje veze
---------------

* www.valandovo.gov.mk Zvanična stranica opštine Valandovo

  


| p • r • uNaseljena mesta opštine Valandovo |
| --- |
| **Valandovo** • 
Ajranlija • 
Arazlija • 
Bajrambos • 
Balinci • 
Baraklija • 
Bašalija • 
Bašibos • 
Brajkovci • 
Buluntulija • 
Vejselija • 
Gradec • 
Grčište • 
Dedeli • 
Đulelija • 
Josifovo • 
Kazandol • 
Kočulija • 
Marvinci • 
Pirava • 
Plavuš • 
Prsten • 
Rabrovo • 
Sobrija • 
Tatarlija • 
Terzelija • 
Udovo • 
Čalaklija • 
Čestevo |  |
**Daniel Costantini** (Marseille, 31. listopada 1943.) je umirovljeni francuski rukometaš i reprezentativac te bivši trener te izbornik rukometne reprezentacije Francuske.

Costantinijeva rukometna karijera bila je obilježena s 25 godina igranja u klubu Stade Marseillais Université Club, za kojg je potpisao još 1949. kao junior, a umirovio se 1973. S klubom je osvojio jedno juniorsko prvenstvo i tri seniorska, a zaradio je i ukupno 10 nastupa za reprezentaciju. 

Nakon umirovljenja 1973. Costantini je ostao u Marseilleu kao trener svog kluba i to punih 12 godina, kada je, 1985. godine, preuzeo reprezentaciju. U gotovo 20 godina na mjestu izbornika, Costantini je uspio etablirati Francusku kao rukometnu silu i uspio je složiti reprezentaciju u kojoj su igrale igračke legende kao što su Jackson Richardson, Stéphane Stoecklin i Bruno Martini, ali i dio kasnije Onestine generacije - Omeyer, Bertrand Gille, Jérôme Fernandez. Nakon samo 7 godina rada, Cnstantini je 1992. u Barceloni uspio osvojiti prvu medalju na međunarodnom natjecanju za Francusku. Radilo se o brončanoj medalji s Olimpijskih igara. Upravo po tome, reprezentacija je dobila nadimak *Les Bronzés*. Sljedeće godine, Costantini je osvojio i srebro na svjetskom prvenstvu u Švedskoj. 

Ipak, 1995. godina bila je prekretnica kako za Constantinija tako i za reprezentaciju. *Les Barjots* (*Luđaci*), koji su nadimak dobili po stilu igre, a okosnicu istih činili su Denis Lathoud, Jackson Richardson i Frédéric Volle, osvojili su svjetsko zlato u Islandu 1995. i tako započeli uspješnu seriju francuske reprezentacije. Costantini je u sljedećih 6 godina osvojio još jedno 4. mjesto na Olimpijadi i jednu svjetsku broncu, a kulminacija njegova mandata na klupi bilo je Svjetsko prvenstvo 2001. u Francuskoj. Costantinijeva momčad furiozno je iskoristila domaći teren i na turniru ostvarila sve pobjede i sa stopostosnim učnikom osvojila svoje drugo svjetsko zlato. 

Ipak, to je označilo i smjenu generacija (dobar dio Costantinijevih *Barjotsa* se reprezentativno umirovio), a sa svojim igračima otišao je i Costantini, kog je zamijenio Claude Onesta, koji će još više unaprijediti francuski rukomet. Nakon odlaska iz reprezentacije, Costatini se povukao iz rukometa te danas radi kao novinar i komentator specijaliziran za rukometne analize.

***Daniel Costantini*** na Wikimedijinoj ostavi

| * p
* r
* u
Sastav Francuske  na  IHF Svjetskom prvenstvu 2001. – 1. mjesto |
| --- |
| 
* 1 Gaudin
* 2 Fernandez
* 4 Dinart
* 5 G. Gille
* 6 B. Gille
* 8 Narcisse
* 9 Anquetil
* 10 Golić
* 11 Girault
* 12 Martini
* 13 Puigségur
* 16 Omeyer
* 17 Richardson
* 18 Abati
* 19 Cazal
* 20 Plantin
* Izbornik: Costantini

 | Francuska |


|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 194824897
* ISNI: 0000 0000 0018 8438
* SUDOC: 034390774
* BNF: cb12515107d (podaci)

 |