recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Arhipelag San Blas** (španjolski: *Archipiélago de San Blas* ili *Archipiélago de Guna Yala*, *Archipiélago de las Mulatas*) je arhipelag na sjeverozapadu
Paname.

Historija i karakteristike
--------------------------

Pozicija arhipelaga u Karipskom moru
To je skupina od 378 otoka i hridi raštrkanih na površini od 259 km² u Karipskom moru.

Arhipelag administrativno pripada Regiji Guna Yala - domorodačkih indijanaca Cuna.

Većina otoka je nenaseljena, ali je 49 većih naseljeno. Na njima živi oko 50,000 Cuna u malim naseljima po kolibama pokrivenim slamom. 
Bave se tradicionalnim ribarstvom i branjem voća (kokosi) za vlastite potrebe.

Cune u posljednje vrijeme dopuštaju turistima da posjete poneke otoke uz malu naknadu.

Na jednom od većih otoka - Chichime, postoji i hostel u kom se može prespavati s visećim mrežama za cijenu od 10 američkih dolara (uz uključenu hranu).

Povezano
--------

* Regija Guna Yala
* Cuna

Izvori
------

1. 1 2 3  „*San Blas Islands of Panama*" (engleski). San Blas Islands. Pristupljeno 1.2.2023.
2. 1 2  „*Exploring Panama’s Hidden Gem: The San Blas Archipelago*" (engleski). The lovely Escapist. Pristupljeno 21.1. 2023.

Vanjske veze
------------

***San Blas (arhipelag)*** na Wikimedijinoj ostavi

* *San Blas Islands of Panama* ()
***Popiół i diament*** (sh. *Pepeo i dijamant*) je roman poljskog književnika Jerzyja Andrzejewskog objavljen 1948. godine. Nastao je na temelju kraće priče o advokatu koji za vrijeme Drugog svjetskog rata završi u nacističkom koncentracionom logoru, a koju je Andrzejewski počeo pisati 1946. godine. Godinu dana kasnije je proširio u roman pod naslovom *Zaraz po wojnie* (Poslije rata), originalno objavljen 1947. u časopisu *Odrodzenie*, da bi knjiško izdanje i novi naslov dobio godinu dana kasnije. Radnja je smještena u provincijski gradić u Poljskoj nekoliko dana prije završetka rata i prikazuje nekoliko likova koji se pokušavaju ponovno započeti život u novim okolnostima. Glavni je protagonist Maciej Chelmnicki, mladi pripadnik tajne antikomunističke organizacije koji je dobio naređenje da izvrši atentat na Stefana Sczczuku, funkcionara komunističke Poljske radničke partije. Nakon objavljivanja je roman, zbog nastojanja da objektivno prikaže poratni sukob vladajućih komunista sa poljskim antikomunistima, došao pod udar režimske kritike koja mu je spočitavala odstupanje od načela socrealizma i nedostatak "optimistističkog prikaza poljske budućnosti". Andrzejewski je te kritike ozbiljno shvatio, te je 1950. objavio tekst *Notatki. Wyznania i rozmyślania pisarza* u kome se pokajnički odriče romana, te potom objavio novu verziju u skladu sa skladu sa staljinističkom dogmom. Nekoliko godina kasnije, nakon što je u Poljskoj nakon Staljinove smrti komunistički režim počeo djelomično labaviti kontrolu nad sadržajem književnih djela, originalna verzija je poljskom sineastu Andrzeju Wajdi poslužila kao predložak za njegov znameniti film *Pepeo i dijamanti*.

Vanjske veze
------------

* popiół◀︎▷diament Arhivirano 2016-01-09 na Wayback Machine-u – interaktywna gra inspirowana treścią powieści
Sir Thomas Herbert
**Sir Thomas Herbert** (Yorkshire, 1606. – York, 1682) bio je engleski putopisac i historičar.

Biografija
----------

Rođen je u Yorkshireu, a studirao je na univerzitetima Cambridge i Oxford. Od 1647. bio je član kraljevskog društva Karla I sve do njegova pogubljenja. U ranijoj dobi uspostavio je kontakte s perzijskom ambasadom i putovao je diljem Irana, nakon čega je objavio svoje putopise. Na putovanjima je pokušavao dešifrirati klinasto pismo sa glinenih pločica u Mezopotamiji i Perzepolisu. Tokom prvog građanskog rata bio je gorljiv pristaša parlamenta, pa je pristupio novoj kraljevskoj vojsci koja nije sumnjala u njegovu lojalnost. Mišljenja oko Herbertove predanosti kralju Karlu I variraju i predmet su rasprave. Godine 1678. izdao je djelo *Threnodia Carolina* na temu zadnje dvije godine života Karla I.

Izvori
------

1. ↑  Thomas Herbert[*mrtav link*]

Vanjske veze
------------

* Djela Thomasa Herberta Arhivirano 2012-10-14 na Wayback Machine-u

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 44605253
* LCCN: n85086832
* ISNI: 0000 0001 1631 9698
* GND: 104137541
* SUDOC: 066965241
* BNF: cb15345200z (podaci)
* BNE: XX1664779

 |
**George Atwood** (London, listopad 1745. – London, 11. jula 1807.), bio je engleski fizičar, matematičar i inovator.

Biografija
----------

Rođen je u Westminsteru, a točan nadnevak njegova rođenja nije poznat. Pretpostavlja se da je rođen malo prije krštenja 15. oktobra 1745. Pohađao je lokalnu školu. Godine 1765. pohađa koledž Trinity Univerziteta u Cambridgeu, gdje je diplomirao 1769. Iste je godine za svoj rad dobio Smithovu nagradu, što mu je donijelo status fellowa pa je na koledžu počeo i predavati. Od 1776. član je Kraljevskog društva. Godine 1784. objavio je udžbenik *A Treatise on the Rectilinear Motion* u kojemu je opisao stroj koji je kasnije po njemu dobio ime. Taj stroj ilustrirao je Newtonov prvi zakon gibanja. Godine 1804. objavio je analizu temeljnih zakona fizike. Bio je također i poznati šahist čije je umijeće pamćenja vlastitih i tuđih partija – pored ostalih i vodećega šahista onoga doba Philidora – ostavilo vrijedni historijski zapis budućim naraštajima. 
Djela je objavio u Philosophical Transactions of the Royal Society, za što je dobio Copleyevu medalju Kraljevskog društva.

Vanjske veze
------------

* Natuknica u Arhivu Kraljevskog društva[*mrtav link*]
* Encyclopedia.com – George Atwood (biografija) ()
* School of Mathematics and Statistics / University of St Andrews, Scotland – George Atwood (biografija) ()
***Shine On, Harvest Moon*** je popularna američka pjesma iz 1909. za koju je muziku komponirao Jack Norworth, a tekst njegova supruga Nora Bayes. Tekst govori o mladiću koga djevojka prilikom izlaska želi napustiti jer se boji mraka, pa on moli Mjesec da pruži svjetlosti. Napravljena je za brodvejsku muzičku reviju Ziegfeld Follies. Ubrzo nakon toga je stekla veliku popularnost, te su je u kasnijim decenijama izvodili brojni izvođači.

Popularnost pjesme se posebno odrazila na Hollywood, koji ju je često koristio u svojim filmovima. Poznati animator Dave Fleischer je po njoj 1932. napravio istoimeni film. Godine 1939. su je Laurel i Hardy (Stanlio i Olio) otpjevali u svom filmu *Leteći vragolani*, a 1944. je poslužila za naslov biografskog filma posvećenog Norworthu i Bayes. Osmogodišnja Britney Spears je izvodila istu pjesmu u TV-seriji *Mickey Mouse Club*.

U britanskoj popularnoj kulturi se često koristi za muzička referenca za prijeratni period. Kao primjeri se mogu navesti BBC-jeva TV-serija *Pennies from Heaven* iz 1978. godine, ITV-ova TV-serija *Shine on Harvey Moon* iz 1982. godine, te popularni sitcom *Allo allo* u čijoj su je epizodi *Swan Song* (sezona 8) u duetu izveli Kirsten Cooke (kao Michelle Dubois) i Arthur Bostrom (kao Officer Crabtree), te Carmen Silvera kao Madame Edith u odjavnoj špici.
***Nepodnošljiva lakoća postojanja*** (češki: ) je roman koji je napisao Milan Kundera, češki pisac koji je živio u egzilu u Francuskoj, a koji je prvi put objavljen 1984. Radnja se odvija oko dvije žene, dva muškarca i psa tijekom praškog proljeća čehoslovačke historije 1968. Iako je napisan još 1982. roman je objavljen tek dvije godine kasnije, na francuskom prijevodu *L'Insoutenable légèreté de l'être*. Izvorni češki tekst je objavljen iduće godine.

Roman je stekao hvalospjeve kritičara i popularnost, te je 1988. po njemu snimljen i istoimeni film koji je režirao Philip Kaufman.

Radnja
------

Radnja se odigrava u Pragu kasnih 1960-ih i početkom 1970-ih. Istražuje umjetnički i intelektualni život češkog društva, od praškog proljeća pa sve do sovjetske invazije Čehoslovačke 1968. kao i njenim posljedicama: bijeg i egzil protagonista na sigurnija područja. Glavni su likovi: Tomáš, kriurg; njegova supruga Tereza, fotografkinja koja sluti da ju suprug vara; Tomášova ljubavnica Sabina, slobodoumna umjetnica; Franz, švicarski profesor na sveučilišti i Sabinin ljubavnik; Šimon, Tomášov otuđeni sin iz ranijeg braka.

Eksterni linkovi
----------------

* SparkNotes
* Criterion Collection - esej kojeg je napisao Michael Sragow
* Esej kojeg je napisao Giuseppe Raudino

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 296223570
* GND: 4304713-0
* BNF: cb155206103 (podaci)

 |
*The Light of Asia*
***Prem Sanyas***, također poznat i pod naslovom ***Die Leuchte Asiens*** (sh. *Svjetlost Azije*) je njemačko-indijski crno-bijeli nijemi historijski film snimljen 1925. u režiji Franza Ostena i Himansua Raija. Radnja se temelji na epu britanskog književnika Edwina Arnolda i opisuje život drevnog indijskog princa Gautame Siddharte, odnosno Bude, čiji lik tumači sam Rai. Uz Raija je nastupila i njegova supruga Seeta Devi, koja je izradila i scenografiju. Film je sniman na lokacijama u Lahoreu (današnji Pakistan) uz pomoć maharadže od Jaipura koji je filmskoj ekipi "posudio" hiljade svojih vojnika kao statiste. *Prem Sanyas* je različito dočekan u dvije zemlje; u Indiji ga je publika odbacila, ali je u Njemačkoj dočekan s dobrim kritikama. Prema novinskim izvještajima je i britanski kralj George V (tadašnji indijski suveren) sa odobravanjem pogledao film. Osten je usprkos svega nastavio suradnju sa Raijem te mu nekoliko godina kasnije pomogao osnovati prvi indijski filmski studio Bombay Talkies.

Uloge
-----

* Seeta Devi: *Gopa*
* Himansu Rai: *Gautama*
* Sarada Ukil: *Kralj Suddhodhana*
* Rani Bala: *Kraljica Maya*
* Profulla Roy

Vanjske veze
------------

* *Prem Sanyas* na sajtu IMDb
* Silentfilm.org Arhivirano 2006-04-29 na Wayback Machine-u
* Spicevienna.org Arhivirano 2007-09-27 na Wayback Machine-u, *Prem Sanyas*
Za istoimeni bend, vidite članak Ni Liv (bend).

***Ni liv*** (sh. *Devet života*) je norveški crno-bijeli ratni film snimljen 1957. u režiji Arnea Skouena. Temelji se na knjizi *We Die Alone* britanskog publicista i ratnog veterana Davida Howartha i prikazuje stvarne događaje vezane uz pripadnike Kompani Linge, jedinice norveških komandosa koja je pod britanskim pokroviteljstvom djelovala u Norveškoj pod njemačkom okupacijom u Drugom svjetskom ratu. Protagonist, čiji lik tumači Jack Fjeldstad, je Jan Baalsrud, komandos koji je 1943. godine zajedno sa grupom suboraca poslan sa zadatkom da uništi njemački kontrolni toranj na sjeveru zemlje. Radnja prikazuje kako grupa postaje žrtvom izdaje, a Baalrsud jedini ostane na slobodi, te pokušava stići do granice neutralne Švedske, pri čemu mu poteškoće zadaju ne samo Nijemci, nego i nepristupačni teren, vremenske prilike i snježno sljepilo. *Ni liv* je duboko impresionirao kritičare, te je sljedeće godine prikazan na Kanskom festivalu. U televizijskoj anketi 1991. godine je proglašen najboljim norveškim filmom svih vremena.

Uloge
-----

* Jack Fjeldstad - Jan Baalsrud
* Henny Moan - Agnes
* Alf Malland - Martin
* Joachim Holst-Jensen - Bestefar
* Lydia Opøien - Jordmoren
* Edvard Drabløs - Skolelæreren
* Sverre Hansen - Skomakeren
* Rolf Søder - Sigurd Eskeland
* Ottar Wicklund - Henrik
* Olav Nordrå - Konrad
* Alf Ramsøy - Ivar, kjelketrekker
* Jens Bolling - Alfred, kjelketrekker
* Per Bronken - Ole, kjelketrekker
* Grete Nordrå - Stenografen
* Lillebil Nordrum - Sykepleiersken

Izvori
------

* Howarth, David (1955). *We Die Alone: A WWII Epic of Escape and Endurance*. Collins. ISBN 978-1-59921-063-6.

Vanjske veze
------------

* *Ni Liv* na sajtu IMDb
* *New York Times* review from 1959[*mrtav link*]
***Night Court*** je bio američki televizijski sitcom koji se originalno emitirao na NBC-u od januara 1984. do maja 1992. Mjesto radnje je bila noćna smjena suda ma Manhattanu, kojim je predsjedao mladi, neortodoksni sudac Harry Stone (koga je tumačio Harry Anderson).

*Night Court* je stvorio humorist Reinhold Weege, poznat po ranijem radu na nagrađivanoj seriji *Barney Miller* 1970-ih i 1980-ih. Iako su mnogi očekivali da će *Night Court* biti slična serija, pogotovo špto se bavila čuvarima zakona u New Yorku, ispostavilo se da je *Night Court* daleko neozbiljnija i ležernija serija.

Serija je umjesto klasičnih zapleta vezanih za komedija situacije često skretala u slapstick i komediju apsurda, a u jednoj epizodi se tako kao branjenik pred sudom našao Will E. Coyote, lik kojota iz popularnog animiranog filma.

Kao i neki drugi sitcomi, i Night Court je bila specifična po tome što je glavni lik - sudac Harry Stone - bio u mnogo čemu zasjenjen sporednim likom (fenomen koji američki TV-historičari nazivaju Fonziejev sindrom). U slučaju *Night Courta* taj lik je bio Dan Fielding, seksom opsjednuti tužitelj. John Larroquette je četiri godine zaredom dobio Emmyja za tu ulogu, što se nikada prije ni poslije nije dogodilo u historiji te nagrade.

Među likovima u seriji je bila i porodica Wheelerovih (a gospodina Wheelera je tumačio Brent Spiner), koji su se predstavljali kao hickovi iz Zapadne Virginije, a u stvarnosti su bili ilegalni doseljenici iz Jugoslavije.

Usprkos toga, serija je bila dovoljno popularna da opstane na programu čak osam sezona. U to vrijeme je bila poznata po čestim promjenama glumačke ekipe, tako da su samo tri glumca opstala svih osam sezona. Neke od tih promjena su bile uzrokovane smrću glumaca - Selma Diamond je umrla od raka pluća, a Florence Hallop, angažirana kao njena zamjena je godinu dana kasnije umrla od raka dojke, što je izazvalo glasine o prokletstvu serije.

Eksterni linkovi
----------------

* *Night Court* on TVLand.com Arhivirano 2009-03-14 na Wayback Machine-u
**Private Media Group, Inc.** je kompanija za proizvodnju i distribuciju zabave za odrasle što uključuje časopise, DVD-ove, odnosno streaming usluge preko Interneta i mobilnih telefona.

*Private* je osnovana u Stockholmu u Švedskoj godine 1965. od strane Betha Miltona Sr. kao prvi evropskim časopis koji je sadržavao eksplicitno, tj. hard pornografske saržaje. Početkom 1990-ih je njegov sin Berth Milton, Jr. sjedište kompanije premjestio u Sant Cugat del Vallès u Barceloni, iako je službeno inkorporirana u američkoj državi Nevada. Pod njegovim vodstvom je Private počeo proizvoditi pornografske filmove, pri čemu je brzo stekao reputaciju kako zbog sklonosti da se koristi novim tehnologijama kao što su DVD i Internet, tako i zbog velike količine novca ulaganih u pojedine filmove. Godine 1999. je postala prva kompanija specijalizirana za zabavu za odrasle s čijim se dionicama trguje na NASDAQ-ovoj burzi.

Izvori
------

1. ↑  Morais, Richard (6 June 1999). „Porn goes public". Forbes. Pristupljeno 8. XI 2014.

Vanjske veze
------------

* Službeni veb-sajt

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 135096784
* ISNI: 0000 0001 1516 1489

 |
*Za ostala značenja, vidi Show Boat (razvrstavanje).*
***Show Boat*** je američki mjuzikl u dva čina iz 1927. godine za koga je muziku napisao Jerome Kern, a libreto i tekst Oscar Hammerstein II. Temelji se na istoimenom romanu Edne Ferber iz 1926. godine. Radnja se odvijala na plovećem kazalištu na rijeci Mississippi od 1880-ih do 1920-ih. Mjuzikl je premijerno izveden na Broadwayu u produkciji Florenza Ziegfelda 19. decembra 1927.

Smatra se jednim od najvažnijih mjuzikala u historiji, prije svega zato što je imao "epsku" radnju, odnosno bavio se ozbiljnim društvenim temama poput siromaštva, rasizma na američkom Jugu nasuprot dotadašnjih "laganih" i neozbiljnih i eskapističkih opereta, unijevši u žanr mjuzikla dotada nevjerojatnu količinu socijalnog realizma. Originalna postava je također bila važna po tome što je razbila dotadašnju rasnu segregaciju na Broadwayu, onosno bila prvi kazališni komad u kome su crnci i bijelci istovremeno nastupali na pozornici.

Pjesme iz tog mjuzikla - kao *Ol' Man River* i *Can't Help Lovin' Dat Man* - su kasnije postali veliki hitovi, i često su obrađivani od brojnih renomiranih izvođača. Mjuzikl je od strane Hollywooda ekraniziran tri puta - 1929. godine (temeljen na romanu, ali s dijelom pjesama iz mjuzikla); 1936. godine (crno-bijela verzija) i 1951. godine (verzija u boji).

Iako se smatra jednom od najvažnijih djela američke kulture 20. vijeka, danas je često predmet kritičara koji mu zamjeraju da se prema afroameričkim likovima odnosi na za današnje standarde neprimjeren i politički nekorektan način, a kao primjer se navodi korištenje izraza "nigger" u originalnom libretu.

Eksterni linkovi
----------------

* *Show Boat* na Internet Broadway Database
* Information about the musical
* PBS.org info about Show Boat Arhivirano 2009-02-02 na Wayback Machine-u
* Scena.org analysis of the show
* History of the show
* *Show Boat* images
* Post-Gazette information and timeline for *Show Boat* Arhivirano 2011-06-28 na Wayback Machine-u
* Detailed list of major productions[*mrtav link*] Ovrtur.com

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* GND: 30021605X

 |
**Miroslav Sinčić** (Račice, Buzet, 22. veljače 1937.) je hrvatski književnik, novinar, publicist, urednik, nakladnik, prosvjetni i društveno angažirani djelatnik. Živi u Puli. Piše pjesme na čakavštini i književnom hrvatskom te prozu (putopise, kratke priče i dr.). Među najznačajnijim je predstavnicima suvremenog hrvatskog pjesništva.

Studirao je u Rijeci gdje je diplomirao na Pedagoškom fakultetu. Radio je u prosvjetnim i kulturnim ustanovama. Potom je radio u pulskom dnevniku Glasu Istre, gdje je bio novinarom, tijekom tih dvaju desetljeća je bio i urednikom i glavnim urednikom (1991.-1992.). Umirovio se 1993. godine. Nakon toga je pokrenuo privatni nakladnički projekt. Osim Glasa Istre, uređivao je časopise Istru i Istarski mozaik.

Pripada naraštaju hrvatskih pisaca s Istre koji je 1960-ih svojim stvarateljstvom skrenuo pozornost na sebe. Radi se o valu književnika koji je afirmirao hrvatsku književnu djelatnost u Istri nakon drugog svjetskog rata. Sam njegov književni rad je počeo 1954. godine. Iako tradicionalan, njegova tradicionalnost ne pripada onoj koja potiče samoizolaciju. Sinčićev rad nije oblikovao samo istarski Sjever, nego prije svega - grad (Buzet). Redovni je sudionik susreta čakavskih pjesnika Istre Verši na šterni.

Bio je članom Upravnog odbora Čakavskog sabora u sastavu iz 1969. godine. Iste godine je postao članom Društva hrvatskih književnika. Uz književnike Alda Klimana, Stjepana Vukušića, Tatjanu Arambašin, Daniela Načinovića i prvog izabranog predsjednika Borisa Biletića, bio je jedan od članova Inicijativnog odbora i organizatora Osnivačke skupštine Istarskog ogranka Društva hrvatskih književnika, održane u Puli 2. srpnja 1990. godine.

11 godina poslije, odnosno desetljeće nakon što se ugasio tradicionalni istarski narodni kalendar Jurina i Franina, Sinčić je preuzeo stvar u svoje ruke, pa je obnovio izlaženje tog lista, kojeg danas izdaje njegova izdavačka kuća "Reprezent" s adresom u Račicama kraj Buzeta.

Djela
-----

* Bavul, zbirka pjesama, 2005.
* Gradovi i obzori: putopisni zapisi suvremenih hrvatskih autora iz Istre (izabrao: Antun Milovan, sastavio: Boris Domagoj Biletić), 2006.
* Vrisci i poljupci, zbirka pjesama, 2010.

Pjesme su mu izašle u antologiji *Korablja začinjavca* Zvane Črnje i Ive Mihovilovića, *Hrvatsko pjesništvo Istre 19. i 20. stoljeća - Istarska pjesmarica* Mirjane Strčić, antologiji čakavskog pjesništva 20. stoljeća *Tusculum* , prireditelja Milorada Stojevića, antologiji Borisa Biletića *I ča i što i kaj: iz suvremene hrvatskoistarske lirike*,

Izvor
-----

* Reprezent Arhivirano 2011-06-16 na Wayback Machine-u Pogovor Borisa Domagoja Biletića knjizi Bavul
* GKC Pula Arhivirano 2010-03-07 na Wayback Machine-u Promocija zbirke pjesama Miroslava Sinčića i izložba Zlatka Sirotića
* Reprezent Arhivirano 2011-06-16 na Wayback Machine-u Miroslav Sinčić
**Nije lako sa muškarcima** je jugoslovenski film izdan 18. ožujka 1985. godine, danas često repriziran.

Radnja
------

Gordana Diklić je sredovječna razvedena žena, zaposlena kao arhitektica. Majka je triju tinejdžerica - Ane, Tanje, i Milice. Život joj nije nimalo lak, mora zarađivati za svoju obitelj, brinuti se za kćeri, a usto i psu bernandincu, Bilu, treba pružiti toplinu doma. Ukratko, trudi se održati život koliko-toliko normalnim.

Jednog ljeta odluči otići sama na more, na tri tjedna. Isplanirala je da Ana otiđe na odmor sa svojim dečkom, Tanja da otiđe sa školom u sklopu ekskurzije, a najmlađa Milica da ode sa ocem. Psa je trebala čuvati susjeda Marta. Međutim, svi ti planovi bivaju otkazani raznim spletovima okolnosti, koji se zbivaju jedan za drugim. Tako Anu ostavlja dečko zbog smiješne sitnice, Tanjina škola odluči ne održati ekskurziju zbog nedovoljnog broja prijavljenih učenika, Miličin tata mora na rad u Alžir ("usred pustinje"), a susjeda Marta otkriva da ima alergiju na pse.

Majka zbog svake kćeri kojoj je otkazano ljetovanje mijenja rezervacije u hotelu Adriatic. U posljednjem pozivu recepcioneru spominje čak i psa, zbog čega definitivno izgubi svaku šansu da provede odmor u hotelu. Tanja tada predlaže da odu u kamp, što njezine sestre podrže. Njihova mama se usprotivi, no na kraju pristaje. Tamo se javljaju brojne simpatične dogodovštine i nezgode: gospođu Diklić opeče meduza dok se kupa u društvu svojih kćeri, poslije 2 sata čeka u redu za tuširanje, a kad napokon dođe do tuša, nestaje vode, i slično.

U međuvremenu dobija telegram od bivšeg muža Miloša, u kojem joj poručuje da ga posjeti u bolnici. Ona prevali kakvih 500 km da dođe do Beograda, da bi joj u bolnici Miloš rekao da se ponovno ženi, i to trideset godina mlađom strankinjom. Gospođu Diklić to jako šokira. Jedan doktor, gospodin Sekulović, primijetio je njezinu uznemirenost, pa ju ponudi čašom vode. Ona mu potom u ordinaciji ispriča što je se dogodilo, te ju on poslije odveze autom do doma.

Gospođa Diklić se u trenu sprijatelji sa doktorom Sekulovićem. Doma ostaje nekoliko dana, a poslije, zahvaljujući svojim kćerima dođe u jedan otmjeni hotel, gdje su sobu one same rezervirale. Nekom slučajnošću, u tom hotelu odsjeda i doktor Sekulović. Do povratka kući dogode se još mnoge zgode.

Uloge
-----

| Glumac | Uloga |
| --- | --- |
| Milena Dravić | Gordana Diklić |
| Ljubiša Samardžić | Doktor Ivan Sekulović |
| Ana Simić | Ana |
| Branka Katić | Tanja |
| Dubravka Mijatović | Milica |
| Velimir Bata Živojinović | Doktor Miloš |
| Milivoje Mića Tomić | Jovan 'Džon' Dimitrijević |
| Tatjana Lukjanova | Komšinica Marta |
| Zoran Cvijanović | Aca |
| Taško Načić | Recepcioner Pera |
| Boro Stjepanović | Šef restorana |
| Zoran Jovanović | Stanislav |
| Feđa Stojanović | Službenik u kampu |
| Janez Vrnovec | Šef |
| Gordana Les | Kolegica na poslu |
| Selena Stanković | Šveđanka |
| Vojka Ćordić | Bolničarka |
| Boro Begović | Čovjek na plaži |
| Vladimir Perišić | Dječak na plaži |
**Bitka kod Fontenoya** odigrala se 11. maja 1745. godine između francuske vojske sa jedne i savezničke vojske sa druge strane. Bitka je deo rata za austrijsko nasleđe i završena je pobedom Francuza.

Bitka
-----

Francuzi (oko 50.000) pod maršalom Mauricom Saksonskim štitili su kod Fontenoya opsadu tvrđave Tournai. Njihovo desno krilo se kod utvrđenog Antoinga naslanjalo na reku Scheldtu. Između Antoinga i Fontenoya bila su podugnuta 4 reduta, a kod Fontenoya i Gaurain-Ramecroixa po jedan. Glavnina pešadije bila je raspoređena iza reduta, a konjica pozadi pešadije. Saveznici (Holanđani, Britanci, Hanoveranci i Austrijanci) imali su ukupno oko 52.000 ljudi pod komandom Williama od Cumberlanda. Nastupali su sa istoka radi deblokade Tournaia. Dana 11. maja napali su francuske položaje kod Fontenoya. Napadi njihovih krila nisu uspeli. U centru je Cumberland prikupio glavninu anglo-hanoverske pešadije u jednoj koloni radi napada između šume i Fontenoya. Ona je probila francusku prvu liniju, ali je zaustavljena pred drugom. Tada je Maurice Saksonski napao konjicom anglo-hanoversku kolonu i uz podršku artiljerije je razbio. Ostaci su se povukli prema Vezonu. Gubici: Francuzi 7200, saveznici 10-12.000. Posle ove bitke, cela zapadna Belgija bila je u rukama Francuske.

Vidi još
--------

* Rat za austrijsko nasleđe
* Bitka kod Fontnoa (841)

Izvori
------

* Vojna enciklopedija, tom 3 (5)

Spoljašnje veze
---------------

***Bitka kod Fontenoya*** na Wikimedijinoj ostavi

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 315686604
* LCCN: sh85050181
* GND: 4459170-6
* BNF: cb119531497 (podaci)

 |
**Nijemi krik** (eng. *Silent Scream*) je američki propagandni film o abortusu, autora dr Bernarda Natansona iz 1984. godine.

Film prikazuje tok abortusa na 12 nedelja starom ljudskom fetusu preko ultrazvuka. Film sugerira da ljudski fetus doživljava bol i neugodnost tokom zahvata. Film se prikazivao u velikom broju država i kao sredstvo propagande protiv ženskog prava na odluku o zadržavanju trudnoće. Pogledao ga je i američki predsjednik Ronald Reagan u Bijeloj kući. Autor filma je američki lekar Bernard Natanson, koji je dugo godina bio jedan od vodećih aktivista za legalizaciju pobačaja. Lično je izvršio hiljade abortusa. Nakon što je ultrazvuk dobio veću primjenu u prenatalnoj medicini, postao je aktivista protiv abortusa. U sklopu toga je snimio ovaj dokumentarni film.

U Hrvatskoj je taj film bio prikazivan u školama na satovima vjeronauka, ali je 2004. povučen zbog prigovora da je sadržaj neprimjeren mlađim uzrastima.

Znanstvena javnost žestoko je kritikovala ovaj film između ostaloga i zato što sugerira da fetus od 12 nedelja oseća bol, iako je fetalni nervni sustav dovoljno zreo za percepciju boli tek oko 20. nedelje.

Eksterni linkovi
----------------

* Nijemi krik - kompletan film (na engleskom)
* Nijemi krik - zvaničan sajt
* Nijemi krik Arhivirano 2007-10-30 na Wayback Machine-u
* Ministartvo predložilo...[*mrtav link*]
* Kome smeta Nijemi krik[*mrtav link*]
***Prodana nevjesta*** (češki: ) je komična opera u tri čina za koju je muziku komponirao Bedřich Smetana, a libreto napisao Karel Sabina, poznata kao prvo značajnije operno djelo na češkom jeziku.

Smetana ju je napisao motiviran nastojanjem da dokaže kako se Česi mogu ravnopravno natjecati s drugim narodima po svojim kulturnim dostignućima. Radnja je smještena u jedno češko selo, i prikazuje kako se dvoje mladih ljubavnika - Jenik i Marenka - nastoje vjenčati, odnosno spriječiti Marenkine roditelje da je udaju za bogataševog sina Vašeka. Opera, u koju je Smetana unio mnogo elemenata češke narodne muzike, je premijerno prikazana 1866. godine, ali bez velikog uspjeha, te ju je Smetana prerađivao sve do 1870. kada je dobila svoj konačni oblik. Uspjeh je postigla tek nakon Smetanine smrti, kada su je otkrile brojne ugledne operne kuće, a danas predstavlja jedno od klasičnih opernih djela 19. vijeka.

Nekoliko puta je bila adaptirana za film, pri čemu je najpoznatija njemačka verzija *Die verkaufte Braut* u režiji Maxa Ophülsa.

Vanjske veze
------------

***Prodaná nevěsta*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Die verkaufte Braut* Public domain copy of Max Ophüls 1932 film at Internet Archive.
* Supraphon Details of a 2009 CD reissue of 1952 recording; includes link to a full libretto in English

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 316388212
* GND: 4204226-4
* BNF: cb13919380t (podaci)
* NKC: aun2006373493

 |
Kazani na Željeznici
**Željeznica** je rijeka u središnjoj Bosni i Hercegovini, pritoka rijeke Bosne.

Nastaje od Godinjskog i Hrasničkog potoka. Oba potoka izviru u podnožju planine Treskavice i spajaju se kod naselja Turovi, općina Trnovo. Ušće Željeznice u rijeku Bosnu se nalazi u Sastavcima, na zapadu Sarajevskog polja. Dužina rijeke je 26,9 km.

Njene pritoke su:

* Crna Rijeka koja izvire ispod obronaka Jahorine i Trebevića, a u Željeznicu se ulijeva kod Trnova
* Rijeka Bijela koja je desna pritoka rijeke Željeznice, izvire ispod obronaka Jahorine i Trebevića, a u Željeznicu se ulijeva kod naselja Kijevo.
* butmirska Tilava (Kasindolska rijeka)
* hrasnička Večerica.

Najatraktivnije mjesto u kanjonu Željeznice su Kazani. Na ovom lokalitetu voda je dugim nizom godina, jakim kretanjem i materijalom koji nosi, izdubila u svom dnu, u stjenovitoj podlozi, okrugla udubljenja, kazane – lonce, te se ima utisak kao da na tim mjestima voda ključa. Kazani su duboki od pola do jednog metra, promjera 30 do 70 centimetara, i često se susreću u koritu rijeke. Ovaj vrijedan prirodni fenomen ujedno predstavlja značajnu turističku atrakciju.

Željeznica čitavim svojim tokom protiče kroz najnaseljeniju i najindustraliziraniju regiju Bosne i Hercegovine – Sarajevsku regiju. Zbog toga, a i zbog izostanka brige o okolišu, rijeka je jedna od najzagađenijih rijeka u zemlji. 
Na Željeznici je napravljeno vještačko jezero za potrebe hidro-elektrane s instaliranom snagom od 6,5 MW, u selu Bogatići. Puštena je u pogon 1947 god.

Ribolov
-------

Rijeka Željeznica je od 70-ih do početka 90-ih godina bila bogata ribom i u njoj je bilo moguće uhvatiti: mladicu, potočnu pastrmku, lipljena, kljena, mrenu, škobalja. Danas su te vrste ribe gotovo nestale u Željeznici. Neadekvatnim postojećim zakonom o ribolovu te nemarom *takozvanih ribolovaca* prema ribljem fondu rijeke, doveli su do nestanka mladice, i istrebljenju potočne pastrmke i lipljena. Rijeka Željeznica ima terene pogodne za upražnjavanje svih tehnika ribolova. Po proporcijama i obliku rijeke najuspješnije se lovi na varalice i udicom na plovak (na dozvoljene vrste riba tom tehnikom). Također ima i dosta dijelova rijeke koji su idealni za mušičarenje.

Vanjski linkovi
---------------

***Željeznica (pritoka Bosne)*** na Wikimedijinoj ostavi


1. ↑  Rijeka Željeznica - sarajevo.co.ba
2. ↑  Rijeka Željeznica - bistrobih.ba
***Prosjaci i sinovi*** je jugoslavenska dramska serija snimljena 1971. u režiji Antuna Vrdoljaka i originalno emitirana 1984. na programu Radiotelevizije Zagreb u okviru mreže JRT. Temelji se na istoimenom romanu Ivana Raosa i prikazuje zgode i nezgode nekoliko generacija obitelji prosjaka, galantara i torbara rodom iz Imotske krajine. Režiju je potpisao Antun Vrdoljak. Njeno emitiranje - originalno predviđeno za 1972. godinu - je spriječeno nakon sloma Hrvatskog proljeća, kada se držalo da je sadržaj previše blagonaklon prema tada službeno proskribiranom hrvatskom nacionalizmu. Serija je zbog toga završila u "bunkeru" te je prvi put prikazana tek dvanaest godina kasnije, kada je stekla ogromnu popularnost, a s vremenom i kult-status. Uloga Matana Potrke je postala jedna od najpoznatijih i najpopularnijih u karijeri Rade Šerbedžije.

Radnja
------

Potomstvo divendide Prpe predvodi na početku serije Kikaš (Fabijan Šovagović), koji i nakon sloma Austro-Ugarske monarhije nastavlja tradicionalni prosjački zanat svoga roda, zarađujući kruh svagdašnji ne lopatom i rukama nego sa svoga ramena. Dok je Kikaš bio *stara garda*, koja je obilazila sela svog kraja, njegov unuk Matan odlazi u Zagreb i širi svoju "struku" po srednjoj Europi. Arhineprijatelj djeda Kikaša bio je Škiljo iz Zagvozda, Matan ima svoju *dektivu* odnosno *puliciju*.

Uloge
-----

* did Kikaš - Fabijan Šovagović, tvrd ali pravedan
* unuk Matan Špalatrin - Rade Šerbedžija (kao odrasli)  
 Stjepan Puljić (kao mladi, Potrka)
* Zlatka Vrtirepka - Vlasta Knezović
* Jokaš - Milan Srdoč
* Nuša - Iva Marjanović
* Doktor - Antun Kujavec
* Poprda - Biserka Alibegović
* Podlivoguz - Zlatko Madunić
* Livoguza - Zdenka Trach
* Divac - Špiro Guberina
* Copac - Zvonko Lepetić
* Šunje - Ilija Ivezić
* Dektiva - Uglješa Kojadinović
* baba Anđuka - Tana Mascarelli
* don Pava - Miloš Kandić
* don Petar - Nikola Car
* Antiša - Mladen Crnobrnja
* Iviša, Matanov brat - Mustafa Nadarević
* Šalom - Ivo Fici

Kao statist (glumi seosko dijete) se u seriji pojavljuje kasniji poznati hrvatski nogometaš i državni reprezentativac, Ivan Gudelj.

Vidi još
--------

* *Žuti, žuti kanarinac*, TV-komedija emitirana 1969. godine koja je poslužila kao ispočetka neuspjeli pilot za *Prosjake i sinove*

Vanjske veze
------------

* *Prosjaci i sinovi* na sajtu IMDb
***Prva kornjača Biroa zapisa*** (pojednostavljeni kineski: ; tradicionalni kineski: ; pinyin: *Cèfǔ Yuánguī*) je kineska enciklopedija, odnosno najveća enciklopedija sastavljena u doba dinastije Song. Predstavlja posljednju od *Četiri velike knjige Songa*, od koje su prethodne tri izdane u 10. vijeku.

Njen originalni naziv je bio *Kazivanje o monarsima i službenicima u prethodnim dinastijama* ali je kasnije preimenovana u *Yuangui*, što je značilo kornjačin oklop za proricanje, i *Cefu*, carsko skladište literature. Rad na knjizi je otpočeo 1005. a završio 1013. pod Wang Qinruom i brojnim drugim učenjacima. Bila je, slično kao i prethodne tri knjige, podijeljena na 1000 tomova, ali je sadržajem bila dva puta veća od Carskih zapisa Taiping ere te je bila druga po rangu u zbirci Siku Quanshu. U njoj je bilo 9,4 miliona riječi (ili kineskih slova), a sadržavala je brojne političke eseje, autobiografije vladara i njihovih podanika, memorandume i dekrete.

Literatura
----------

* Hu, Wenjie, "Cefu Yuangui" ("Prime Tortoise of the Record Bureau"). Arhivirano 2007-09-29 na Wayback Machine-u *Encyclopedia of China*, 1st ed.
* Kurz, Johannes. "The Compilation and Publication of the Taiping yulan and the Cefu yuangui", in Florence Bretelle-Establet and Karine Chemla (eds.), Qu'est-ce qu'écrire une encyclopédie en Chine?. Extreme Orient-Extreme Occident Hors série (2007), 39-76.

Vanjske veze
------------

* Cefu yuangui "The Prime Tortoise of the Record Bureau" — Chinaknowledge.de.
**Vila Real** je grad i općina od 51,850 stanovnika na sjeveru Portugala u Regiji Sjeverni Portugal i Istoimenom distriktu u kom je administrativni centar.

Geografske karakteristike
-------------------------

Vila Real se nalazi na ušću rijeka Corgo i Cabril,, udaljen 115 km sjeveroistočno od Porta i 435 od Lisabona.

Historija
---------

Osnivanje tog mjesta pripisuje se kralju Denisu (zbog tog se i zove kraljevski), jer mu on 1289. dodijelio povelju vile. 
Kralj Manuel I dodijelio mu je novu povelju 1515. 
Od 1835. je administrativni centar distrikta, a status grada dobio je 1925.

Znamenitosti
------------

Historijski centar sa gotičkom katedralom, podignutom za vladavine Joãa I 1427. još uvijek ima karakter srednjovjekovnog grada.
Pored grada nalazi se barokna palača *Solar de Mateus*, koji je sagradio talijanski arhitekt Niccolò Nasoni u prvoj polovici 18. vijeka.

Privreda
--------

Vila Real je danas administrativno-trgovački centar poljoprivrednog kraja, koji je poznat po grožđu za Vino Porto, maslinama, žitaricama, krompiru i voću.

U samom gradu ima malih pogona drvne, kožarske i prehrambene industrije.
Okolica je rudarski kraj u kom se iskapa; kositar, olovo, volfram, željezna ruda i crpi mineralna voda.

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5 6 7  „Vila Real Municipality in Vila Real District" (engleski). City Population. Pristupljeno 18.02.2024.
2. 1 2 3 4 5 6 7  „Vila Real" (engleski). Infopedia. Pristupljeno 18.02.2024.

Vanjske veze
------------

***Vila Real*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Municipio de Vila Real* (službene stranice) ()
***Nostalgija*** (ruski: ) je sovjetsko-italijanski igrani film koga je 1983. režirao Andrej Tarkovski. Protagonist je suvremeni sovjetski historičar koji u Italiji istražuje život ruskog kompozitora koji je tamo živio u 18. vijeku. Tarkovski je tokom snimanja došao u otvoreni sukob sa sovjetskim vlastima, zbog čega je odlučio da ostatak života provede na Zapadu.

Radnja
------

Tema filma su lutanja i maštarije jednog Rusa koji u Italiji traga za svojim zemljakom - za kompozitorom iz 18. veka Zasnovskim, u čijem se jednom pismu može pročitati „ideja o tome da se ne vraćam u otadžbinu koja me ubija". Iskustvo tog muzičara se paralelno proteže sa iskustvom intelektualca iz filma ali i sa iskustvom samog režisera.

Junak filma, Gorčakov, prepun je oduševljenja za lepotu italijanskog kulturnog predanja i za lepotu pejzaža ali sve to na kraju i dovodi u sumnju i negira - ne odlazi u muzej da vidi Frančeskovu sliku „Madona". Odbija takođe i da na bilo koji način opšti sa devojkom prevodiocem, bilo da je to reč, poezija ili seks. Suprotstavlja joj nemogućnost opštenja, nepredvidivost poezije i sveobraznost ruske duše nedostupne jednom evropejcu.

Vanjske veze
------------

* *Nostalgija* na sajtu IMDb
* *Nostalgija* na AllMovie-u ()

| * p
* r
* u
Andrej Tarkovski |
| --- |
| 
* Filmografija
* Nagrade

 |
| kaorežiser | 

|  |  |
| --- | --- |
| Cjelovečernji filmovi | 
* Ivanovo djetinjstvo
* Andrej Rubljov
* Solaris
* Ogledalo
* Stalker
* Nostalgija
* Tempo di Viaggio
* Žrtva

 |
| Studentski filmovi | 
* Ubice
* Danas neće biti odsustva
* Parni valjak i violina

 |

 |
| Scenariji | 
* Koncentrat
* Hoffmanniana

 |
| Knjige | 
* Prikazano vrijeme
* Martirolog (dnevnik)

 |
| Djela o Tarkovskom | 
* Moskovska elegija
* Dan u životu Andreja Arseneviča

 |

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 198703873
* LCCN: no2016021696
* GND: 7683485-2
* SUDOC: 073414123
* BNF: cb16457706d (podaci)
* BNE: XX4824075

 |
*Za ostale upotrebe, v. Sponzoruša.*

***Sin senos no hay paraíso*** (doslovno: "Bez grudi nema raja") je kolumbijsko-američka telenovela produkcijske kuće Telemundo, snimana tokom 2008. i 2009. godine. Temeljila se na kolumbijskoj TV-seriji *Sin tetas no hay paraíso* iz 2006. godine, koja se pak temeljila na istoimenom romanu kolumbijskog istraživačkog novinara Gustava Bolivara iz 2005. godine koji je, pak, inspiraciju pronašao u stvarnim ličnostima i događajima.

U Srbiji se tokom 2008. i 2009. emitovala na Televiziji Košava pod naslovom ***Sponzoruše***.

Sinopsis
--------

Ovo je priča o Katalini, mladoj devojci skromnog porekla, koja je spremna na sve kako bi pobegla od siromaštva i ostvarila svoje snove. 
Njena majka Hilda, vredna žena koja nije u mogućnosti da svojoj deci omogući luksuz, troši bezgraničnu energiju da bi izgurala svoju decu na pravi put. Međutim, uprkos njenim naporima, Bajrona i Katalinu muči ogroman nesklad između potreba i mogućnosti.

Bajron, umoran od situacije u kojoj se nalazi, povodi se ekstravagantnim svetom mafije i narkodilera i postaje plaćeni ubica. S druge strane, Katalina je lepa ali ne i ostvarena devojka. Po ugledu na svoje drugarice želi da zarađuje na najlakši način - prostitucijom. Međutim, jedna stvar je sprečava u tome - male grudi.

Cesika, njena najbolja drugarica, ušla je u svet prostitucije sa dobro osmišljenim planom. Ona regrituje, odabira i vodi grupe privlačnih žena narko-dilerima i za to zarađuje novce. Uz njenu pomoć Katalina svesno ulazi u taj posao zahvaljujući kome uspeva da ostvari svoje ambicije, ugrađuje silikone i izvlači se iz siromaštva.

Međutim, sve to propratiće mnoštvo poniženja, emotivnih padova i razočaranja koja će prouzrokovati niz tragedija, kako u Katalininom, tako i u životima osoba koje najviše voli.

Uloge
-----

| Glumac: | Uloga: |
| --- | --- |
| Karmen Viljalobos | Katalina |
| Katerine Sijačoke | Hilda |
| Marija Fernanda Jepez | Džesika |
| Fabijan Rios | Albejro |
| Huan Dijego Sančez | Bajron |
| Ajlin Muhika | Lorena |
| Gregorio Pernija | Titi |
| Giljermo Pintanilja | Martinez |
| Alehandra Pinzon | Paola |
| Karolina Sepulveda | Himena |
| Karolina Betankourt | Vanesa |
| Linda Baldrić | Natalija |
| Laura Londonjo | Lina |
| Sofija Stamatiades | Hulijeta |
| Roberto Mateos | Hose Migel Kardenas |
| Gabrijel Poras | Fernando Rej |
| Danilo Santos | Kardona |
| Ramiro Meneses | Ramiro |
| Ali Humar | Moron |
| Huan Pablo Šak | Maurisio Kontento |
| Cezar Mora | Marsijal |
| Edmundo Troja | Antonijo |
| Fransisko Bolivar | Hota |

Eksterni linkovi
----------------

* Página oficial de *Sin Senos No Hay Paraíso* Arhivirano 2009-01-17 na Wayback Machine-u
* Arhivirano 2010-02-24 na Wayback Machine-u
***Puss Gets the Boot*** (Maca je dobila otkaz) je kratak animirani crtani film, proizveden u Tehnikolor tehnici i premijerno emitovan u bioskopima 10. februara, 1940 godine od strane MGM. Producent crtanog filma je bio Rudolf Ajsing a, reditelji i scenaristi Vilijam Hana i Džozef Barbera, muziku je napisao Skot Bredli. Animatori su: Karl Urbano, Toni Pabijan, Džek Zender, Pit Burns i Bob Alen. Na početku crtanog filma samo je naznačen natpis „Rudolf Ajsing Produkcija". Nisu napomenute ostale osobe zadužene u proizvodnji crtanog filma. Crtani film je značajan po prvoj pojavi likova koji će kasnije dobiti ime „Tom i Džeri", isti će se pojaviti u preko 110 crtanih filmova, od kojih će sedam dobiti oskara za najbolji kratak animirani film. Naime *Maca je dobila batine* je prvi nominovani crtani film, ipak on je izgubio od drugog MGM crtaća pod nazivom: *Mlečni Put*. Nominacija ovog crtanog filma za oskara je razlog zbog kojeg je Fred Kvimbi producent MGM-ovog studija za animacije dao zeleno svetlo proizvodnji čitave serije crtanih filmova o Tomu i Džeriju.

Zanimljivosti
-------------

* U dužini većoj od devet minuta ovo je najduži Tom i Džeri crtani film ikada napravljen.
* Jedino ovaj crtani film nema indikacije o autorskom pravu tako da postoji pretpostavka da je u javnom vlasništvu.

Spoljašnje veze
---------------

* *Puss Gets the Boot* na sajtu IMDb
**Hidroelektrana Grabovica** nalazi se na rijeci Neretvi, 13 km. nizvodno od Jablanice, Bosna i Hercegovina. Puštena je u rad 1982. godine.

Bosna i Hercegovina je zemlja koja ima potencijale za razvoj obnovljive i neobnovljive energije. Trenutno je takvo stanje da je korištenje neobnovljivih izvora u punoj snazi dok je otpočelo korištenje obnovljivih izvora kao što su: sunce, vjetar i minihidroelektrane.

### Akumulacija i brana

Područje sliva rijeke Neretve s energetskog gledišta je jedno od najznačajnijih u Bosni i Hercegovini. Morfologija terena u području sliva i neravnomjerne padavine prouzrokuju u zimskom i proljetnom periodu nagle pojave velikih voda sa znatnim proticajima. Srednji prirodni godišnji proticaj u Mostaru je 197,4 m ³/ sec.

Akumulacija HE Grabovica nastala je izgradnjom betonske brane visoke 60 m i prostire se dužinom od oko 11 km od brane u naselju Grabovica do odvodnih kanala HE Jablanica u naselju Jablanica. Akumulacija je izduženog oblika sa izrazito malom širinom, tako da se uglavnom nalazi u kanjonu srednje Neretve.

Brana HE Grabovica je betonska gravitaciona brana. U tijelu brane nalaze se 2 prelivna polja sa evakuacionim tunelima, temeljni ispust, dvije ulazne građevine, kontrolna galerija, te potrebni uređaji i instrumenti za tehničko osmatranje. Svi evakuacioni organi imaju zajedničku bučnicu za rasipanje energije.

Temeljni ispust služi za evakuaciju velikih voda i totalno pražnjenje akumulacije. Temeljni ispust je izveden u obliku tunela promjera 4,4 m i dužine 122 m koji je lociran ispod montažnog platoa na lijevom boku brane sa ispuštanjem vode u zajedničku bučnicu.

Radi obezbjeđivanja sigurnosti brane, održavanja objekata i preljevnih organa u funkcionalnom stanju, vrši se uklanjanje i zbrinjavanje plutajućeg čvrstog otpada koji se nakupi na profilu brane (aktivnosti se provode po potrebi i u normalnom režimu rada elektrane).

Plutajući čvrsti otpad akumulira se u akumulaciji kao rezultat djelovanja lokalnih zajednica, privrednih subjekata u okruženju i stanovnika, te njihovog odnosa prema okolini i vodi, kao i bujičarskih efekata vodotoka koji gravitiraju prema akumulaciji. Ovaj otpad nije rezultat proizvodnog procesa niti drugih aktivnosti u hidroelektranama, a hidroelektrane ne mogu uticati na njegovo nastajanje u bilo kojoj formi.

Karakteristike
--------------

* Tip objekta - pribranska sa gravitacionom betonskom branom visokom 60 m. Elektrana je preko 220 kV razvodnog postrojenja priključena na elektroenergetski sistem Bosne i Hercegovine.
* broj agregata: 2
* instalirana snaga: 117 MW
* tip turbine: Kaplan/Litostroj
* generator: Končar
* srednja godišnja proizvodnja: 334 GWh

Izvori
------

1. ↑  „HE Grabovica". Pristupljeno 6. 4. 2017.
2. ↑  Hidroelektrane na Neretvi - Pristupljeno 19.2.2024

***Hidroelektrana Grabovica*** na Wikimedijinoj ostavi
***Novi Guliver*** (rus. *Новый Гулливер*) je sovjetski crno-bijeli igrano-animirani film za djecu snimljen 1935. u režiji Aleksandra Ptuška, poznat kao jedno od prvih cjelovečernjih ostvarenja te vrste.

Predstavlja slobodnu adaptaciju Guliverovih putovanja engleskog pisca Jonathana Swifta. Protagonist, koga tumači Vladimir Konstaninovič Konstantinov, je mladi sovjetski pionir koji sanja kako dolazi u Liliput, zemlju patuljaka, u kojoj otkriva kako kapitalisti tlače radničku klasu, te im odlučuje pomoći. Ptuško, koji je godinama prije eksperimentirao s kombiniranjem filmske animacije i igranih scena, za film je koristio preko 3000 lutaka. Ptuškov film, koji su mnogi kasnije uspoređivali s radovima njegovom suvremenika Willisa O'Briena radovima u King Kongu, je doživio veliki uspjeh, kako u domovini, tako i u inozemstvu, gdje je dobio brojne pohvale. Ptuško je od poduzeća Mosfilm dobio vlastiti studio koji je prozvan "Ptuškov kolektiv", gdje je sljedećih godina radio brojna zapažena ostvarenja.

Mladom Konstantinovu je uloga Gulivera bila jedina u životu. Devet godina kasnije je za vrijeme drugog svjetskog rata poginuo kao pripadnik Crvene armije u borbama kod Talina.

Vanjske veze
------------

* *Novij Guliver* na sajtu IMDb
* More in-depth plot summary and analysis Arhivirano 2012-07-22 na Wayback Machine-u
* *Novij Guliver* na Big Cartoon DataBase
* «Новый Гулливер» на сайте Аниматор.ру
* «Новый Гулливер» на сайте «КИНОДЕПО» Arhivirano 2005-01-08 na Wayback Machine-u
* Операция Новый Гулливер

| * p
* r
* u
Filmovi koje je režirao Aleksandar Ptuško |
| --- |
| Filmovi | 
* Novij Guliver
* Zolotoj ključik
* Kamenij cvjetok
* Tri vstreči
* Sadko
* Ilja Muromec
* Sampo
* Alje parusa
* Skazka o potjeranom vremeni
* Skazka o care Saltane
* Ruslan i Ljudmila

 |
Koordinate: 43° 53′ 56" SGŠ, 17° 01′ 11" IGD

**Dragnjić** je naseljeno mjesto u Bosni i Hercegovini u opštini Glamoč koja pripada entitetu Federacija Bosne i Hercegovine. Na popisu stanovništva 1991. u njemu je živjelo 123 stanovnika.

Geografija
----------

Dragnjić se nalazi na samom jugu Glamočkog polja. Nalazi se ispod komca na nadmorskoj visini 950 m. Dragnjić se nalazi na vrhu gornjeg Glamočkog polja, ispod samih padina planine Cincar (2006 m), udaljen of Glamoča 25 km a od Livna 9 km. Polje se još u narodu zove Dragnjičko. To je kraško polje okrušeno nešto nižim brdima,koje potapaju u jesen tri bujna potoka - rječice oko samog Dragnjića,a to su: Tramošnjik na lijevoj strani sela, Trmak i Badanj na desnoj strani do Glamoča na kojem se nalazi 5 mlinova. U kasno proljeće ponori isuše polje veličine cirka 4x8km sa prosječnom dubinom oko 3-4m. Tada poraste bujna trava, koja se kosi i hrani stoku 7 sela do Glamoča i neka livanjska sela i Gornjeg Grada. Pošto je nadmorska visina nepovoljna za druge kulture osim ječma, ozimice i krompira, tu je jako razvijeno stočarstvo. U polju je sijeno za zimu, a po padinama Cincara nepregledni pašnjaci, puni cvijeta zvanog vrisak, po kojem zuje zlatne pčele i pune košnice čuvenog dragnjičkog meda.

Historija
---------

Ovi uslovi su doveli prve nomadske narode Ilire u ove krajeve, a spomen na njih su njihovi nadgrobni spomenici - ogromni kameni blokovi i gradine oko Dragnjičkog Polja. Poslije područje osvajaju Rimljani, a u sedmom vijeku dolaze Južni Slaveni sa kojima se asimiliraju zaostali Iliri i započinju zajednički život. Dolaskom Osmanlija mnogi prelaze na islam, kao i plemićka porodica Dural. Prelaskom na islam, kao veleposjednici, dobijaju titulu age i prezime se mijenja u Duralagić. Iz Dragnjića je čuveni Duralagić Meho koji je u 16. vijeku išao na mejdan bišćanskome banu da bi iz sužanjstva izbavio zarobljene Bošnjake i poštedio život banu, sa kojim se pobratio. Njegovi nasljednici (tri brata) odlaze u rat u tursku vojsku u 16. vijeku i postaju komadanti dobrovoljaca, koji su se zvali Đonlije, a komadanti Đonlage. Po povratku sa ratišta iz Budima, mjenja im se prezime u Đonlagići. Đonlagića je bilo u Dragnjiću i 1920. Reklo bi se, Dragnjić je Đonlagića starina, naseljen njihovim kmetovima i zetovima. Tu su vladali pravi komšinski odnosi. Nikad nije došlo do naconalnih ili vjerskih sukoba.

Stanovništvo
------------

|  |  |
| --- | --- |
| **Nacionalnost** | **1991.** |
| Srbi | 34 |
| Muslimani | 77 |
| Hrvati | 9 |
| Jugosloveni | 2 |
| ostali | 1 |
| Ukupno | 123 |

Privreda
--------

|  |
| --- |
|  |

U Dragnjiću se proizvodi čuveni livanjski masni sir.

Vanjske veze
------------