recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Šablon:Naseljeno mesto u kosovo =Vitomirica
**Vitomirica** (alb. ) je naselje u opštini Peć, Kosovo i Metohija, Republika Kosovo.

Geografija
----------

Vitomirnica je selo razuđenog tipa u Metohijskom podgoru, severoistočno od Peći do vodotoka reke Beli Drim. Atar naselja se nalazi na teritoriji katastarske opštine Vitomirica, površine 2.120 hektara. Ovo je jedno od najvećih sela u Metohiji.

Istorija
--------

Po narodnom predanju, selo je osnovao slovenski knez Vitomir čije su dvore i imanja potopile vode nastale od jezera nabujalog Belog Drima i Bistrice. Selo je podignuto na šikarama i močvarama, posle oslobođenja u I svetskom ratu. U njemu se naselilo oko 750 srpskih i crnogorskih domova koji su ga za dvadesetak godina pretvorili u jedno od najlepših sela Metohijske kotline.

Kada su 1941. Nemci okupirali Jugoslaviju i stvorili „Veliku Albaniju", albanski fašisti su popalili i raselili sva srpska i crnogorska sela u Metohiji. Jedan deo Vitomirice je odoleo toj najezdi i postao utočiište mnogim porodicama čije su kuće popaljene, a to je postalo i središte borbe protiv okupatora. Danas u selu skoro da više i nema srpskih i crnogorskih kuća, demografska struktura se naglo menja od 1945. godine, na štetu pravoslavnog stanovništva. Preostalo stanovništvo (120-150 srpskih i crnogorskih kuća) je raseljeno u Srbiju i Crnu Goru pred naletom novih okupatora (NATO) i opet istih njihovih pomagača. U toku je organizovanje povratka onih koji to mogu i žele. Formiran je Odbor za obnovu crkve, uređenje groblja i izgradnju parohijskog doma.

Kultura
-------

U selu je podignuta nova i lepa crkva u obliku trikonhosa sa kubetom. Zidana je od banjskog mermera i posvećena Sv. apostolu Luki jer su na Lučindan 1912. jedinice tadašnje crnogorske vojske oslobodile ovaj kraj od robovanja pod Turcima i njihovim mesnim izmećarima. Pored crkve je i lepo uređeno seosko groblje.

Demografija
-----------

Broj stanovnika na popisima:

* popis stanovništva 1948. godine: 1632
* popis stanovništva 1953. godine: 1930
* popis stanovništva 1961. godine: 2968
* popis stanovništva 1971. godine: 4248
* popis stanovništva 1981. godine: 5797
* popis stanovništva 1991. godine: 6384

| * p
* r
* u
Opština Peć |
| --- |
| Alagina Reka • Babiće • Barane • Belo Polje • Blagaje • Boge • Brežanik • Brestovik • Brolić • Bučane • Velika Jablanica • Veliki Štupelj • Vitomirica • Vragovac • Vranovac • Glavičica • Glođane • Goraždevac • Grabovac • Dobri Do • Drelje • Dubovo • Dubočak • Duganjive • Zagrmlje • Zahać • Zlopek • Jablanica • Jošanica • Klinčina • Kosurić • Kotradić • Košutane • Krstovac • Kruševac • Kućište • Labljane • Laz Belopać • Lipa • Lođa • Ložane • Lugađija • Ljevoša • Lješane • Ljubenić • Ljutoglava • Mala Jablanica • Mali Štupelj • Maljeviće • Milanovac • Nabrđe • Naklo • Nepolje • Novi Raušić • Novo Selo • Ozrim • Osoje • Pašino Selo • Pepiće • **Peć** • Pištane • Plavljane • Počešće • Radavac • Raušić • Rašić • Romune • Rosulje • Ruhot • Svrke • Siga • Trebović • Trstenik • Turjak • Ćuška • Hadžovići • Crni Vrh • Čelopek • Čungur • Škrelje |
*Za ostale upotrebe, v. Rabrovo (razvrstavanje).*

  
Koordinate: 41° 19′ 17" SGŠ, 22° 34′ 44" IGD
**Rabrovo** (mak. *Раброво*, tur. *Rabrova*) je naselje u Republici Makedoniji, u jugoistočnom delu države. Rabrovo je naselje u okviru opštine Valandovo.

Prirodni uslovi
---------------

Rabrovo je smešteno u jugoistočnom delu Republike Makedonije. Od najbližeg grada, Valandova, naselje je udaljeno kilometar istočno.

Naselje Rabrovo se nalazi u istorijskoj oblasti Bojmija. Naselje je položeno u dolini Anske reke, pritoke Vardara, na približno 150 metara nadmorske visine. 

Mesna klima je izmenjena kontinentalna sa značajnim uticajem Egeja (žarka leta).

Stanovništvo
------------

Rabrovo je prema poslednjem popisu iz 2002. godine imalo 274 stanovnika. Na popisu iz 1994. godine tu je živelo 269 stanovnika.

Većinsko stanovništvo u naselju su etnički Makedonci.

Pretežna veroispovest mesnog stanovništva je pravoslavlje.

Izvori
------

* Popis u Makedoniji 2002. - Knjiga 10.

Spoljašnje veze
---------------

* www.valandovo.gov.mk Zvanična stranica opštine Valandovo

  


| p • r • uNaseljena mesta opštine Valandovo |
| --- |
| **Valandovo** • 
Ajranlija • 
Arazlija • 
Bajrambos • 
Balinci • 
Baraklija • 
Bašalija • 
Bašibos • 
Brajkovci • 
Buluntulija • 
Vejselija • 
Gradec • 
Grčište • 
Dedeli • 
Đulelija • 
Josifovo • 
Kazandol • 
Kočulija • 
Marvinci • 
Pirava • 
Plavuš • 
Prsten • 
Rabrovo • 
Sobrija • 
Tatarlija • 
Terzelija • 
Udovo • 
Čalaklija • 
Čestevo |  |
Crkva Sv Ćirila i Metodija
**Busije** je prigradsko naselje u beogradskoj opštini Zemun. 
Formirano je 1997. godine kada je gradska opština Zemun (Beograd) prodala zemljište (1.300 placeva) za relativno nisku cenu uglavnom izbeglicama iz Hrvatske i BiH posle operacije Oluja, iako područje nema infrastrukturu i nije planirano za urbanu gradnju.

Pošto su stanovnici počeli da legalizuju svoje kuće, odlučeno je da će se uvesti plan za Busije u 2007. godini. Godine 2006. izgrađen je put, autobuska linija 702 Busije - Batajnica i crkva. U 2009. godini počela je sa radom i ambulata.

Jedna od karakteristika naselja je da ulice nose nazive po znamenitim ličnostima iz krajeva iz kojih su doselili njegovi stanovnici, kao što su: vladike Sv. Sava Trlajić i Simeon Zloković, pisci i hroničari Nikola Begović, Manojlo Grbić, Milan Radeka, Adam Pribićević, Stanko Opačić - Ćanica, dr Stanko Korać, Mirko Korolija, Ognjeslav Utješenović Ostrožinski, slikar Živko Stojsavljević, vojskovođa Svetozar Borojević i drugih. Zanimljivo je da stanovnici ovog naselja i dalje rađe upotrebljavaju brojčane nazive ulica.

Procenjuje se da Busije imaju oko 5.000 stanovnika (2008), od kojih su oko 80% izbeglice iz Hrvatske i BiH.

| * p
* r
* u
Gradske četvrti i prigradska naselja Zemuna |
| --- |
| Gradske četvrti | ***Gornji Grad*** (Gardoš • Železnička Kolonija • Kalvarija • Kolonija Zmaj • Novi Grad • Sava Kovačević • Sutjeska • Ćukovac) 
***Donji Grad*** (Zemunski Kej • Retenzija) |
| Prigradska naselja | 13. Maj • Altina • Vojni Put • Goveđi Brod • Zemun Polje • Kamendin • Mala Pruga • Nova Galenika • Plavi Horizonti |
| Ruralna naselja | Batajnica (Crveni Barjak • Šangaj) • Ugrinovci (Busije • Grmovac) |
**Anžuvinci** (francuski: *Maison capétienne d'Anjou-Sicile*, engleski: *House of Anjou*, talijanski: *Dinastia Angioini*) bio je naziv tri historijske dinastije koje su svaka u svoje vrijeme, vladale Kraljevinom Engleskom, Irskom Ugarskom, Poljskom, Napuljskim kraljevstvom, Kraljevinom Sicilijom i Jeruzalemskim Kraljevstvom. 

Prva od anžuvinska dinastija vladala je Engleskom od 1154. do 1485. od vremena Henrya II. do Richard III.

Historija
---------

Kad je Luj IX. kralj Francuske, pripojio svom domenu Anjou, darovao je taj posjed svom bratu Charlesu I (1266–1285). Tako je nastala francuska dinastija Anžuvinaca. Anžuvinci su osvojili Kraljevinu Siciliju i Napuljsko kraljevstvo, te postali vladari tih kraljevina.

Ženidbom kralja Karla II. sa unukom ugarsko-hrvatskog kralja Bele IV. *Anžuvinci* su postali pretendenti na hrvatsko - ugarsko prijestolje. Nakon smrti Andrije III Mlečanina 1301. godine, posljednjeg ugarsko-hrvatskog vladara iz dinastije Arpadovići, a uz pomoć pape i hrvatskih Bribirskih kneževa Šubića, za ugarsko-hrvatskog kralja proglašen je Karlo I. Robert iz dinastije Anžuvinaca.

Izvori
------

1. 1 2  „*Angevin Dynasty*" (engleski). Encyclopædia Britannica. Pristupljeno 7. 04. 2013.

Vanjske veze
------------

***Anžuvinci*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Angevin Dynasty* na portalu Encyclopædia Britannica ()
**Bitka na Gvozdu** ili **bitka na gori Gvozdu** se odigrala 1097. godine u današnjoj centralnoj Hrvatskoj između snaga hrvatskog kralja Petra Svačića na jednoj, te mađarskih snaga pod kraljem Kolomanom na drugoj strani, a koja je za rezultat, ovisno o tumačenju, prestanak postojanja Hrvatske kao samostalne države i/li početak hrvatske personalne unije s Mađarskom. 

Predstavljala je kulminaciju sukoba izazvanog izumiranjem hrvatske kraljevske dinastije Trpimirovića, odnosno nastojanjem mađarskih kraljeva iz dinastije Arpadovića da preko kraljice Jelene Lijepe, udovice kralja Dmitra Zvonimira preuzmu hrvatsku krunu. Tome se suprotstavio dio hrvatskog plemstva koji je 1093. za kralja izabrao Petra Svačića i pod čijim je vodstvom Jelenin brat, mađarski princ Almoš 1095. protjeran iz Slavonije. Međutim, iste godine je na mađarsko prijestolje došao Almošev brat Koloman koji je, osiguravši podršku pape Urbana II, pokrenuo pohod na Hrvatsku. Petar Svačić, čije je sjedište bilo u Kninu, je sa trupama krenuo na sjever kako bi mu se suprotstavio. 

Relativno oskudni izvori navode da je do sudara dviju vojski došlo u travnju ili svibnju 1097. na istočnim obroncima planine Gvozd. Bitka je završila mađarskom pobjedom i pogibijom Petra Svačića, koji je tako u povijest ušao kao posljednji narodni (hrvatski) vladar Hrvatske. Koloman je nakon toga osvojio Hrvatsku te se godine 1102. u Biogradu i službeno okrunio za hrvatskih kraljeva.

Neposredne posljedice bitke su u 19. stoljeću postale predmetom polemike, odnosno različitog tumačenja od strane mađarske i hrvatske historiografije. Dok su mađarski izvori navodi kako je Koloman Hrvatsku jednostavno osvojio i učinio običnom provincijom mađarske države, dotle su hrvatski izvori navodili da bitka nije imala odlučujući karakter te da je Koloman vlast preuzeo tek nakon sporazuma sa vodećim hrvatskim plemićima (poznatim kao Pacta Conventa), kojim se obvezao poštovati dotadašnje hrvatske zakone i običaje, odnosno Hrvatskom vladati kao zasebnim (i kao takvim nezavisnim) kraljevstvom. Takvo je tumačenje kasnije bilo temelj doktrine o hrvatskom državnom pravu koje je značajno utjecalo na hrvatsku politku 19. i 20. stoljeća. 

U svakom slučaju, bitka je ostavila traga na hrvatsku kulturu, prije svega što je Petru Svačiću, kao posljednjem vladaru, odata počast preimenovanjem Gvozda u Petrovu goru. Bitka na Gvozdu je kasnije evocirana u umjetničkim djelima kao što su slika Otona Ivekovića.
**Bugojanska grupa** je naziv za paravojnu formaciju, odnosno 19 pripadnika hrvatske ekstremne emigrantske organizacije Hrvatsko revolucionarno bratstvo (HRB) koji su u ljeto 1972. godine ušli na teritoriju tadašnje Jugoslavije s ciljem dizanja ustanka koji bi srušio tu državu, odnosno obnovio NDH. Akcija, koja je bila poznata pod šiframa **Operacija Raduša** i **Operacija Feniks**, započela je 20. juna 1972. kada je grupa - prethodno naoružana i obučena u logorima u Zapadnoj Njemačkoj - prešla tadašnju austrijsko-jugoslavensku granicu kod Dravograda, a nekoliko dana kasnije grupa je došla na predviđenu lokaciju na području planine Raduše u Centralnoj Bosni. Međutim, gotovo odmah je Bugojanska grupa postala predmetom opsežne sigurnosne operacije tadašnjih jugoslavenskih vlasti pod šifrom ***Raduša 72***; jugoslavenske vlasti su, prema nekim izvorima, radi akcije hvatanja mobilizirali 30.000 pripadnika JNA, milicije i Teritorijalne obrane SR BiH. Do 28. jula je u okršajima s Bugojanskom grupom poginulo 15 jugoslavenskih vojnika, teritorijalaca i milicionera, ali je i sama grupa likvidirana. Prema službenim podacima jugoslavenskih vlasti, 15 pripadnika Bugojanske grupe je poginulo u oružanim okršajima, a četvorica su zarobljeni i odvedeni na Vojni sud u Sarajevu. Trojica su osuđeni na smrt, a samo je jedan - Ludvig Pavlović - osuđen na 20 godina zatvora.

Akcija Bugojanske grupe je izazvala veliki publicitet u SFRJ, odnosno tadašnje vlasti su je iskoristile u propagandne svrhe kako bi hrvatsku političku emigraciju prikazili kao teroriste[*nedostaje referenca*]. O njoj je TV Sarajevo godine 1985. snimila mini-seriju *Brisani prostor*, a novinar Đorđe Ličina je napisao knjigu *Dvadeseti čovjek*. Usprkos toga, cijeli je događaj postao predmetom brojnih teorija zavjere, urbanih legendi i alternativnih tumačenja, pogotovo nakon raspada SFRJ. Među dijelom Hrvata, pogotovo u BiH, pripadnici Bugojanske grupe se smatraju herojima i mučenicima, a po Ludvigu Pavloviću je za vrijeme rata u BiH nazvano nekoliko jedinica HVO.

Pripadnici Bugojanske grupe
---------------------------

* Ambrozije Andrić
* Adolf Andrić
* Pavao Vegar
* Ilija Glavaš
* Đuro Horvat
* Vejsil Keškić
* Viktor Kancijanić (Kocijančić)
* Petar Bakula
* Ludvig Pavlović
* Mirko Vlasnović
* Ilija Lovrić
* Filip Bešlić
* Stipe Ljubas
* Vlado Miletić
* Vinko Knez
* Ivan Prlić
* Nikola Antunac
* Vilim Eršek
* Vidak Buntić

Literatura
----------

* *Dvadeseti Čovjek*, Đorđe Ličina, Centar za informacije i publicitet, Zagreb, (1979)
**Via della Conciliazione** je ulica u historijskom centru Rima, koja vodi od Trga sv. Petra (Vatikana) do Anđeoske tvrđave na zapadnoj obali Tibera.

Historija
---------

Inicijator gradnje ove ulice bio je Benito Mussolini koji je želio monumentalniji prilaz do Bazilike sv. Petra. On je i otvorio radove 28. oktobra 1936. u 9 sati ujutro odjeven u uniformu generala milicije, uz prisustvo brojnih ministara, prelata i građana.

Do 8. oktobra 1937. odnešeno je 600.000 m3 materijala iz porušenih građevina. Ulica je dovršena tek 1950. kad su montirana dva reda obeliska (ukupno 28) za uličnu rasvjetu. Zbog te nevelike ulice duge samo 500 metara u rimskom rionu Borgo morale su biti porušene brojne historijske zgrade između dotadašnjih ulica Borgo Vecchio i Borgo Nuovo (nekadašnja Alexandrina) i jedan lijepi trg (Scossacavalli). Neke su rekonstruirane na trasi nove ulice.

Ime nove ulice *Conciliazione* (dosl. pregovaranje) predložio je novinar Franco Franchi, u znak sjećanja na Lateranski ugovor između Papinske države i Kraljevine Italije.

Izvori
------

1. 1 2 3 4   „*Via della Conciliazione*" (talijanski). RomaSegreta. Pristupljeno 7. 4. 2018.
2. 1 2  „*Via della Conciliazione e dintorni (Rione Borgo) Roma*" (talijanski). Anna Zelli. Arhivirano iz originala na datum 2018-03-01. Pristupljeno 7. 4. 2018.

Vanjske veze
------------

***Via della Conciliazione*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Via della Conciliazione* ()

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 247416108
* LCCN: sh2017004220
* GND: 7531624-9

 |
Za ustavnopravno uređenje današnje Hrvatske, vidite članak Ustav Hrvatske.
**Hrvatsko državno pravo** je naziv za nacionalističku doktrinu koja je dominirala hrvatskom politikom u 19. i 20. vijeku. Prema njoj srednjovjekovna hrvatska država nikada nije prestala postojati, odnosno nije izgubila svoj samostalni državnopravni subjektivitet ulaskom u personalnu uniju s Mađarskom 1102. godine, odnosno sa Habsburgovcima godine 1527. Takvo tumačenje - koje je postalo temelj ideologije zvane pravaštvo - se koristilo kao argument u zahtjevima hrvatskih nacionalista da Hrvatska stekne autonomiju ili samostalnost od Habsburške Monarhije, odnosno teritorijalno integrira sva područja na kojima su živjeli Hrvati ili koja su u prošlosti bila dio hrvatske države. U svojem radikalnom obliku, doktrina hrvatskog državnog prava - za koju su se ponekad koristili i sinonimi kao **hrvatsko prirodno pravo** i **hrvatsko povijesno pravo** - je služila i kao temelj velikohrvatske ideologije. U Hrvatskoj se danas pod tim izrazom podrazumijevaju i činjenice koje citira preambula, odnosno Izvorišne osnove Ustava Republike Hrvatske.[*nedostaje referenca*]
**Hion** (grčki: ; 4. vijek pne.), sin Matrisov, je bio plemić iz starogrčkog grada Herakleja na obali Crnog mora. Bio je učenik Platona i atenskog govornika Izokrata. Godine 353. pne. je zajedno s Leonom, Euksenonom i drugim mladim plemićima Klearha, tiranina Herakleje. Većinu zavjerenika su Klearhovi tjelohranitelji ubili na licu mjesta, dok su ostali poslije pohvatani, mučeni i pogubljeni, a na vlast je došao još okrutniji Klearhov brat Satuiir.

Hion je također poznat po trinaest sačuvanih pisama, za koje dio historičara vjeruje da nisu autentična, odnosno da predstavljaju epistolarni roman sastavljen od platonista u kasnijim vijekovima.

Izvori
------

1. ↑  Memnon, *History of Heracleia*, 1; Justin, *Epitome of Pompeius Trogus*, xvi. 5

Bibliografija
-------------

* Smith, William (urednik); *Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology*, "Chion" Arhivirano 2005-11-09 na Wayback Machine-u, Boston, (1867)
* Anonymous; *Chion of Heraclea. A Novel in Letters*, I. During (translator), Göteborg, 1951
* Owen Rodkinson's review of "Pierre-Louis Malosse, Lettres de Chion d'Héraclée. 2004" in the Bryn Mawr Classical Review
* Pierre-Louis Malosse Arhivirano 2011-07-18 na Wayback Machine-u, Jacques Schamp, *Lettres de Chion d'Héraclée*. Salerne : Helios, 2004, XIV-115 p. (ISBN : 88-88123-07-5).
Kill all whites!

| Beli Amerikanci |
| --- |
| Ronald Regan Edgar Alan PoBendžamin Franklin Džon F. KenediGreta Garbo Čarls Lindberg Abraham LinkolnMark Tven Nil Armstrong Volt Dizni |
| Ukupna populacija: | {{{upopulacija}}} |
| Populacija: |  |
| Jezik: | američki engleski • španski • nemački |
| Religija: | Većinom protestansti, rimokatolicizam je najveća pojedinačna grupa. Ostali: pravoslavci, agnostici, ateisti, mormoni, jevreji, muslimani, budisti |
| Etnička grupa: |  |

**Beli Amerikanci** su kategorija građana SAD koji, prema definiciji Američkog popisnog biroa, „potiču od bilo kojih prvobitnih naroda Evrope, Bliskog Istoka ili severne Afrike. U tu grupu spadaju ljudi koji su se izjasnili kao belci ili napisali unose kao što su Irac, Nemac, Italijan, Libanac, Bliskoistočanin, Arapin ili Poljak." Kao i sve zvanične američke rasne kategorije, Beli Amerikaci imaju podgrupe „ne-Hispanoamerikanci ili ne-Latinoamerikanci" i „Hispanoamerikanci i Latinoamerikaci", a ovu potonju grupu u najvećem broju čine beli Meksikanci ili Kubanci. Izraz „kavkasci" se često naizmenično upotrebljava sa izrazom „belac", mada ta dva izraza tehnički nisu sinonimi.

Nemci (16,5%), Irci (11,9%), Englezi (9,0%), Italijani (5,8%), Francuzi (4%), Poljaci (3%), Škoti (1,9%), Holanđani (1,6%), Norvežani (1,5%) i Šveđani (1,4%) su deset najvećih grupa Belih Amerikanaca. Belci su predstavljaju većinu stanovništva, sa ukupno 223.553.265 ili 72,4% ukupne populacije prema popisu stanovništva iz 2010.

Vidi još
--------

* Rasa i poreklo u popisima stanovništva SAD
* Američki starosedeoci
* Afroamerikanci
* Hispanoamerikanci
* Azijski Amerikanci

Referenci
---------
**André Devigny** (25. maj 1916 – 12. februar 1999) bio je francuski profesionalni vojnik i obavještajac, najpoznatiji po aktivnostima u pokretu otpora za vrijeme okupacije u Drugom svjetskom ratu.

Odrastao je u porodici sa vojničkom tradicijom, pred rat je prošao vojno obrazovanje, iako je služio kao učitelj. U vojsku je formalno stupio sa činom poručnika 1939. godine. Za vrijeme tzv. Čudnog rata u decembru iste godine je njegov vod postao metom prepada od strane nadmoćnih njemačkih snaga, a koje je uspješno odbio koristeći bajunete. Za to je odlikovan Ordenom legije časti, a što je bio prvi slučaj u cijelom ratu. Za vrijeme bitke u Francusku je služio u tenkovskim jedinicama gdje je u maju 1940. ranjen i poslan u bolnicu u Bordeaux, gdje ga je zatekla kapitulacija Francuske.

Nekoliko mjeseci kasnije je stupio u kontakt sa britanskom obavještajnom službom, a od njemačke okupacije južne Francuske u novembru 1942. uz pomoć SOE na području Lyona vodio mrežu koja je prikupljala obavještajne podatke, izvodila atentate i sabotaže i pomagala oborenim savezničkim pilotima i odbjeglim zarobljenicima da pronalaze utočište u Švicarskoj. Nekoliko mjeseci kasnije su njemačke vlasti "provalile" njegovu mrežu, te je Devigny 17. aprila 1943. uhapšen. Nakon toga je smješten u zatvor Montluc gdje ga je lično ispitivao i mučio šef Gestapoa Klaus Barbie. 20. augusta 1943. mu je saopćeno da će biti pogubljen. U noći 24/25. augusta je zajedno sa još jednim zatvorenikom uspio pobjeći i pronaći utočište u Švicarskoj.

Odatle je pod lažnim ispravama preko neutralne Španije uspio doći do Sjeverne Afrike i priključiti padobranskim jedinicama Slobodnih Francuza, sa kojima je u ljeto 1944. sudjelovao iskrcavanju u Provansi, te u završnim operacijama u Francuskoj.

Poslije rata je nastavio profesionalnu karijeru, te je sudjelovao u alžirskom ratu. Od 1965. do 1971. je služio u SDECE.

Za vrijeme službe u Alžiru je napisao knjigu memoara o svojim ratnim iskustvima, koja je poslužila kao predložak za znameniti film *Osuđeni na smrt je pobjegao*.

Izvori
------

1. ↑  „André Devigny alias "Valentin"". *ordredelaliberation.fr*. 31 January 2007. Arhivirano iz originala na datum 2014-08-29. Pristupljeno 13. IX 2012.  ()
**Rižanska skupština**, poznata i kao **Rižanski placit** (slovenski: ; italijanski: ) je bio , sabor koji je 804. godine sazvao franački car Karlo Veliki i njegov sin Pipin kako bi se riješili sporovi među stanovništvom u Istri izazvani nezadovoljstvom Istrana novom vlašću. Dokument Rižanske skupštine, *Rižanska listina*, predstavlja jedan od pravnih dokumenata izuzetne važnosti za europsku povijest jer pokazuje organizaciju Istre toga vremena.

Rižanski placit sazvan je najvjerojatnije 804. godine u razdoblju kada Istra prelazi iz bizantske pod franačku vlast, te predstavlja jedan od najvažnijih događaja u istarskoj povijesti. Skupština (sabor) sazvana je "na mjestu koje se zove Rižana" (*in loco qui dicitur Riziano*). O sastavu i protagonistima placita saznajemo iz dokumenta koji je ostao nakon njega, *Rižanskoj listini*. Glavnu ulogu na placitu imali su vojvoda Ivan i patrijarh Fortunat, a spominju se još neki pripadnici klera i druge osobe. Zahvaljujući Rižanskoj listini može se saznati o političkoj, ekonomskoj i socijalnoj strukturi unutar povijesnog okvira, važnoj za nastanak listine.

U ime Karla Velikog i Pipina, svećenik Izzo te knezovi (*comites*) Cadolao i Aio pozvali su narod iz pojedinih istarskih gradova kako bi ih ispitali o starim običajima koji su vladali u Istri u vrijeme bivše bizantske vlasti, odnosno o uzrocima njihova sadašnjeg nezadovoljstva. Sabor se održao na koparskom području, negdje pokraj rijeke Rižane. Predstavnici istarskih gradova potužili su se franačkim predstavnicima na gradeškog patrijarha Fortunata, na ponašanje istarskih biskupa, a ponajviše na postupke vojvode Ivana, franačkog upravitelja Istre. Njega su optužili da je gradovima i kaštelima, s pretežno romanskim stanovništvom, ukinuo prava koja su imali u vrijeme prijašnje vlasti, te da je na njihove zemlje protupravno naselio Slavene. Spor je riješen obećanjem dotičnog vojvode da će Istranima povratiti prava koja su izgubili, na što su ga obvezali nazočni predstavnici Karla Velikog.

Originalni dokument Rižanske skupštine je izgubljen, no sačuvan je u nekoliko prijepisa. Prvi prijepis objavio je Pietro Kandler u djelu *Codice diplomatico istriano* uz opsežan komentar. Prijevodi ove isprave na hrvatski jezik mogu se naći kod Luke Kirca, Nade Klaić, Luje Margetića te u knjizi *Hrvatski latinisti*.

Krajem 2004. godine održan je znanstveni skup povodom 1200. obljetnice Rižanske skupštine na kojem su talijanski, austrijski, slovenski i hrvatski autori objavili četrnaest referata koji su objedinili dotadašnje rasprave koje na ovaj povijesni događaj gledaju s političko-pravno-povijesne, kao i s umjetničko-povijesne strane, s obzirom na arheološke priloge.

Referati pokušavaju, proučavajući društveno-političke prilike u Istri u 9. stoljeću, razjasniti uzroke zbog kojih je Karlo Veliki odlučio urediti posjede u Istri, usporediti Rižansku listinu s onodobnim sličnim dokumentima, objasniti ulogu naručitelja izrade listine patrijarha Fortunata, ukazati na suživot među "starim" domaćim stanovnicima na jednoj strani i novim, tuđim na drugoj strani.
**Savska banovina** je bila banovina (pokrajina, regija) Kraljevine Jugoslavije od 1929. do 1939. godine. Banovina se nalazila na području današnje Hrvatske (najvećim dijelom Slavonije) i dobila je ime po rijeci Savi. Administrativno područje Savske banovine je bio Zagreb.

1939. godine, Savska banovina je zajedno sa Primorskom banovinom i manjim dijelovima susjednih banovina pripojena Hrvatskoj banovini.

1941. godine, u Drugom svjetskom ratu, Sile osovine su okupirale područje Savske banovine. Manji dijelovi su pripojeni fašističkoj Italiji i Mađarskoj, dok je ostatak pripao Nezavisnoj Državi Hrvatskoj. Poslije završetka Drugog svjetskog rata, područje je pripalo Republici Hrvatskoj u okviru Socijalističke Federativne Republike Jugoslavije.

| * p
* r
* u
Banovine Kraljevine Jugoslavije (1929–1941) |
| --- |
| 1929–1941 | 

|  |
| --- |
| 
* Dunavska
* Dravska
* Drinska
* Moravska
* Vardarska
* Vrbaska
* Zetska

 |
| 1929–1939 | 
* Primorska
* Savska

 |
| 1939–1941 | 
* Hrvatska

 |
| Distrikt | 
* Uprava grada Beograda

 |

 | Flag of the Kingdom of YugoslaviaFlag of the Kingdom of Yugoslavia |
| Predložene | 
* Srbija
* Slovenija

 |
Sremski sandžak u 17. veku
Osmanski Zemun 1608. godine
**Sremski sandžak** (tur. *Sirem sancağı*) bio je jedna od administrativnih jedinica Osmanskog carstva. Formiran je 1541. godine. Sandžak se nalazio na području Srema, po kojem je i dobio ime, a pripadao je Budimskom pašaluku. Upravni centar Sremskog sandžaka bio je u gradu Mitrovica.

Upravna podela
--------------

1583/87. godine, Sremski sandžak je bio podeljen u nekoliko nahija: 

* Mitrovica
* Ilok
* Grgurevci
* Irig
* Podgajica (Podgorica)
* Varadin
* Srem
* Morović

1667. godine, Sremski sandžak se delio u nekoliko kadiluka:

* Mitrovica
* Ilok
* Budim
* Irig
* Nijemci
* Rača
* Vukovar
* Grgurevci
* Slankamen

Stanovništvo
------------

Sremski sandžak su uglavnom naseljavali Pravoslavni Srbi i Muslimani različitog etničkog porekla. Stanovništvo u selima bilo je u potpunosti srpsko, dok je stanovništvo gradova bilo etnički i verski šaroliko. Najveći grad u Sremskom sandžaku bila je Mitrovica, koja je, prema podacima iz 1545/1548. godine bila uglavnom naseljema Srbima, a prema podacima iz 1566/69. uglavnom muslimanskim stanovništvom.

Povezano
--------

* Istorija Srbije u Osmanskom carstvu
* Istorija Vojvodine
* Srem
* Galipoljski Srbi

Literatura
----------

* Dr. Dušan J. Popović, Srbi u Vojvodini, knjiga 1, Novi Sad, 1990.
* Istorijski atlas, Geokarta, Beograd, 1999.

Spoljašnje veze
---------------

* Šeher Mitrovica - Mitrovica pod turskom vlašću Arhivirano 2007-07-20 na Wayback Machine-u
**Babahoyo** je grad od 98,251 stanovnika, na zapadu Ekvadora.
On je i administrativni centar Provincije Los Ríos i aglomeracija od 153.776 stanovnika.

Geografske karakteristike
-------------------------

Babahoyo se prostire duž obala rijeke Babahoyo, 72 km uzvodno od Guayaquila i 351 km od glavnog grada Quita.
Grad ima tropsku vlažnu klimu, sa prosječnom godišnjom temperaturom od 24 °C (maksimalna 30 °C, minimalna 18 °C).

Historija
---------

Babahoyo da službeno slavi svoje osnivanje 27. maja 1869. iako historija grada seže do 1542. kad je osnovan dekretom španjolskog kralja Felipea II..
Osnovan je kao luka, sa carinom i skladištima, da bude veza između Pacifika i Anda.

Kad je 1860. dekretom stvorena Provincija Los Ríos, Babahoyo je postao njen privremeni administrativni centar.
Babahoyo je definitivno proglašen administrativnim centrom provincije 1948.

Babahoyo je od 1971. je dom *Tehničkog univerziteta*.

Privreda i transport
--------------------

Babahoyo je grad drvne i prehrambene industrije koja prerađuje proizvode ratarske okolice.

Kako se nalazi na trasi Panameričkog autoputa dobro je povezan sa ostalim gradovima u zemlji i inozemstvu.

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5 6 7  „*Historico Babahoyo*" (španjolski). Alcaldia de Babahoyo. Pristupljeno 11.04.2024.
2. ↑  „Babahoyo Urban Center in Los Ríos" (engleski). City Population. Pristupljeno 11.04.2024.
3. 1 2 3  „*Babahoyo*" (engleski). Encyclopaedia Britannica. Pristupljeno 11.04.2024.

Vanjske veze
------------

***Babahoyo*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Alcaldia de Babahoyo* ()
**Joachim Gottschalk** (Calau, 10. april 1904 – Berlin, 6. novembar 1941) bio je njemački glumac, koji je krajem 1930-ih uživao status jedne od najvećih evropskih filmskih zvijezda.

Rodio se u porodici ljekara, a neko vrijeme je proveo kao mornar prije nego što se počeo baviti glumom, nastupajući na pozornici u Stuttgartu. Tamo je 1930. upoznao Metu Wolff glumicu jevrejskog porijekla, s kojom se oženio, i koja mu je 1933. godine rodila sina po imenu Michael. Gottschalkov markantni izgled i talent su mu s vremenom pomogli da se probije na pozornice u Leipzigu, a potom i Berlinu, gdje ga je Universum Film AG (UFA) angažirala u nizu uspješnih filmova gdje mu je partnerica bila Brigitte Horney. Gottschalkova popularnost je bila takva da su čak i nacistički čelnici odlučili ignorirati to da mu je supruga Jevrejka. Sve se to, međutim, promijenilo kada ju je Gottschalk odlučio povesti na jednu svečanost gdje je bio prisutan ministar propagande Joseph Goebbels. Kada je za to doznao, Goebbels se razbjesnio i preko svog komesara za film Hansa Hinkela zahtijevao da se Gottschalk razvede od supruge. Gottschalk je to odbio, a nakon čega je dobio obavijest da će mu ženu i dijete deportirati u koncentracioni logor Theresienstadt, a on sam biti mobiliziran u Wehrmacht. Prije nego što su agenti Gestapa došli po njega, Gottschalk i supruga su uspavali sina, a potom zajedno izvršili samoubistvo puštanjem gasa. Goebbels je, nastojeći izbjeći skandal, naredio da se incident uopće ne spominje u tadašnjim medijima, tako da su mnogi Gottschalkovi fanovi za sudbinu glumci saznali tek iza rata. Hornay, koja je bila dobra Gottschalkova prijateljica, je otišla na njegov pogreb svjesna rizika da će time pasti u Goebbelsovu nemilost. 

Gottschalkova sudbina je poslužila kao inspiracija za zaplet filma *Ehe im Schatten*, koji je 1947. snimljen u sovjetskoj okupacionoj zoni (budućoj DR Njemačkoj).

Filmografija
------------

* *Du und Ich* (1938) (ul. Brigitte Horney)
* *Uproar in Damascus* (1939) (ul. Brigitte Horney)
* *Eine Frau wie Du* (1939) (ul. Brigitte Horney)
* *Flucht ins Dunkel* (1939)
* *Ein Leben Lang* (1940)
* *Das Mädchen von Fanö* (1941) (ul. Brigitte Horney)
* *Die Schwedische Nachtigall* (1941)

Literatura
----------

* Hull, David Stewart. *Film in the Third Reich: Art and Propaganda in Nazi Germany*, Simon and Schuster, 1973.
* Smith, Howard K. *Last Train From Berlin: An Eye-Witness Account of Germany at War*, Phoenix Press, 2001.

Vanjske veze
------------

* Joachim Gottschalk na sajtu IMDb
* Joachim Gottschalk - Postcards and Tobacco cards
Dušegupka u logoru Helmno
**Dušegupka**, **kamion-ubica** (nem. *Gaswagen*) je specijalno vozilo namenjeno za gušenje ljudi koje su nacisti koristili za masovna ubistva tokom holokausta.

Žrtve su gušene u hermetički zatvorenoj unutrašnjosti kamiona tako što bi se izduvni gasovi (ugljen monoksid) sprovodili u nju. Dušegupke su korišćene u logoru Helmno u Poljskoj i za likvidaciju Jevreja i partizana zatočenih u [[beogradskim logorima. Kada je usavršena tehnologija efikasnijih gasnih komora, nacisti su prestali sa korišćenjem dušegupki.

Dušegupke u Beogradu
--------------------

Ovo vozilo je prvi put dovezeno iz Berlina u Beograd u februaru 1942. da bi se otpočelo sa masovnim uništavanjem Jevreja u Srbiji. Odluku da se pošalje ovo vozilo smrti doneo je šef Policije bezbednosti i Službe bezbednosti Trećeg rajha Rajnhard Hajdrih. To je bio kamion tipa „Zaurer" od pet tona koji je mogao da primi 50 žrtava. Žrtve su prevožene kamionima do Jajinaca gde su bile već iskopane rake. Pomoću ovih kamiona-ubica u periodu od početka aprila do kraja maja 1942. ugušeno je oko 8.000 Jevreja i 500 partizana u Beogradu. Žrtve su uzimane iz logora Sajmište i Banjica.
Nakon ovog masovnog uništavanja, general Ler je napomenuo da je jevrejsko pitanje rešeno u Srbiji, pa su se dušegupke posle ovoga povukle.

Vidi još
--------

* Holokaust
* Logor Sajmište
* Jevreji u Srbiji

Izvori
------

1. ↑  *Gas Wagons: The Holocaust's mobile gas chambers* Arhivirano 2011-10-11 na Wayback Machine-u, The Nizkor Project (). Tekst se poziva na:

	* Mathias Beer, "Die Entwicklung der Gaswagen beim Mord an den Juden," Miszelle. Vierteljahreshefte fuer Zeitgeschichte, 37 (3), pp. 403-417.
Na **predsjedničkim izborima u Sjedinjenim Američkim Državama** se određuje tko će četiri godine vršiti dužnost predsjednika, odnosno potpredsjednika SAD. Izbori se održavaju svake četvrte godine na izborni dan, koji je od 1845. utorak iza prvog ponedjeljka u novembru. Izbori se održavaju posredno, odnosno na njima se ne biraju predsjednik i potpredsjednik, nego članovi Elektorskog kolegija (engl. ) koji se biraju zasebno u 50 saveznih država i saveznom distriktu Columbia na način koji propisuju zakoni samih tih država. Tako sastavljeni kolegij broji 435 članova i oni obično do početka januara formalno izabere predsjednika i potpredjednika sa kandidatske liste (engl. ); ako nijedan od kandidata ne postigne apsolutnu većinu, izbor preuzima Predstavnički dom Kongresa te se tako izabrani predsjednik formalno inaugurira i preuzima dužnost 20. januara, odnosno 21. januara ukoliko taj datum zapadne nedjelja.

Sve savezne države i Distrikt Columbia su svojim zakonima utvrdile da se članovi Elektorskog kolegija (elektori) biraju od strane birača; kao kandidati u pravilu služe najistaknutiji i najugledniji članovi političkih stranaka u njima. Sve države, s izuzetkom New Hampshirea i Nebraske predviđaju izbor lista po načelu "pobjednik uzima sve" (engl. ), odnosno stranačka lista koja osvoji najviše glasova u pojedinoj državi dobija sve njene elektore. Elektori u teoriji mogu glas dati svakome kome požele, ali u pravilu ga daju kandidatima stranačke liste; slučajevi tzv. nevjernih elektora koji ih daju nekome drugome su prilično rijetki.

Izborni proces formalno započinje mjesecima prije izbornog dana, i to na početku godine, kada se po državama počinju održavati predizbori na kojima članovi ili simpatizeri pojedinih stranaka biraju delegate za stranačke konvencije koje, najčešće tokom ljeta, izabiru predsjedničke kandidate.

Posljednji izbori za predsjednika su održani 3. novembra 2020. godine, a sljedeći izbori će biti 5. novembra 2024. godine.

Spoljašnje veze
---------------

|  |  |
| --- | --- |
|  | U Wikimedijinoj ostavi ima još materijala vezanih za: **Predsjednički izbori u SAD** |
**Karl Friedrich Benz** (25. novembra, 1844. - 4. aprila, 1929.) Smatra se da je Benz jedan od izumitelja (zajedno sa savremenikom Gottlieb Daimlerom) benzinsko-pokretnih automobila.

Rođen u Muhlburgu (danas dio Karlsruhe), Baden, Njemačka, školovan je u Karlsruhe gramatičkoj školi i Karlsruhe Politehničkoj školi. Uspostavio je svoju prvu kompaniju, za snabdijevanje sredstva za izgradnju, 1871. godine. Oženio se sa Berthom Ringer 1872. godine, i zajedno su imalo petero djece.

Benz je započeo Benz & Co. 1883. godine u Mannheimu za proizvodnju industrijskih mašina. Tu je izumio i patentirao razne vrste strojeva. Kasnije je saznao o Gottlieb Daimleru, koji je u ta doba radio na kolima sa četvero tačaka. Zbog Daimlera Karl je počeo da pravi svoj *motorwagen* sa posebnim strojem. Benz je ne samo izumio svoj stroj, koji je bio jednocilindrični, hlađen vodom, 958 cm³, i 0.75 hp (560 W), nego je također napravio cijela kola. Sa tri tačka, kola je prvo vozila njegova žena Bertha Benz kroz Mannheim 1885. godine.

29. januara, 1886. godine dobio je patent za kola (DRP 37435) i u julu je predstavio svijetu prvi benzinsko-pokretni automobil. 1903. godine Benz odustaje od Benz & Co. i postaje penzioner, ali zadržava mjesto na nadzornom odboru sve do njegove smrti. Benz i Daimler firme su se kasnije ujedinjene da bi se stvorila Daimler-Benz firma 1926. godine - automobili te kompanije su otada poznati kao Mercedes-Benz. Umro je 1929. godine u Ladenbergu.

Po njemu je nazvan benzin.

Galerija
--------

* Radionica Karla Benza u Mannheimu (Njemačka)Radionica Karla Benza u Mannheimu (Njemačka)
* Replika Benzovog patentiranog "Motorwagena" sagrađenog 1885. godineReplika Benzovog patentiranog "Motorwagena" sagrađenog 1885. godine
* Motor Benzovog vozilaMotor Benzovog vozila
* Prva vozačka dozvola na svijetu, izdata Karlu Benzu 1. augusta 1888. godinePrva vozačka dozvola na svijetu, izdata Karlu Benzu 1. augusta 1888. godine
* Automuzej Dr. Karla Benza u Ladenburgu (Njemačka)Automuzej Dr. Karla Benza u Ladenburgu (Njemačka)
* Karl i Bertha BenzKarl i Bertha Benz
* Službeni znak Rute u spomen Berthe Benz, kojom se obilježava prvo putovanje na dugu razdaljinu na svijetu u Benzovom vozilu 1888. godineSlužbeni znak Rute u spomen Berthe Benz, kojom se obilježava prvo putovanje na dugu razdaljinu na svijetu u Benzovom vozilu 1888. godine
* Prva stanica za gorivo na svijetu, gradska farmacija u Wieslochu (Njemačka)Prva stanica za gorivo na svijetu, gradska farmacija u Wieslochu (Njemačka)

Eksterni linkovi
----------------

***Karl Benz*** na Wikimedijinoj ostavi

* Automuzej Dr. Karla Benza, Ladenburg (Heidelberg)
* Ruta u spomen Berthe Benz
Za istoimeni film, vidite članak Alexander's Ragtime Band (film).
Štampana partitura iz 1911. godine
Edison Amberol cylinder, 1911
***Alexander's Ragtime Band*** je američka ragtime pjesma koju je 1911. napisao znameniti kompozitor Irving Berlin. Iako dio muzikologa smatra da ne predstavlja ragtime u "pravom" smislu riječi, dio ih smatra da je potakla muzičare da "standardne" pjesme izvode u življem ritmu i korištenjem sinkope. Pjesma je bila veliki hit, i obrađivana je mnogo puta, uključujući izvođače kao što su sestre Andrews, Louis Armstrong, Ray Charles, Bee Gees, Bing Crosby, Ella Fitzgerald, George Formby, Al Jolson, Liberace, Billy Murray, Liza Minnelli, Sid Phillips, Bessie Smith i Julie Andrews.

Godine 1938. je inspirirala istoimeni holivudski film.

Godine 1996. ju je američki republikanski političar Lamar Alexander koristio kao pjesmu svoje neuspjele predsjedničke kampanje. Godinu dana kasnije je korištena kao dio soundtracka filma *Titanic*.

Vanjske veze
------------

***Alexander's Ragtime Band*** na Wikimedijinoj ostavi

* "Alexander's Ragtime Band" performed by Billy Murray (Cylinder Preservation and Digitization Project)
* "Alexander's Ragtime Band" Arhivirano 2011-03-12 na Wayback Machine-u from Historic American Sheet Music: 1910-1920 - The Digital Scriptorium Arhivirano 2007-12-30 na Wayback Machine-u
* "Alexander's Ragtime Band" Centennial Tribute

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 177491033
* LCCN: n93067629
* GND: 1139798731

 |
**Manuel II** (Lisabon, 15. novembar 1889.- Twickenham, 2. jul 1932.) bio je posljednji portugalski kralj koji je vladao svega dvije godine od 1908. do 1910. kad je svrgnuta monarhija i poglašena republika.

Biografija
----------

Manuel je bio mlađi sin kralja Carlosa I i Amélie od Orléansa, unuke francuskog kralja Louisa Philippa.
Otac mu je postao omražen, jer je podržavao diktaturu svog premijera *João Franca*. Zbog tog je 1. februara 1908. ubijen zajedno sa najstarijim sinom prestolonaslednikom Luísom Filipom, u atentatu kog su izveli anarhisti dok se vozio ulicama Lisabona. 
Tako se Manuel neočekivano našao na tronu sa 18 godina.

Manuel je prisilio Franca da podnese ostavku, i angažirao admirala *Francisca Ferreira do Amarala* za premijera nove vlade. Admiral je želio smiriti situaciju, pa je nastojao da njegova vlada bude sastavljena od predstavnika dviju glavnih političkih partija; Regeneratora (monarhista) i Progresista republikanaca. 
Kako je između njih vladala velika netrpeljivost, niti jedan partijski lider nije htio ući u vladu. Amaral je nastavio s izborima u Lisabonu, na kojima su pobijedili republikanci, koji su intenzivirali pripreme za revoluciju. Sa druge strane monarhisti podjeljeni na frakcije, formirali su jalove koalicije, i saljetali mladog kralja savjetima, i krivili ga što nije prihvatio njihovu koncepciju, već onu od konkurenata.

U ljeto 1910. Manuel je otišao na odmor u Palaču Buçaco, u Mealhadi. kad se vratio izbila je revolucija, kojoj se pridružila i mornarica. Ona je sa brodova na Teju bombardirala njegovu rezidenciju. Zbog tog je Manuel pobjegao u Palaču Mafri, a nakon tog u egzil u Englesku.

Izvori
------

1. 1 2 3 4  „*Manuel II king of Portugal*" (engleski). Encyclopaedia Britannica. Pristupljeno 22.03.2024.

Vanjske veze
------------

***Manuel II od Portugala*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Manuel II king of Portugal* ()
Poprsje Katarine Zrinski (~1625-1673) u istoimenoj ulici u središtu Čakovca
**Grofica Ana Katarina Zrinska**, rođ. **Frankopan** (Bosiljevo, oko 1625. - Graz, 16. studenog 1673.), hrvatska književnica, velikašica iz obitelji Zrinski. Bila je poznata kao mecena i kao prva žena u banskoj Hrvatskoj koja se bavila ne samo prevođenjem, nego je i sama pisala književne tekstove.

Životopis
---------

Oproštaj Petra i Katarine Zrinski u Čakovcu 1670. godine. Autor: Oton Iveković (1897.)
Kći je Vuka II. Krste Frankopana Tržačkoga i Uršule Innhofer, Vukove druge supruge, polusestra Frana Krste Frankopana, te supruga Petra Zrinskog. U očevoj je kući u obitelji Frankapan dobila temeljito obrazovanje. Od majke (Nemice) je naučila nemački, a poslije još mađarski, latinski i talijanski jezik.
Katarina Zrinska je isto kao u očinskoj kući i u kući svoga muža imala na raspolaganju bogatu knjižnicu. U Ozlju je 1660. godine napisala molitvenik "*Putni tovaruš*", a zatim ga tiskala u Mlecima i darovala pavlinu Ivanu Belostencu.

Katarina i Petar imali su četvero djece: Ivana IV. Antuna Baltazara (26. kolovoza 1654. – 11. studenog 1703.), Jelenu (1643. – 18. veljače 1703.), Juditu Petronelu (1652. – 1699.), Auroru Veroniku (1658. – 19. siječnja 1735.). Ivan IV. Antun nakon sloma urote morao je prihvatiti prezime Gnade. Nakon kraće vojničke karijere bio je osumnjičen za veleizdaju, zatvoren u Ratteburgu u Tirolu i Schlossbergu u Grazu, gdje je proveo 20 godina i umro duševno poremećen. Jelena se udala u Mađarsku za Franju Rákóczija, erdeljskog kneza, a drugi put kao udovica za Emerika (Mirka) Thökölyja. Judita Petronela i Aurora Veronika završile su život u samostanima. Judita Petronela bila je opatica Sv. Klare u Zagrebu, a Aurora Veronika opatica uršulinka u Celovcu.

Odlučno je podržavala protuhabsburšku politiku svoga supruga i u vrijeme Zrinsko-frankopanske urote obavljala je povjerljive misije. Spisi suvremenika, nastali nakon gušenja urote, prikazuju je kao njezina začetnika i pokretača. Slomom urote dospjela je u nemilost bečkoga dvora, uhićena je i odvedena u Bruck an der Mur (Bruck na Muri nedaleko od Graza).

Golemi imutak Zrinskih djelomice je razgrabljen, a djelomice zaplijenjen. Lišena svega, Katarina je u srpnju 1670. godine s kćerkom Aurorom (Zorom) internirana u samostan dominikanki u Grazu, gdje je i umrla 1673. godine.

Hrvatska banica, Katarina Zrinska, njezin rodoljubni život i tragičan svršetak bio je poznat svima najviše po romanu Eugena Kumičića *Urota Zrinsko-Frankopanska*.

Poveznice
---------

* Frankopani
* Jelena Zrinska

Vanjske veze
------------

* Hrvatska revija Arhivirano 2012-09-26 na Wayback Machine-u Društvo Katarina grofica Zrinski
Prof. dr. **Anton Wurster**, (Rijeka, 1913. – Pamplona, 1961.), studirao je u Zagrebu, u Italiji i Njemačkoj. U Rimu je doktorirao iz filozofije. Za vrijeme Drugoga svjetskog rata bio je tajnik hrvatskoga izaslanstva pri Svetoj stolici. Iz Rima se odselio u Madrid, gdje ga je 1946. pozvao »Consejo superior.« da radi kao suradnik te visoke kulturne ustanove. Nakon toga predavao je na sveučilištima u Valenciji i Pamploni, gdje je umro.
Već do kraja 1951. bio je u skupini hrvatskih intelektualaca koji su bili namještenici ili vanjski suradnici institucije Consejo Superior de Investigaciones Cientificas (Visoko vijeće za znanstvena istraživanja) u Madridu, a to su bili dominikanac Franjo Hijacint Eterović, enciklopedist i slavist Pavao Tijan, muzikolog fra Branko Marić i pravnik Vladimir Vince.
U popisu Wursterovih radova ističe se jedan pregledni članak o filozofiji u Hrvatskoj (La filosofía en Croatia), tiskan u glasilu spomenutoga Zavoda za filozofiju. U »Conseju...« je skupa s P. Tijanom i N. Belić Dragičević osnovao slavenski odsjek. Objavljivao je znanstvene radove u španjolskim revijama Arbor, Revista de Filosofia, Revista de Politica Internaciónal, Destino, Nuestro Tiempo i Actualidad Espańola. Pisao je i za reviju Criterio. Naklada Editoral Nacional, Madrid, objavila je Wursterovu knjigu *Los Balcanes del Meditérraneo* (1954.), koja sadrži njegove članke i predavanja. U knjizi je posebno zanimljiv osvrt na američku politiku prema Titovoj Jugoslaviji. Pero Vukota kritički se osvrnuo na Wursterovu knjigu pronašavši u njoj neke krive zaključke autora (Hrvatska revija, prosinac 1955.). Surađivao je u časopisu Osoba i duh (Madrid).

Izvori
------

* Gojko Borić: Hrvati u Madridu Arhivirano 2010-12-22 na Wayback Machine-u, Hrvatska revija br. 1/2010.

 **Napomena:** Ovaj tekst ili jedan njegov dio preuzet je s internetskih stranica Matice hrvatske. Vidi dopusnicu Matice hrvatske.
**Bombaški napad u bioskopu "20. oktobar"** se odigrao u Beogradu 13. jula 1968. godine, kada je u bioskopu "20. oktobar", u 21:05 prilikom prikazivanja filma *Rififi u Panami*, eksplodirala postavljena tempirana bomba. Tom prilikom je poginuo radnik Savo Čučurević, a preko 88 ljudi je ranjeno, pri čemu je jedna od žrtava, studentica Magdalena Novaković, ostala bez obe noge. Bombu je postavio **Miljenko Hrkač**, mladi tesar hrvatske nacionalnosti rodom iz Mokrog kraj Lištice (današnji Široki Brijeg), a pri njenom sklapanju mu je pomogao poznanik Ante Penavić; obojica su bili članovi militantne emigrantske organizacije Hrvatsko revolucionarno bratstvo te su bombu postavili kao deo kampanje sa ciljem rušenja tadašnje Jugoslavije i stvaranja nezavisne hrvatske države. Posle kraćeg boravka u Austriji su se u vratili u Beograd i postavili još jednu tempiranu bombu u garderobi beogradske želežničke stanice koja je eksplodirala 25. septembra pri čemu je ranjeno 14 ljudi. Hrkač je uhapšen u oktobru 1969. godine te je izveden na sud gde mu je izrečena smrtna kazna; suđenje se ponovilo još dva puta zbog žalbi i sva tri puta je potvrđena. Izvršena je kada je 10. januara 1978. Hrkač streljan, postavši poslednja ličnost u Jugoslaviji smaknuta iz "političkih" razloga. 

Napad na bioskop "20. oktobar" je, ne računajući atentat na turskog ambsadora Galipa Balkara petnaest godina kasnije, predstavljao najspektakularniji teroristički akt u istoriji SFRJ. Kao takav je postao predmet brojnih spekulacija - od onih da je Hrkač bio nevin, do onih prema kojima su ga jugoslovenske bezbedonosne službe iskoristile kao povod za kampanju fizičkih likvidacija pripadnika "ustaške emigracije". Takođe je postao predmetom niza referenca u popularnoj kulturi - 1970. je crnogorski režiser Krsto Škanata prvo od tri suđenja prikazao u celovečernjem dokumentarnom filmu *Teroristi*; godine 1981. je u jugoslovensko-francuskom filmu *Sezona mira u Parizu* glavni lik traumatizovani svedok napada, a godine 2013. se u srpsko-slovensko-hrvatskom filmu *Falsifikator* sam napad predstavlja kao važan deo zapleta.

Spoljašnje veze
---------------

* Pakao u bioskopu "20. oktobar", Večernje novosti, 11. V 2004
* Pakao u bioskopu "20. oktobar" Arhivirano 2017-06-18 na Wayback Machine-u, Večernje novosti, 1. XII 2015