recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Cuiabá** je grad od 611,980 i općina od 650,877 stanovnika. na jugozapadu Brazila u Saveznoj državi Mato Grosso u kojoj je administrativni centar.

Geografske karakteristike
-------------------------

Cuiabá se prostire u duž desne (istočne) obale rijeke Cuiabá, preko puta grada Varzea Grande sa kojim formira aglomeraciju od 950,955 st.
Od glavnog grada Brasilie je udaljen 1,077 km zapadno.

Historija
---------

Cuiabá je osnovana 1719. za vrijeme zlatne groznice kad je otkriveno zlato u dolini Cuiabe i njenih pritoka.
Do 1727 toliko je narastao da je dobio status vile.

Od 1745. je sjedište biskupije, a od 1840 je administrativni centar Provincije Mato Grosso. Status grada dobila je 1818. godine.

Od 1970. je sjedište Federalnog univerziteta Mato Grosso.

Danas je centar ratarsko- stočarskog kraja i preko 50 hidroelektrana u porječju Cuiabe.

Grad je i prometna riječna luka do koje mogu doploviti brodovi plićeg gaza iz Parane i La Plate.
Luka je od 2000. terminal plinovoda koji dovodi zemni plin iz Bolivije.

Cestama je povezan sa 1,461 km udaljenim Porto Velhom u Državi Rondônia, Rio Brancom (1,966 km) u 
Državi Acre i Campo Grandeom (885 km) u Državi Mato Grosso do Sul.

Kao i svi veći brazilski gradovi ima Internacionalni aerodrom]] Marechal Rondon (IATA: **CGB**, ICAO: **SBCY**).

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5 6  „Cuiabá" (engleski). City Population. Pristupljeno 19.01.2024.
2. 1 2 3 4  „Cuiabá Municipality in Central-West Region" (engleski). City Population. Pristupljeno 19.01.2024.
3. ↑  „Cuiabá Urban Agglomeration in Brazil" (engleski). City Population. Pristupljeno 19.01.2024.
4. 1 2 3 4 5 6 7  „*Cuiaba*" (engleski). Encyclopaedia Britannica. Pristupljeno 19.01.2024.
5. ↑  „Cuyabá" (engleski). Catholic Encyclopedia. Pristupljeno 19.01.2024.
6. ↑  „Hidrelétricas no rio Cuiabá: A tragédia está anunciada" (portugalski). Ecoa. Pristupljeno 19.01.2024.

Vanjske veze
------------

***Cuiabá*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Prefeitura de Cuiab* ()
**Cuiabá** (portugalski: *Rio Cuiabá*) je rijeka na jugozapadu Brazila u Saveznoj državi Mato Grosso duga 480 km.

Hidrologija
-----------

Rijeka izvire na terenu općine Rosário Oeste u Brazilskoj visoravni vododjelnici slivova Amazone i Parane.

Od tamo teče uz brojne meandre isprva prema jugozapadu, zatim prema jugoistoku i ponovno prema jugozapadu.
Protiče preko gradova Cuiabá i Varzea Grande, zatim skreće prema jugu i teče nekih dvjestotinjak kilometara do ušća rijeke 
São Lourenço. Zajedno sa njom teče preko poplavne paragvajske ravnice do ušća u rijeku 
Paragvaj.

Porječje rijeke prostire se na površini od 22,851 km² po Državi Mato Grosso. 

Na rijeci i njenim pritokama dosad je podignuto pedesetak hidroelektrana. Najnoviji projekt izgradnje 6 hidroelektrana na dionici od ušća pritoke Manso do aglomeracije Cuiabá-Varzea Grande, trenutačno je stopiran, zbog protesta lokalnog stanovništva i ekoloških organizacija.

Izvori
------

1. 1 2 3 4  „*Cuiaba river, Brazil*" (engleski). Encyclopaedia Britannica. Pristupljeno 19.01.2024.
2. 1 2  „*Rios do Pantanal: Bacia Hidrográfica do Rio Cuiabál*" (portugalski). Ecoa - Ecologia e Ação. Pristupljeno 19.01.2024.
3. ↑  „Hidrelétricas no rio Cuiabá: A tragédia está anunciada" (portugalski). Ecoa. Pristupljeno 19.01.2024.

Vanjske veze
------------

***Cuiabá (rijeka)*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Cuiabá River* (na portalu Mapcarta) ()
Koordinate: 45° 6' 6" N, 17° 26' 26" E

**Barski rezervat Bardača** je kompleks od 11 jezera smještenih u plavnom području između rijeka Save i Vrbasa. Nalazi se sjeveroistočno od Banje Luke, u opštini Srbac, (Republika Srpska, BiH). Najpoznatija i najveća od ovih jezera su: Prevlaka, Veliki i Mali Dajkovac, Raktovac, Necik, Lug i Dugo polje jedan i dva.

Proglašena je "Ramsarskim mjestom", odnosno uvrštena je na svjetsku listu zaštićenih močvarnih područja.

Oko polovine Ramsarskog područja obuhvata ribnjake izgrađene od početka 20. stoljeća, a dodatno proširene 1960 -ih za potrebe navodnjavanja. Ostali dio su naplavljene površine, šume, obrađeno zemljište i nastanjene površine. Hidrološki režim je prekinut izgradnjom kanala, pumpnih stanica i branama na obližnjim potocima. Područje je ugroženo stalnom i intenzivnom poljoprivrednom proizvodnjom i nerazumnom upotrebom vještačkih đubriva i pesticida.

Ekosistem
---------

Bare, poplavna šuma, livade i močvare podržavaju niz ugroženih vrsta i čine važno mjesto za gniježđenje i zaustavljanje ptica kojih je registrovano 178 vrsta. Postoji bogata fauna riba sa registrovanih 26 vrsta (na primjer, *Gymnocephalus schraetzer, Zingel streber*) i niz vodozemaca poput *Salamandra salamandre*, *rana dalmatina* i kornjače *Emys orbicularis*. U ovom močvarnom regionu registrovano je i 280 biljnih vrsta.

Izvori
------

* Agencija Republike Srpske za vode oblasnog riječnog sliva Save: Jezera u Republici Srpskoj ()
* Hidrometeorološki zavod Republike Srpske: Jezera u Republici Srpskoj Arhivirano 2011-08-17 na Wayback Machine-u ()

Vanjske veze
------------

* Zvanični sajt Sportsko rekreativnog centra "Bardača" Arhivirano 2016-07-31 na Wayback Machine-u ()
* www.ramsar.org ()


***Bardača (jezero)*** na Wikimedijinoj ostavi
Tetrafluoroetan (haloalkan) je bezbojna tečnost sa znatno nižom tačkom ključanja od sobne temperature.
**Haloalkani** (*halogenoalkani* ili *alkil halidi*) su grupa hemijskih jedinjenja izvedenih iz alkana koji sadrže jedan ili više halogena. Oni su potskup opšte klase halougljenika, mada se razlika obično ne naglašava. Haloalkani imaju široku primenu, i konsekventno postoje brojna hemijska i komercijalna imena. Oni se koriste kao sredstva za suzbijanje plamena, u aparatima za gašenje požara, sredstvima za hlađenje, propelantima, rastvaračima, i lekovima. Mnogi halougljenici su ozbiljni zagađivači o toksini. Na primer, hlorofluorougljenici dovode do oštećenja ozonskog omotača. Metil bromid je kontroverzni fumigant. Haloalkani koji sadrže hlor, brom i jod predstavljaju opasnost za ozonski omotač, dok fluorinisani isparljivi haloalkani teorijski mogu da deluju kao gasovi staklene bašte. Metil jodid je prirodna supstanca, koja ne doprinosi osiromašenju ozonskog sloja. Haloalkani ili alkil halidi imaju opštu formulu RX, gde je R alkil ili substituisana alkil grupa, a X je halogen (F, Cl, Br, I).

Haloalkani su bili poznati vekovima. Etil hlorid je sintetički proizvođen u 15. veku. Sistematska sinteza takvih jedinjenja je razvijena u 19. veku uporedo sa razvojem organske hemije i razumevanja strukture alkana. Razvijeni su metodi za selektivno formiranje C-halogen veza. Posebno svestrane metode obuhvataju dodavanje halogena u alkene, hidrohalogenaciju alkena, i konverziju alkohola u alkil halide. Ti metodi su veoma pouzdani i lako primenljivi, te su haloalkani postali dostupni po pristupačnim cenama za upotrebu u industrijskoj hemiji, gde se halidne grupe zamenjuju drugim funkcionalnim grupama.

Mada se većina haloalkana formira sintetičkim putem, postoje prirodni izvori haloalkana, gde oni nastaju posredstvom bakterija, gljiva, a posebno morskih makroalgi (morskog korova). Više od 1600 halogenisanih organskih jedinjenja je identifikovano, pri čemu su bromoalkani najzastupljeniji. Bromirana organska jedinjenja u biologiji zastupljena u opsegu od metil bromida do nealkanskih aromatičnih i nezasićenih jedinjenja (indola, terpena, acetogenina, i fenola). Halogenisani alkani su ređe sreću u kopnenim biljkama. Primer takvog jedinjenja je fluoroacetat, koje se formira kao toksin u više od 40 biljnih vrsti. Poznati su i specifični dehalogenazni enzimi kod bakterija koji uklanjaju halogene Sa haloalkana.

Vidi još
--------

* Halogenacija
* Halometan
* Halogenoaren

| * p
* r
* u
Funkcionalne grupe |
| --- |
| 
Alkohol • Aldehid • Alkan • Alken • Alkin • Amid • Amidin • Amin • Azo jedinjenje • Derivat benzena • Karboksil • Cijanat • Disulfid • Estar • Etar • Haloalkan • Hidrazon • Imid • Imin • Izocijanid • Izocijanat • Izonitril • Izotiocijanat • Karbamat • Keton • Organofosfor • Oksim • Nitril • Nitro • Nitrozo • Peroksid • Fosfonit • Fosfonat • Derivat piridina • Sulfon • Sulfonska kiselina • Sulfoksid • Tiocijanat • Tioestar • Tioetar • Tiol
 |
| Vidi isto Hemijska klasifikacija |
**Lozice** su selo na Krasu u dolini potoka Močilnik na podnožju Nanosa, u čijem sastavu je i 8 zaselaka, a spada pod općinu Vipava.

Geografija
----------

Motiv iz Lozica 1958.
Lozice leže u dolinici potoka Močilnik pod Rebernicama na jugozapadnoj padini Nanosa. Kroz selo vodi cesta koja je usporedna s magistralnom cestom Ajdovščina-Razdrto, koja se kraj Podnanosa odvaja ter vodi po dolini gdje je (nedaleko od Razdrtog) selo Otošče (na potoku Močilnik je u prošlosti bilo između Lozice i Otošča 13 vodenica). Lozice sastavljaju zaselci: Žerjavska vas, Mislejska vas, Renkovska vas, Lipovška vas, Kolona, Loka, Stajce, Spodnji Žvanuti i Zgornji Žvanuti. Blizu sela Lozice je na magistralnoj cesti naselje Podgrič.

Privreda
--------

Kako s Nanosa često puše jaka bura, voćarstvo i poljedjelstvo nije dobro razvijeno. U prošlosti su se seljani uglavnom bavili uzgojem stoke i mlinarstvom (vodena moć je korištena i za pogon pilana). Na prisojnim područjima je bilo nešto vinograda (autohtoni trsi pinela i zelen), koje i danas mještani obrađuju kao dopunsku djelatnost. Većinom su zaposleni u industrijski poduzećima na području između Postojne i Nove Gorice.

Povijest
--------

Do 1866. je cesta kroz selo bila jedina prometnica koja je povezivala Vipavsku dolinu s Postojnom. Tako je po njoj navodno potovao Napoleon Bonaparte, papa Pio VI. i druge poznate ličnosti. U selu je kamena klupa, na kojoj se navodno Napoleon odmarao.

Etimologija imena mjesta se često povezuje sa seoskim izvorom *Losca*, pritokom Močilnika, ali i na izraz »loza«, vinski trs ili na čistiu usred šume.

Sakralni objekti
----------------

'Kraško'-neorenesansna parohijalna crkvis sv. Franciska Ksavera. Prije 1764. je bila posvečena sv. Gotardu, a izgrađena je početkom XVIII. st. i ima rokokovski izrađen oltar sa slikom žalostne Marije (djelo M. Fayerna). 

Pored ove crkve stoji starija kapela Isusovog groba (XVI. st.). 

Na području Lozica podružna crkva sv. Marije Magdalene u Otoščanu. Hodočasnička crkva Lozičana je crkva sv. Hieronima na Nanosu.

Ličnosti povezane s Lozicama
----------------------------

* Franc Lipovž, fotograf i izumitelj
* Ivan Renko, partizan i ambasador
* Rajko Koritnik, operni pjevač i pedagog

Među odmorištima na Lozicama je Stanko Premrl uglazbio Prešernovu Zdravlico, koja je nedavno proglašena slovenskom himnom.
**Niko Belić** (u originalu napisano kao *Niko Bellic*) je glavni lik Rokstarove igre *Grand Theft Auto IV*.

Niko je odrastao u ratom razorenoj Bosni, ali je rođen u Srbiji.[*nedostaje referenca*] Njegov otac je bio siledžija i pijanac koji nikad nije verovao da će njegov sin uspeti u životu. Ipak Nikova majka, Milica, verovala je da će Niko postati dobra ličnost. Kao „gnevni" adolescent, učestvovao je u ratovima na tlu bivše Jugoslavije, gde je video i počinio mnoga zverstva, koja su ga duboko pogodila i učinila da Niko život posmatra cinično, a takođe i da ima snažne osećaje kajanja i depresije. Mnogi Nikovi prijatelji su poginuli. Niko je tako postao „žilav" i stekao je mnogo iskustva tokom rata.

Nakon završetka rata, njegov rođak Roman Belić emigirao je u Sjedinjene Države u grad Liberti siti (engl. ), koja je parodija Njujorka. Odatle je stalno Niku pričao kako se obogatio i postao slavan. Tako je Niko doputovao u Liberti siti. Po svom dolasku u Ameriku, on opisuje svoju mračnu prošlost rečenicom: *„Život je komplikovan, ubijao sam ljude... krijumčario sam ljude... prodavao ljude. Možda će ovde stvari ipak biti drugačije."* Drugi razlog Nikovog dolaska u Liberti Siti jeste potraga za Darkom Brevićem, čovekom koji je za vreme rata u Srbiji izdao jedinicu u kojoj se Niko borio. Ali situacija nije bila onakva kako mu je to prikazao njegov rođak. Roman je zapao u kockarske dugove i u velike opasnosti. Imao je nezavršenih poslova sa nekim mafijašima. Niko je morao da se upusti u kriminalni život da bi spasao svoga rođaka. Zbog svog ratnog iskustva mogao je lako da barata oružjem.

Tokom igre, Nikovo prezime je pogrešno spelovano "Bellic", a izgovarano Belik. Pošto su prezimena drugih Srba (Darka Brevića i Florijana Kravića) izgovarana pravilno, postoji mogućnost da je ime Bellic jednostavno engleska „verzija" prezimena Belić.

Spoljašnje veze
---------------

* Vebsajt igrice Grand Theft Auto IV
Prvi princip termodinamike ostavlja teorijsku mogućnost da se sva količina toplote pretvori u rad. Ako bismo bili u mogućnosti da konstruišemo takvu mašinu koja bi potpuno pretvorila toplotu u koristan rad, a da ovoj mašini ne treba hladnjak, ona bi bila **perpetuum mobile druge vrste**.

To znači da ne postoji mogućnost pretvaranje celokupne toplote u koristan rad bez gubitaka energije.

Perpetuum mobile prve vrste i perpetuum mobile druge vrste međusobno se ne isključuju.

Literatura
----------

* Cengel, Yunus A. & Boles, Michael A. (2002). *Thermodynamics – an Engineering Approach*. McGraw Hill. ISBN 0-07-238332-1. OCLC 52263994 57548906 45791449 52263994 57548906.
* Fermi, E. (1956). *Thermodynamics*, Dover, New York.
* Kittel, Charles & Kroemer, Herbert (1980). *Thermal Physics*. W. H. Freeman Company. ISBN 0-7167-1088-9. OCLC 48236639 5171399 32932988 48236639 5171399.


|  |  |
| --- | --- |
|  | *Ovaj članak o **fizici** je u začetku. Možete pomoći Wikipediji tako da ga proširite*. |
**Franc Ribnikar** (Senično, 1840 – Beograd, 1905), liječnik i filantrop.

Život
-----

Rođen je 1840. u selu na Gorenjskoj u tadašnjem Austrijskom carstvu od oca Jerneja Ribnikara i majke Marije Ahačič. Studirao je medicinu u Gracu, gdje je magistrirao kirurgiju i opstetriciju. Zatim je odselio u Kostajnicu i tu oženio Milicu Srnjić. Godine 1867. otišao je u Srbiju i 1869. postao je pomoćnik u okružnoj bolnicu u Kruševcu. Zatim je nastavio karijeru u Trsteniku (1870) i u Svilajncu (1873). Sa Marijom imao je tri sina: najstariji je bio poznati novinar Vladislav Ribnikar (1871-1914), osnivač *Politike* u 1904. godini; zatim, Slobodan Ribnikar (1873-1924), također liječnik te novinar; treći je bio Davorin Darko Ribnikar (1878-1914), suradnik *Politike* ubijen u borbi na frontu protiv Austrijske vojske u Prvom svjetskom ratu.

Franc Ribnikar je sudjelovao u Srpsko-turskom ratu (1876–1878).

1882. je doktorirao medicinu u Zürichu, pri čemu je imenovan upravnikom okružne bolnice u Jagodini. Godine 1888. je dobio srpsko državljanstvo i preselio se u Beograd, grad u kojem će djelovati kao liječnik do smrti u 1905. u svojoj šesdesetsedmoj godini.

Izvori
------

1. 1 2 3 4  Andrejka 1960

Bibliografija
-------------

* Andrejka, Rudolf (1960). „Franc Ribnikar". *Slovenska biografija*. Ljubljana: SAZU. Pristupljeno 07. 05. 2023.
**Guðmundur Þórður Guðmundsson** (Reykjavík, 23. prosinca 1960.) je umirovljeni islandski rukometaš i reprezentativac, najpoznatiji kao bivši višestruki izbornik Islanda. 

Igračku karijeru započeo je u lokalnom Víkinguru, gdje je igrao sve do 1992. godine, s tim da je od 1989. bio trener-igrač. Nakon toga prelazi u UMF Afturelding, gdje do 1995. igra kao trener-igrač, nakon čega se umirovio. Od 1983. do 1995. je nastupao za reprezentaciju Islanda, s kojom je igrao na dva Svjetska prvenstva i dva olimpijska turnira. 

Od 1995. godine se posvetio trenerskom poslu, prvo kao trener Frama iz Reykjavíka, odakle je 1999. godine prešao u njemački TSV Bayer Dormagen. Nakon dvije godine u Njemačkoj, Guðmundsson je preuzeo klupu islandske reprezentacije, koju će voditi do 2004. godine, ali bez ikakvog značajnijeg uspjeha. Nakon godinu dana pauze, godine 2005. ponovo preuzima Fram, kojeg vodi do 2007. godine. 

Godine 2008. ponovo je preuzeo reprezentaciju Islanda, koju će voditi do 2012. godine i s kojom će, u svom drugom mandatu, osvojiti srebro na Olimpijskim igrama 2008. i broncu na EHF Euru 2010. u Austriji. Paralelno je vodio danski GOG Svendborg TGI te njemački Rhein-Neckar Löwen, s kojim je 2013. godine osvojio EHF Kup. Godine 2014. napustio je Löwen i preuzeo reprezentaciju Danske, s kojom je osvojio olimpijsko zlato 2016. godine. 

Naredne godine sporazumno je raskinuo ugovor s danskim savezom te preuzeo reprezentaciju Bahreina. Na klupi azijske ekipe ostao je do 2018. godine, kada je ponovo preuzeo reprezentaciju Islanda; na mjestu izbornika Bahreina zamijenio ga je sunarodnjak Aron Kristjánsson.

| * p
* r
* u
Sastav Islanda  na  Olimpijskim igrama 2012. – 5. mjesto |
| --- |
| 
* 1 Gústavsson
* 2 Svavarsson
* 3 Kristjánsson
* 4 Pálmarsson
* 5 Ingimundarson
* 6 Hallgrímsson
* 7 Atlason
* 9 Sigurðsson
* 10 Guðjónsson
* 11 Stefánsson (c)
* 15 Petersson
* 16 Guðmundsson
* 17 Jakobsson
* 18 Gunnarsson
* Izbornik: Guðmundsson

 | Island |
**Fešta i kolo Svetog Trifuna** predstavlja kulturnu baštinu koju čuva zajednica bokeljskih Hrvata doseljenih u Hrvatsku iz Boke Kotorske u Crnoj Gori, najvećim dijelom nakon raspada Jugoslavije. Zajednica je organizirana u bratstva pod zajedničkim nazivom "Hrvatsko bratstvo Bokeljske mornarice 809" i djeluje u Zagrebu, Rijeci, Puli, Splitu i Dubrovniku.

Duhovnost bokeljskih Hrvata je povezana sa Svetim Trifunom, zaštitnikom Kotora, Kotorske biskupije i Bokeljske mornarice. Tu je i kolo posvećen Svetom Trifunu, koje se često naziva i „Kolo Bokeljske mornarice" jer ga plešu samo čete Bokeljske mornarice.

Proslava počinje odlaskom u crkvu u kojoj se recituju pohvale svetom Trifunu i odaje počast preminulim članovima Bokeljske mornarice. Zatim se čitaju poruke onima članovima mornarice koji su odsutni (uglavnom raseljeni širom svijeta). Po okončanju svečanog dijela, okupljeni pred crkvom plešu kolo uz tradicionalna bokeljska jela.

Bokeljska zajednica organizuje i tradicionalnu noć Boke koja uključuje ples, izložbe i koncerte. Noć Boke se organizuje u različitim gradovima, ali na različite datume u periodu od februara do aprila.

Nematerijalna svjetska baština
------------------------------

Fešta i kolo Svetog Trifuna nalaze se na UNESCO-voj Reprezentativnoj listi nematerijalnog kulturnog naslijeđa čovječanstva kao element kulturne baštine u Hrvatskoj. Odluku o upisu donio je Međuvladin komitet za očuvanje nematerijalnog kulturnog naslijeđa na zasjedanju koje je održano od 28. novembra do 3. decembra 2022. u Rabatu, Maroko

Izvori
------

1. ↑  Hrvatska nematerijalna kulturna baština na UNESCO-ovim listama - Hrvatsko ministarstvo kulture i medija - Pristupljeno 17.1.2024
2. ↑  UNESCO: Nematerijalna svjetska baština u Hrvatskoj - ich.unesco.org - Pristupljeno 16.1.2024.()
3. ↑  UNESCO: Fešta i kolo Svetog Trifuna - ich.unesco.org, Pristupljeno, 7. 1. 2024.()
Freska iz Peucetijskog groba iz V-og vijeka p.n.e, na nekropoli Corso Cotugno u Ruvo di Puglia, Italija. 

**Peucetijska grobnica plesača** ili grobnica plesačica (italijanski - Tomba delle Danzatrici) je otkrivena 1833. god. na nekropoli Corso Cotugno, u naselju Ruvo di Puglia, Italija. Datirana je na kraj petog stoljeća do sredine četvrtog stoljeća p.n.e, u vrijeme kada su na tom području živjeli pripadnici ilirskog plemena Peuceta. 

Grobnica je dobila ime po plesačima koji se pojavljuju na freskama u grobnici. freske su najstariji primjer figurativnog slikarstva u Apuliji. Peuceti su umjetnost slikanja grobnica preuzeli od Etruraca, koji su imali važan utjecaj na njihovu kulturu. Paneli s freskama sada su izloženi u napuljskom Nacionalnom arheološkom muzeju, inv. 9353. 

Grobnica je polukomornog dizajna. Šest oslikanih panela prikazuje trideset ili više žena koje plešu, krećući se s lijeva na desno sa isprepletenim rukama, kao da plešu krug oko unutrašnjosti grobnice. Obučene su u hitone i ogrtače, a na glavi imaju velove jarkih boja. U grupi su tri muškarca, koji se razlikuju po bijeloj odjeći. Jedan od njih drži liru.

Skeletni ostaci pokojnika u grobnici jasno su pripadali istaknutom muškom ratniku. Uz skelet je nađen šljem, štit, koplja i bodeži. Među grobnim prilozima su različite vrste keramičkih predmeta: posude, amfore, kantari i neke uljane lampe. Bili su raspoređeni na tlu ili obješeni na zidovima. Keramika je imala simbolički i pogrebni značaj.

Izvori
------

Literatura
----------

Pascale, Enrico (2009). *Death and Resurrection in Art*. Los Angeles, California: Getty Publications. ISBN 978-0-89236-947-8. 
De Juliis, Ettore M. (2004). „The Etruscans in Apulia". u: Bernardini, Paolo; Camporeale, Giovannangelo. *The Etruscans Outside Etruria*. Los Angeles, California: Getty Publications. ISBN 978-0-89236-767-2.
Nikola Vukčević (Podgorica, 1974.–), crnogorski reditelj, magistar dramskih umetnosti. Član Odbora za film Crnogorske akademije nauka i umjetnosti (CANU) i Umetnički direktor Gradskog pozorista Podgorica. Vukčević je i predavač na crnogorskom nacionalnom Fakultetu dramskih umjetnosti - Cetinje.

Umjetnik multimedijalnog redateljskog obrazovanja i opredjeljenja sudjelovao je u pedesetak projekata: redatelj je desetak kazališnih predstava (prikazanih na festivalima, poput: Budva Grad Teatra, Infant, Exit i sl. i izvođenih u kazalištima poput Atelje 212, SNP- Novi Sad, Boško Buha, Zetski dom ...) , četiri kratkometražna igrana filma i jedne TV drame (prikazanih na festivalima i televizijama u Crnoj Gori i inozemstvu) i dvadesetak polusatnih dokumentaraca na Prvom programu RTVCG.

Nagrađen je brojnim domaćim i stranim nagradama. Najmlađi je redatelj koji je režirao u službenoj produkciji Grad Teatra Budva. Bio je član žirija i savjeta nekoliko festivala. Ima zvanje Magistra znanosti o dramskim umjetnostima (od lipnja 2001. godine, uz koje je i njegov nagrađeni magistarski rad od kojega je objavljena i knjiga "Utjecaj filma na Kazalište Novih Formi"), i asistenta na predmetu Režija II na FDU Cetinje. Bavi se režijom i produkcijom glazbenih i reklamnih spotova.

"Pogled s Eiffelovog tornja" je njegov prvi cjelovečernji igrani film, prikazan na mnogim međunarodnim smotrama filma, od St. Petersburga, preko Londona, Vienne, Ljubljane, Toronta, Marbelle, USA, Italije, Berlina.
**Mileva Filipović** (Spuž 1938-2020) crnogorska je sociološkinja i politikološkinja, osnivačica akademskog postdiplomskog programa "Žene i pravo", na Pravnom fakultetu u Podgorici, koja u naučni diskurs i istraživanja u Crnoj Gori uvodi rodni aspekt. Oblasti njenog naučnog interesovanja uključuju opštu sociologiju, strukturalizam, epistemologiju i feminističke teorije.

  

Diplomirala je sociologiju na Fakultetu političkih nauka u Beogradu 1973. godine. Kao asistentkinja zaposlena je na Pravnom fakultetu u Titogradu, 1974. godine. Magistrirala je 1976. godine, a doktorirala na Fakultetu političkih nauka u Beogradu 1983. godine. Tokom rada na doktorskoj disertaciji boravila je u Parizu, na École Normale Supérieure kod Luja Altisera, kao stipendistkinja Vlade Francuske. U istom periodu postaje članica Odbora za pravne i političke nauke i Odbora za filozofiju i sociologiju Crnogorske akademije nauka i umjetnosti (CANU). U zvanje vanredne profesorice izabrana je 1995. a redovne profesorice 1998. godine. U penziju je otišla 2003. godine.

  

U politički život se uključila kao omladinka. Bila je sekretarka Opštinskog Komiteta Omladine Crne Gore, članica Opštinskog Komiteta Saveza Komunista, članica Centralnog Komiteta Saveza Omladine Crne Gore, te izabrana za poslanicu Kulturnoprosvjetnog vijeća za period od 1963-1967. godine.

  

Posebno značajan dio njenog profesionalnog rada predstavljaju istraživanja položaja žena. Značajan dio njenog profesionalnog identiteta predstavlja i prevođenje sa francuskog jezika i uređivanje biblioteke "Femina" za izdavačku kuću CID.

Dobitnica je Nagrade za nauku oslobođenja Titograda 1980. god.

Izabrana bibliografija
----------------------

* Društvena moć žena (2003)
* Istorijski materijalizam i strukturalizam u savremenoj sociološkoj misli (1984)
* Radnička klasa i oslobođenje žene (1979)
Konstrukcija Leidenske boce.
**Lajdenska tegla** (također **Leidenska boca** ili **Kleistova boca**) je prvi oblik električnoga kondenzatora, koji su 1745. neovisno načinili Ewald Georg von Kleist u Njemačkoj i Pieter van Musschenbroek u nizozemskom gradu Leidenu. Bila je to staklena boca, prvotno s vodom ili živom kao jednom elektrodom i staklom kao električnim izolatorom, dok je druga, uzemljena elektroda bila šaka u kojoj se boca držala. Unutrašnjost boce punila se elektricitetom iz elektrostatičkoga stroja. Poslije su kao elektrode postavljene obloge od staniola (tanki srebrnasti listovi ili folije kositra proizvedeni valjanjem), što je dovelo do konstrukcije električnoga kondenzatora od dvaju međusobno izoliranih električnih vodiča. Koristila se kao kondenzator još u prvim radijskim odašiljačima s iskrištem. 

Prvi opisani električni kondenzator, nazvan Leidenska boca, svojom sposobnošću pohrane električne energije potaknuo je razvoj pokusa s elektricitetom, dok je snažna iskra nastala njegovim izbijanjem dala naslutiti potencijal tada novog oblika energije. Leidenska boca je s vanjske i unutarnje strane obložena do određene visine slojem staniola ili aluminija. Ona ima mali električni kapacitet do 10-8 F, pa može podnijeti veliki električni napon.

Slike
-----

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  |  |  |  |
| Početni oblici Leidenske boce su imali metalni šiljak koji je prolazio kroz čep i bio je u dodiru s vodom. | Oblik Leidenske boce iz 1919. | Baterija koja se sastoji od 4 Leidenske boce iz Leidenskog muzeja. | Otkriće Leidenske boce u Musschenbroekovom laboratoriju. |

 |

Izvori
------

1. ↑   **leidenska boca (Kleistova boca)**,  "Hrvatska enciklopedija", Leksikografski zavod Miroslav Krleža, www.enciklopedija.hr, 2017.
2. ↑   Velimir Kruz: "Tehnička fizika za tehničke škole", "Školska knjiga" Zagreb, 1969.
**Teodora Kantakouzene** (Θεοδώρα Καντακουζηνή) (Bizantsko carstvo, oko 1330. – Konstantinopolj, 1381./1396.) bila je grčka plemkinja i žena turskog sultana Orhana, a kći bizantskog cara Jovana VI. i carice Irene Asanine te sestra Marije, Mateja, Manojla i Jelene.

Jovan VI Kantakuzin, Teodorin otac
U Turskoj je znana kao *Theodora Hatun* i po nekim izvorima (Nikifor Grigora) kao *Mara Hatun*.  

U januaru 1346. godine Teodora je zaručena za Orhana, za kojeg se udala u ljetu iste godine kako bi učvrstila očev savez s nadolazećom Osmanskom kneževinom i spriječila Osmanlije da pošalju pomoć carici-regentici Ani Savojskoj u Bizantskom građanskom ratu. Ceremonija se održala u Selymbriju i potom u osmanskoj Bitiniji. Nakon što je spavala s Orhanom, rodila mu je sina, princa Halila. U to vrijeme je Teodora imala oko petnaest godina. Teodora je boravila stalno na osmanskom dvoru do 1362. to jeste do smrti Orhana, osim jednog trodnevnog boravka u Carigradu u januaru 1347. nakon pobjede njezinog oca u građanskom ratu. Ostala je kršćanka, dok je Orhan–beg bio musliman. Aktivno je podupirala kršćane u Osmanskom carstvu. Şehzade Halil će kasnije oženiti svoju sestričnu Irinu.  

Očito je da se nakon Orhanove smrti vratila u Carigrad, gdje će živjeti sa svojom sestrom, caricom Jelenom, u bizantskoj palači. Posljednji poznati zapis o caru Androniku IV. je da je Teodora bila zatvorena u Galati tijekom njegove kratke vladavine između 1379–1381.

Izvori
------

1. ↑  Trapp, Erich; Walther, Rainer; Beyer, Hans-Veit; Sturm-Schnabl, Katja (1981). *Prosopographisches Lexikon der Palaiologenzeit* 5. Beč: Verlag der Österreichischen Akademie der Wissenschaften.
2. ↑  Donald MacGillivray Nicol, *The Reluctant Emperor: A Biography of John Cantacuzene, Byzantine Emperor and Monk, c. 1295–1383*. Cambridge University Press. ISBN 978-0-521-52201-4.

Bibliografija
-------------
| Sierra Madre de Chiapas |
| --- |
| Dio Američkih Kordiljera |
| Kartaa masivaKartaa masivaKartaa masiva |
| Dužina masiva: | 600 km |
| Širina masiva: | km |
| Površina masiva: | km² |
| Najviši vrh: | Vulkan Tacaná (4,092 m) |
| Zaštićene oblasti: |  |
| Država: |  Meksiko,  Gvatemala,  Salvador,  Honduras |

**Sierra Madre de Chiapas** (znana i kao **Cordillera Central**, a u Gvatemali kao **Sierra Madre**) je planinski masiv u Centralnoj Americi koji se prostire preko jugoistočnog Meksika, Gvatemale do Salvadora i dijela Hondurasa.

Geografske karakteristike
-------------------------

To je najveći masiv u Centralnoj Americi, kopleksan planinski sistem koji se proteže u smjeru sjeverozapad-jugoistok, duž obale Tihog oceana u dužini od preko 600 km. 
Većina vulkana u Gvatemali su dio Sierra Madre, njihovi vrhovi dosežu do 4,000 m nadmorske visine. 
Masiv je nastavak Sierra Madre del Sur, na jugozapadu je ograničen uskim obalnim pojasom, a na sjeveroistoku nizom depresija među njima i Depresiju Chiapas, koja razdvaja od masiva u Gvatemali i Hondurasu. 
On je glavna vododjelnica u Centralnoj Americi, raskršće rijeka koje teku u Atlantski ili Tihi ocean.

U Meksiku masiv počinje od rijeke Ostúa i nastavlja se do granice sa Gvatemalom. Dug je otprilike 250 km, širok 50-65 km i ima površinu od 2,125 km². Najviši vrh se nalazi 
državi Chiapas, to je Vulkan Tacaná (4,092 m) na granici sa Gvatemalom.

U Gvatemali se Sierra Madre proteže otprilike 280 km u smjeru jugoistoka prema granici sa Salvadorom i Hondurasom, preko departmana; San Marcos, Quetzaltenango, Totonicapán, Sololá, Chimaltenango, Guatemala i Jalapa.

I u Salvadoru Sierra Madre slijedi orijentaciju sjeverozapad-jugoistok, označavajući granicu s Hondurasom, ali ga Rijeka Lempa razdvaja na dva dijela.

U zapadnom dijelu, najviša planina je Montecristo (2,418 m), na tromeđi Salvadora, Gvatemale i Hondurasa, a na istoku planina El Pital (2,730 m), najviši vrh u Salvadoru.

Prvi španjolski istraživači i konkvistadori pojavili su se 1524. kad su Asteci domirirali tim krajem.
Transamerička željeznička pruga i asfaltirana cesta prolaze duž zapadnih obronaka Sierre, a Panamerički autoput, centralnom kotlinom.

### Geologija

Sierra Madre de Chiapas nastao je krajem Mezozoika, za kasne Krede kao rezultat su subdukcije Kokosove pod Karipsku ploču.

### Flora i fauna

U Masivu živi oko 1500 vrsta kralješnjaka, koje čine sisavci, ptice, vodozemci i reptili, i više od 10,000 različitih vrsta biljaka. Među njima i veliki broj endema.

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11  „*Sierra Madre de Chiapas*" (španjolski). EcuRed. Pristupljeno 6.3. 2023.
2. 1 2  „*Sierra Madre de Chiapas*" (engleski). Encyclopaedia Britannica. Pristupljeno 6.3. 2023.

Vanjske veze
------------

* *Sierra Madre de Chiapas* ()

***Sierra Madre de Chiapas*** na Wikimedijinoj ostavi

Categoría:Cordilleras de Guatemala
**São Vicente** je grad i općina od 370,839 stanovnika na jugoistoku Brazila u Saveznoj državi São Paulo.

Geografske karakteristike
-------------------------

São Vicente se prostire na zapadu malog otoka São Vicente, i djelomično po kopnu 
Od svog administrativnog centra São Paula udaljen je 72 km, a od Santosa na drugom kraju otoka svega 7 km.

Zajedno sa Santosom dio je aglomeracije **Baixada Santista** koja ima 1,672,991 stanovnika

Historija
---------

São Vicente se smatra najstarijim gradom u Brazilu.
Prvi Portugalci koji su se iskrcali na taj otok - 1493. bila su tri mornara ekspedicije Francisca de Almeide. 
Oni su ostali živjeti na otoku poženivši se indijankama. 
Nakon njih sa ekspedicijom je stigao Gaspar de Lemos 1502. koji ga je nazvao São Vicente, po kršćanskom mučeniku
Vincentu iz Zaragoze.

Kako je u to vrijeme i Kraljevina Francuska pokazala interes za taj dio Južne Amerike, Portugalski kralj João III otpremio je 1530. veliku ekspediciju da kolonizira portugalsku Indiju.

Ekspedicija sa hidalgom Martim Afonsom de Sousom stigla je na otok u januaru 1532. Afonso de Sousa je podigao vijećnicu, zatvor i crkvu kao simbole kolonizacije i baze portugalske administracije i naselju dao status vile. Zbog tog ga u Brazilu zovu **Cellula Mater da Nacionalidade** (Nukleus nacije).

São Vicente je isprva dobro napredovao, početkom 17. vijeka bio je poznat kao žitnica tadašnje kolonije. Vremenom je zbog lošije luke počeo zaostajati za rivalskim Santosom.
Iz vremena kad je bio prijestolnica kolonijalnog Brazila ostalo je prvo carinsko skladište i šećerana.

Status grada dobio je 1895.

Predgrađe Praia Grande na kopnu sa velikom plažom danas je popularno ljetovalište.

Autoputovima (SP-160, SP-55) i željeznicom povezan je sa São Paulom.

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5 6 7 8  „São Vicente Municipality in São Paulo" (engleski). City Population. Pristupljeno 30.01.2024.
2. ↑  „Baixada Santista (Santos)" (engleski). City Population. Pristupljeno 30.01.2024.
3. 1 2 3  „*História de São Vicente*" (portugalski). Histórias de Brasília'. Pristupljeno 28.01.2024.
4. 1 2 3 4  „*História*" (portugalski). Cidades IBGE. Pristupljeno 30.01.2024.
5. ↑  „*São Vicente, Brazil*" (engleski). Encyclopædia Britannica. Pristupljeno 30.01.2024.

Vanjske veze
------------

***São Vicente, São Paulo*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Prefeitura Municipal de São Vicente* ()
range 2°20′0″N 55°0′0″W﻿ / ﻿2.33333°N 55.00000°W﻿ / 2.33333; -55.00000

| Tumuk Humak |
| --- |
| Dio |
| Topografska karta sa pozicijom masivaTopografska karta sa pozicijom masivaTopografska karta sa pozicijom masiva |
| Dužina masiva: | 290 km |
| Širina masiva: | km |
| Površina masiva: | km² |
| Najviši vrh: | (850 m) |
| Zaštićene oblasti: |  |
| Država: |  Brazil Francuska Gvajana Surinam |

**Tumuk Humak** (portugalski: *Serra do Tumucumaque*, francuski: *Monts Tumuc-Humac*, nizozemski: *Toemoek-Hoemakgebergte*) je planinski masiv koji se proteže u dužini od nekih 290 km u smjeru istok-zapad i formira brazilsku granicu prema Francuskoj Gvajani i Surinamu.

Karakteristike
--------------

Masiv se na zapadu spaja sa Masivom Acarai i čini vododjelnicu između sjevernog sliva rijeke Amazone i rijeka Francuske Gvajane i Surinama.

Planine masiva imaju prosječnu nadmorsku visinu od 850 metara.

U vrijeme španjolske kolonijalne ere vjerovalo se da se tu krije mitski El Dorado zemlja zlata. I pored toga bio je gotovo neistražen sve do 20. vijeka. Prva ozbiljna ekspedicija Francuza Francisa Mazièra propješačila je masiv od Francuske Gvajane do Brazila 1952.

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5 6  „*Tumuc-Humac Mountains*" (engleski). Encyclopaedia Britannica. Pristupljeno 28.11.2022.

Vanjske veze
------------

***Tumuk Humak*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Tumuc-Humac Mountains* ()
* *Tumuc-Humac Mountains* (na portalu Mapcarta) ()

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 12144648172955192415

 |
**Pečuh** ili **Pečuj** (**Peč**; mađ. *Pécs* [ˈpeːt͡ʃ], njem. *Fünfkirchen* [ˈfʏnfkɪʁçən]), grad na jugu Mađarske od 
145,985 stanovnika
Pécs je administrativni centar Baranjske županije, univerzitetski centar i peti po veličini 
mađarski grad.

Geografske karakteristike
-------------------------

Pécs leži na obroncima planine Mecsek, nedaleko od hrvatske granice.

Historija
---------

Rimljani su početkom 2. vijeka na tom mjestu osnovali grad - **Sopianae**, koji je u 4. vijeku postao administrativni centar
Provincije Panonija Valerija.
Iz njihovih vremena ostala je ranokršćanska nekropola koja je 2000. uvrštena na UNESCO-vu 
Listu mjesta svjetske baštine u Evropi.

Za vladavine ugarskog kralja Stefana - 1009. osnovana je *biskupija*, a za vladavine Ludovika I. - 1367 univerzitet kao najstariji u Mađarskoj. 
U Pécsu je krajem 15. vijeka djelovao kao biskup Janus Pannonius

Nakon Mohačke bitke 1526. - Pécs je podpao pod Osmanlije, i pod njima ostao slijedićih 150 godina.
Svoj zenit Pécs je imao tokom 19. vijeka, kad je bio jedan od većih gradova Austro-Ugarske.

Pobratimski gradovi
-------------------

* Rumunjska, Arad
* Rumunjska, Cluj-Napoca
* Njemačka, Fellbach
* Austrija, Graz
* Turska, Kütahya
* Finska, Lahti

Izvori
------

1. 1 2 3 4  „Hungary: Baranya" (engleski). City population. Pristupljeno 16. 04. 2016.
2. ↑  „*Early Christian Necropolis of Pécs (Sopianae)*" (engleski). UNESCO. Pristupljeno 16. 04. 2016.

Vanjske veze
------------

***Pečuh*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Službene stranice Pécsa* ()

|  |  |
| --- | --- |
|  | *Ovaj članak o **geografiji** je u začetku. Možete pomoći Wikipediji tako da ga proširite*. |
Ovo je članak o strukovnoj organizaciji. Za odbor za ocjenjivanje rejtinga vidi sistem filmskih rejtinga MPAA.

**Filmsko udruženje Amerike** (engl. ), poznato i po engleskoj skraćenici MPAA je strukovno udruženje koje čine predstavnici šest vodećih hollywoodskih kompanija za proizvodnju filmova. Nastalo je 1922. godine pod imenom **Filmski producenti i distributeri Amerike** (engl. , *MPPDA*) kao dio nastojanja da se tada relativno mlada američka filmska industrija popravi svoj javni imidž nagrđen javnim hollywoodskim skandalima. Zbog toga je široj javnosti poznata prije svega po autocenzorskoj aktivnosti, pri čemu se posebno ističe strogi Produkcijski kodeks koji je bio na snazi od 1934. do 1968. a koga je zamijenio dan-danas važeći sistem filmskih rejtinga. Posljednjih decenija MPAA se istakla i u uspješnom lobiranju američkog Kongresa u svrhu donošenja što restriktivnijih zakona o intelektualnom vlasništvu, koji su potom preko međunarodnih konvencija postale dio svjetskih pravnih standarda. MPAA se također ističe u borbi protiv piratstva, odnsono zalaganju za što represivnije zakone koji uključuju državni nadzor Interneta.

Vanjske veze
------------

***MPAA*** na Wikimedijinoj ostavi

* Službeni veb-sajt
* MPPDA Digital Archives (1922-1939)
* Motion Picture Association of America. Production Code Administration records, Margaret Herrick Library, Academy of Motion Picture Arts and Sciences
**Huascarán** (španjolski: *Nevado Huascarán*, kečuanski *Waskaran*) je najviša planina u Peruu, visoka 6,768 metara, koja se nalazi u Andama 
u masivu Cordillera Blanca.

Karakteristike
--------------

Prostire se na zapadu centralnog Peruua, istočno od grada Yungaya.
Huascarán je omiljen među alpinistima i planinarima. 
Naglo topljenje snijega 1962. uzrokovalo je lomljenje dijela strmog sjevernog vrha i lavinu koja je uništila nekoliko sela i pobila oko 3,500 ljudi. 
Snažan potres 1970. izazvao je klizišta koja su zatrpala 10 sela i dobar dio Yungaya, pritom je poginulo desetak hiljada ljudi u jednoj od najgorih prirodnih katastrofa 20. vijeka.

Planina je dio Nacionalnog parka Huascarán (Parque nacional del Huascarán).

Izvori
------

1. 1 2 3  „*Mount Huascarán, mountain, Peru*" (engleski). Encyclopaedia Britannica. Pristupljeno 29.08.2023.
2. 1 2  „*Nevado Huascarán, Peru*" (engleski). Peakbagger. Pristupljeno 29.8.2023.
3. ↑  „Huascarán National Park" (engleski). Unesco. Pristupljeno 29.08.2023.

Vanjske veze
------------

***Huascarán*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Nevado Huascarán, Peru* (na portalu Peakbagger) ()
**Stefan Kretzschmar** (Leipzig, 17. veljače 1973.) je umirovljeni njemački rukometaš i reprezentativac koji je igrao kao lijevo krilo ili lijevi vanjski. Poznat po snažnom udarcu i izvrsnim igrama, Kretzschmar je slovio za jednog od najboljih rukometaša svoje generacije te je bio jedan od nositelja njemačke reprezentacije tokom 2000-ih godina. Uz to, Kretzschmar je ostao poznat po svojim brojnim tetovažama i ekscentričnom vizualnom izgledu. 

Profesionalnu karijeru započeo je 1991. u klubu SV Blau-Weiß Spandau, odakle je 1993. prešao u VfL Gummersbach. Iste godine debitirao je i za njemačku reprezentaciju. U Gummersbachu je ostao do 1996. godine, kada je prešao u SC Magdeburg. Tokom iste godine, Kretzschmar je nastupio na Olimpijadi u Atlanti, ali je nakon turnira izbačen iz reprezentacije zbog nesuglasica s izbornikom Heinerom Brandom. Taj je potez izazvao velike kontroverze jer je Kretzschmar slovio za jednog od najtalentiranijih njemačkih rukometaša, a godinu dana prije je po drugi puta imenovan rukometašem godine u Njemačkoj. 

Povratak u reprezentaciju uslijedio je 1997. godine na utakmici protiv Norveške. Sljedeće godine, na EHF Euru 1998. u Italiji, proglašen je najboljim lijevim krilom turnira. S Magdeburgom je bio njemački prvak te osvajač Lige prvaka, EHF Kupa i EHF Superkupa. Reprezentativnu karijeru završio je 2004. nakon osvajanja srebrne medalje na Olimpijskim igrama u Ateni, a igračku 2007. godine kao igrač Magdeburga. 

Nakon umirovljenja, kratko je bio trener kluba SC DHfK Leipzig, a danas uglavnom radi kao stručni komentator za njemačku televiziju.
*Za ostala značenja, vidi Tisa (razvrstavanje).*

Reka **Tisa** (mađarski: *Tisza*, ukrajinski: *Tysa/Тиса*, slovački i rumunski: *Tisa* i nemački: *Theiß*) je reka, najveća leva pritoka Dunava. Protiče kroz Panonsku niziju. Izvire u Ukrajini, na Karpatima u oblasti Bukovina, i dalje prolazi kroz Mađarsku, Rumuniju, Slovačku i Srbiju. Uliva se u Dunav kod Starog Slankamena.

Tisa je dugačka 1.358 km, a površina razvođa iznosi 157.186 m².
U Vojvodini Tisa deli Bačku (desna obala) i Banat (leva obala). 

Najveće pritoke su Begej, Bodrog, Zlatica, Körös, Moriš (najveća), Someş i Sajó. 

Tisa je plovna na dužini od 532 km. 

Bački kanal povezuje Tisu sa Dunavom, a Begejski kanal sa Tamišem. 

Značajniji gradovi na Tisi su: Tokaj, Szolnok, Csongrád, Segedin, Senta i Bečej.

Regulacija toka
---------------

U planinskom delu toka, Tisa je bistra i brza reka. Nedostatak jezera u oblastima Karpata utiče na to da su varijacije nivoa vode u Tisi izuzetno velike, sa tipično tri godišnja poplavna perioda. Ako se visok nivo vode u Tisi poklopi sa sličnom situacijom u Dunavu, Tisa će krenuti da nadire uzvodno, što izaziva velike poplave. Takva situacija je razorila Segedin proleća 1879. 

Između 1846. i 1880. mađarske vlasti su organizovale regulaciju toka reke Tise (mađ.: *a Tisza szabályozása*) i skratile joj dužinu za 450 kilometara. Sagrađeni sistem zaštite od poplava je najveći u Evropi. Danas postoji 3680 kilometara kanala koji kontrolišu Tisu. 

Tokom 1980−ih na Tisi je napravljenio veliko veštačko Jezero Tisa (mađ.: *Tisza-tó*) sa namerom da se pomogne u regulaciji toka i posebno poplava. Ubrzo je ovo jezero postalo popularno turističko odredište Mađara, skoro kao i Jezero Baloton.

Ekološka katastrofa iz 2000.
----------------------------

30. januara 2000, pogon za preradu zlata iz Baja Mare, na severu Rumunije, ispustio je 100.000 m³ vode zagađene cijanidom u reku Samoš. Ispuštanje cijanida u Someş desilo se usled topljenja snega i podzemnih voda koje su oštetile akumulaciju gde je cijanid skladišten. Ovo zagađenje se proširilo dalje niz reku Tisu i uništilo gotovo sav živi svet u reci. Zagađenje je stiglo do Beograda 14. februara 2000.

Poplava iz 2006.
----------------

U aprilu 2006. Tisa je dostigla najviši vodostaj u istoriji (949 cm kod Novog Kneževca) i ugrozila brojna naselja u svojoj okolini, zbog čega je uveden vanredni nivo odbrane.

Navigacija
----------

Tisa je plovna u većem delu svog toka. Reka je otvorena za međunarodnu navigaciju tek od nedavno; prije, Mađarska je razlikovala tzv. "državne reke" i "međunarodne reke", s kojima se određivalo da li je bila dozvoljena plovidba stranim brodovima. Nakon mađarskog ulaska u EU ova odrednica je ukinuta i svim je plovilima dozvoljeno da plove Tisom.

Mogućnost navigacije često određuju prirodni faktori. U vreme visokog vodostaja i suše najčešće Tisa nije plovna.

Vidi još
--------

* Kanal Dunav – Tisa – Dunav

***Tisa*** na Wikimedijinoj ostavi

Spoljašnje veze
---------------

* Tisa na sajtu backabanat.com Arhivirano 2006-07-04 na Wayback Machine-u
***Do Not Adjust Your Set*** (DNAYS) je britanska TV-serija za djecu koja se emitirala na programu mreže ITV od 1967. do 1969. godine. Naslov, koji doslovno znači "Ne namještajte svoj televizor" je potekao iz tada uobičajene poruke, odnosno telopa kojima se gledatelje obavještavalo da program ne mogu pravilno gledati zbog problema u studiju i na vezama, a ne zbog problema u njihovom TV-aparatu. Specifičnost serije su bili bizarni nadrealni skečevi koje su pratili kratki animirani inserti koje je radio dotada nepoznati Terry Gilliam.

Jedan od stalnih likova je bilo Captain Fantastic ("Kapetan Fantastični"), parodija superheroja koju je tumačio David Jason, tada nepoznati mladi glumac kojemu će ona biti odskočna daska za dalju televizijsku karijeru. Njegovog glavnog neprijatelja - Mrs. Black - je tumačila Denis Coffey, koja će se i sama etablirati u komičarku.

Među stalnim članovima glumačke postave su bili Eric Idle, Michael Palin i Terry Jones. Njih trojica su se nešto kasnije udružili s Gilliamom u znamenitu komičarsku grupu Monty Python.

Eksterni linkovi
----------------

* British Film Institute Screen Online
* A Review of DNAYS
* *Do Not Adjust Your Set* na sajtu IMDb
**Maybery R.F.D.** je američki televizijski sitkom koji se originalno prikazivao na programu mreže CBS od 1968. do 1971. godine. Predstavljao je nastavak, odnosno svojevrsni spin-off popularnog sitkoma *The Andy Griffith Show*, s kojim je dijelio isto mjesto i radnje i većinu likova s izuzetkom nekadašnjeg protagonista šerifa Andyja Taylora. Ranija serija je prekinuta zato što se glavni glumac Andy Griffith odlučio baviti s novim projektima, pa se zato radnja usredotočila na lik farmera Sama Jonesa (koga je glumio Ken Berry) i njegovog sina Mikea (koga je glumio Buddy Foster), uvedene u posljednjoj sezoni Andy Griffith Showa. Usprkos odlaska glavnog glumca, nova serija je naslijedila popularnost i veliku gledanost stare, ali je usprkos toga njeno snimanje prekinuto zahvaljujući tzv. [*[ruralna čistka|ruralnoj čistki]]* godine 1971.

Eksterni linkovi
----------------

* *Behind the Scenes of the Real Mayberry* Arhivirano 2009-08-22 na Wayback Machine-u A behind the scenes look at *The Andy Griffith Show* and the "real" Mayberry.
* *Mayberry R.F.D.* na IMDb-u ()
* *Mayberry R.F.D.* na TV.com
* *Mayberry R.F.D.* na EpGuides.com
***Another World*** je američka televizijska sapunica koja se originalno emitirala na programu mreže NBC od 4. maja 1964. do 25. juna 1999. Njen tvorci su bili Irna Phillips i William J. Bell, a producirana je od strane Procter & Gamble Productions u bruklinskim studijima.

Radnja serije je bila smještena u fiktivni grad Bay City, a uvodna naracija svake epizode ("Ne živimo u ovom svijetu sami, nego u hiljadu drugih svjetova") je bila referenca na naslov (doslovno: "drugi svijet"). 

'Another World' je ostala upamćena kao prva američka TV-sapunica u kojoj se otvoreno govorilo o dotada zabranjenoj temi abortusa. Također je bila prva sapunica koji je koristila crossover s drugim sapunicama, i to tako da je lik Mike Bauera iz *Guiding Lighta* došao iz Springfielda u Bay City. Bila je prva sapunica čije su epizode trajale 60, odnosno 90 minuta (kasnije se vratila na jednosatni format). Bila je i prva sapunica od koje su napravljena dva spin-offa (*Somerset* i *Texas*). Godine 1987. je postala prvom sapunicom čija je uvodna pjesma "(You Take Me Away To) Another World" , koju su izvodili Crystal Gayle i Gary Morris, došla na vrh top-liste Billboard Hot 100.

Vanjske veze
------------

* *Another World Today* webisode sequel website
* *Another World* home page site Arhivirano 2008-05-12 na Wayback Machine-u
* *Another World* na sajtu IMDb
* *Another World (TV serija)* na TV.com
* Carter, Alan (4. 08. 1995.). „*World* Without End". *Entertainment Weekly*. EW.com. Arhivirano iz originala na datum 2008-10-06. Pristupljeno 19. 02. 2009.
**Piltene** (njemački: *Pilten*) je gradić od 858 stanovnika na zapadu Latvije.

Geografske karakteristike
-------------------------

Piltene se prostire duž starog korita rijeke Vente na sjeveru Kurlandije udaljen 22 km južno od Ventspilsa.

Historija
---------

Piltene je prvi put dokumentiran 1295. a status grada dobio je 1557.

Poznat je po tome što je od 14. do kraja 16. vijeka bio sjedište Kurlandske biskupije, a u kasnijim vijekovima administrativni centar župe Piltene.

Zamak Piltene sagrađen je na prijelazu iz 13 u 14. vijek kao dio samostana i koristio se do 16. vijeka, kao biskupska rezidencija. 
Danas se ruševine zamka nalaze se pored Vecvente (staro korito rijeke Vente), vidljivi su temelji zamka i dijelovi dva tornja.

Nakon propasti Terre Mariane posljednji kurlandski biskup prodao je svoja prava danskom kralju. Kralj je teritorij biskupije - 1577. dao svom vojvodi Magnusu Holsteinu i zatražio je od poljskog kralja da biskupiju prizna kao svoju domenu. Tako da je od 1617. Piltene dio Poljsko-Litvanske Unije a od 1795. Ruskog Carstva.

Početkom 20. vijeka rijeka Venta je postala preplitka pa je Piltene izgubio svoju funkciju kao luka u konkurenciji sa brzo rastućim Ventspilsom, pa je spao 735 stanovnika i jednu ulicu.

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5 6 7  „*Latvia: Settlements*" (engleski). City population. Pristupljeno 8.01.2022.
2. 1 2 3 4 5 6  „*Piltene Castle Ruins*" (engleski). Visit Ventspils. Arhivirano iz originala na datum 2022-01-09. Pristupljeno 8.01.2022.
3. 1 2 3 4  „*Пилтене*" (ruski). Mesta. Pristupljeno 8.01.2022.

Vanjske veze
------------

***Piltene*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Piltenes pilsēta* ()
* *Пилтене* ()