recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Sveti Willigis** (c. 940 – 23. februar 1011) bio je nadbiskup Mainza od 975. do smrti, također poznat kao diplomat u službi Svetog Rimskog Carstva.

Rođen je u Schöningenu u Saksoniji, a još u mladosti je pokazao talent zbog koga je angažiran na dvoru cara Otona I. Od 971. je služio kao kancelar cara Otona II, a 975. je proglašen nadbiskupom i nadkancelarom Njemačke. Godine 983. je njegova nadbiskupija stekla značajne teritorije. Na Božić iste godine je kao primas Njemačke okrunio malodobnog Otona III za kralja, a poslije, zajedno sa bakom Adelaide služio kao njegov tutor i de facto regent.

Bio je u dobrim odnosima sa papama, ali je došao u sukob sa biskupom Bernwardom od Hildesheima oko nadležnosti nad opatijom Gandersheim. Taj je sukob riješen u hildesheimsku korist.

Poslije je okrunio Heinricha za njemačkog kralja. 

29. augusta 1009. je u Mainzu posvetio katedralu koja je izgorjela isti dan. Willigis je izdao naređenje da se isti dan počne s obnovom.

Nikada je nije službeno kanoniziran, ali se ubrzo nakon smrti počeo slaviti kao svetac.

Znameniti Burchard od Wormsa bio je njegov učenik i štićenik.

V. također
----------

* Kotač Mainza

Vanjske veze
------------

* *Catholic Encyclopedia*: Saint Willigis


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Prethodi: **Ruprecht**  |  **Nadbiskup Mainza** 975–1011 | Slijedi: **Erkanbald**  |
**Kanopus** ili **Kanopos** (starogrčki: Κάνωπος) bio je važan grad u Antičkom Egiptu, koji se nalazio na sjeverozapadu Delte Nila.

Danas se njegovi ostatci nalaze na dnu mora u Zaljevu Abu Kir, a ima ih na kopnu - 3 km od centra grada Abukira leže ostatci Hrama Serapisa.

Historija
---------

Kanopus je nastao kao Grčka kolonija u 5. vijeku pne. na ušću antičkog rukavca Nila - Kanop. Ime je dobio po kormilaru broda Menelaja, koji je umro na tom mjestu od ugriza zmije, na povratku iz Trojanskog rata.
Po legendi kralj Menelaj mu je podigao spomenik, uz koji je niknuo grad.

Kovanica iz Kanopusa
Kanopus je uz obližnji Thonis-Heraklion izrastao u važnu luku preko koje se odvijala trgovina sa Grčkom.

Nakon osnivanja Aleksandrije za ptolomejskih vremena postao je centar za proizvodnju maslinovog ulja i ladanje za građane Aleksandrije.

Kanopus je bio važan centar iz kog se širilo kršćanstvo, grad brojnih martira za Dioklecijanovih progona, a nakon tog sjedište eparhije.

Kanopus je nastavio prosperirati najmanje do kraja 4. vijeka nove ere.

U jednom trenutku počeo je tonuti, pa je do 8. vijeka je potpuno potonuo nekoliko metara ispod Sredozemnog mora, njegova precizna lokacija se vremenom zaboravila i izgubila.

Krajem 1990-ih ekipa Evropskog instituta za podvodnu arheologiju iz Pariza, uspjela je uz pomoć vrlo sofisticirane opreme otkriti u geološkim slojevima dna točnu lokaciju Kanopusa. Ronioci su otkrili temelje zgrada, monumentalne skulpture i brojne artefakte.

U Kanopusu se njegovao kult sinkretičkog helenističko-egipatskog Ozirisa, koji je prikazvan kao brod sa ljudskom glavom. 
Na osnovu tog su stariji egiptolozi pogrešno nazvali - slične predmete u kojima se čuvala iznutrica mumificiranih leševa -Kanopskim vazama.

Izvori
------

1. 1 2 3  „*Canopus, ancient city Egypt*" (engleski). Encyclopaedia Britannica. Pristupljeno 19.09.2020.
2. 1 2 3 4 5  „*Archaeology: Soaked in history*" (engleski). Springer Nature. Pristupljeno 19.9. 2020.
3. ↑  „*Canopus*" (engleski). Catholic Encyclopedia. Pristupljeno 19.9. 2020.

Vanjske veze
------------

***Kanopus (Egipat)*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Canopus, ancient city Egypt* ()
**Srnetica** je planina koja se nalazi u sjeverozapadnom dijelu Bosne i Hercegovine. Susjedne planine su joj Klekovača,Grmeč i Šiša. Zajedno sa njima čini klekovačko-grmečku grupu u okviru zapadno-bosanskih Dinarida. Smještena je na teritoriji opština Ribnik, Istočni Drvar, Petrovac i Bosanski Petrovac.

Istočni dio Srnetice je zajednički masiv Klekovače i Šiše, bez vidljivih granica između njih. Zapadnii dio se proteže između kraških polja: Bravsko sa sjevera i Petrovačko sa juga.

Najviši vrh je Miljakuša na 1375 metara nadmorske visine.

Srnetica obiluje mnoštvom podzemnih kraških oblika, jamama i pećinama. Jame tipa bezdani, zvekare i stupnjevite nalaze se u području naselja Drinić i Bravski Vaganac, oko vrhova Kukerda (1043), Krstasti vrh (1099 m) i Banjički Vrh (1153 m). Na istom području pored vrhova Ježevac (1032 m) i Gradina (1023 m) nalazi se i pećina, koja je turistički neinteresantna. Zajedno sa nevedenim jamama pećina je nastala djelovanjem petrovačke prarijeke. Jedini izvor je izvor rijeke Ribnik, na istočnim padinama.

Planina obiluje šumskim bogatstvom. Početkom 20. og stoljeća Austro-Ugarska je počela i ovdje eksploataciju šuma koja traje do današnjih dana. Na planini je nekad postojalo radničko naselje Srnetica sa željezničkom raskrsnicom
**Zelenka** (*Tricholoma flavovirens*) ili **zelenkasta vitezovka** je vrsta otrovne gljive nekada smatrane jestivom i izvrsne kvaliteta. Simbiont je.

Opis
----

Klobuk je 5-12 cm širok. Najprije je zvonolik, a potom otvoren. Valovita je ruba i tupo je ispupčen. Prilično je mesnat, a kožica se lagano ljušti. Obično je sumporastosmeđe boje, ali se pojavljuju i plodna tijela žutozelene ili crvenkastozelen boje. Na površini se pojavljuju smeđecrvenkaste čehice. Listići su prilično gusti, sumporastosmeđe boje. Slobodni su ili prirasli sa zupcem. Oštrica je valovita. Stručak je 3-8 cm visok, pun i valjkastog oblika. Dno je nešto zadebljano. Vlaknast je, sumporastožute boje ili ponekada maslinastosmeđe. Meso je bijelo, a ispod kožice klobuka žućkasto. Nema izražen miris i okus.

Spore su eliptičnoga oblika, veličine 6-8x3,5-5 mikrometara. Ispod mikroskopa su bezbojne.

Kožica stručka u dodiru s kalijevom lužinom trenutačno postane crvena.

Zelenka raste u jesen u manjim raštrkanim grupama ispod borova, ali se može naći i ispod drugog crnogoričnog cveca

Slične vrste
------------

Zelenka se može zamijeniti s otrovnom sumporastom kružoliskom (*Tricholoma sulphureum*) koja ima mnogo rjeđe i debele listiće, a meso ima zadah po sumporu. Nejestiva vrsta *Tricholoma flavobrunneum* ima mnogo gušće listiće i raste ispod breza na vlažnom tlu. Zelenku je moguće zamijeniti i s vrstom *Tricholoma malluvium*, kojoj je jestivost nepoznata. Ona ima bijele listiće, a plodno tijelo je zdepastije građe. Zelenka također sliči i *Tricholoma sejunctum*, a koja isto ima bijele listiće, a klobuk je gladak i maslinastožute boje s radijalno postavljenim tamnijim linijama.

***Zelenka*** na Wikimedijinoj ostavi
|  |
| --- |
|  |
| ***Spomenik Seljačkoj buni i Matiji Gupcu*** |
| **Antun Augustinčić**, 1971 - 1973 |
| bronza, kamen |
| , Gornja Stubica, Hrvatska |
|  |

**Spomenik Seljačkoj buni i Matiji Gupcu** je monumentalna kiparska kompozicija autora Antuna Augustinčića sa suradnicima, podignuta je od 1971 do 1973 u spomen parku kod Dvorca Oršić u Gornjoj Stubici.

Opis spomenika
--------------

Spomenik Seljačkoj buni u Stubici
Spomenik se sastoji od dva krila na kojima su brončani reljefi, a položena su na kameno postolje ispred kojih je brončana samostojeća figura Matije Gupca s uzdignutim rukama i mala brončana figura Petrice Kerempuha. Na bočnim su reljefima dva trokutasta kadra s figurativnim prikazima, na lijevom je prikaz bitke kod Stubice, a na desnom prikaz svakodnevnog života u 16. vijeka.

Ova kompozicija izrađena je od bronce i kamena, veličine 40 m x 7,5 m, a ukupna površina reljefa na spomeniku iznosi 180 m².

Suradnici Antuna Augustinčića kod izvođenja spomenika, bili su kipari: Ivan Sabolić, Vjekoslav Rukljač, Vladimir Herljević, Nikola Bolčević, Velibor Mačukatin, Luka Musulin i Stanko Jančić.

Izvori
------

1. 1 2 3  „Muzej seljačkih buna - Zbirke (pristupljeno 5. 03.2011.". Arhivirano iz originala na datum 2010-05-24. Pristupljeno 2011-03-05.

Pogledajte i ovo
----------------

* Antun Augustinčić

Vanjske poveznice
-----------------

* Spomenik Seljačkoj buni i Matiji Gupcu Arhivirano 2010-05-24 na Wayback Machine-u
* Fotografija Spomenika[*mrtav link*]
*Za ostale upotrebe, v. Veternica (razvrstavanje).*
**Veternica** je reka u Južnoj Srbiji, leva pritoka Južne Morave u koju utiče 10 km nizvodno od Leskovca. Dugačka je 75 km. Površina sliva 515 km². Veternica ima veoma kolebljiv vodostaj. S proleća veoma nabuja, a leti skoro presuši. Dok joj korito kroz Leskovac nije regulisano često ga je plavila. Najveća poplava je bila 1948. godine kada je 80% Leskovca bilo pod vodom dubokom 1,5 m. Najveća pritoka joj je Vučjanka, koja je u planini Kukavici usekla 300 metara dubok kanjon. Na Veternici je i veštačko jezero Barje.

Tok
---

Izvire u selu Drenovac u Poljanici a nastaje od Jezerskog i Manastirskog potoka. Svojim tokom deli Poljanicu na dva dela pravcem sever - jug.

Prvi deo toka je planinski, sa uzanom dolinom strmih strana. Od sela Vina reka teče širom i plodnom dolinom. Uskoro po utoku dolinski deo, reka prima i svoju najveću pritoku, rečicu Vučjanku.

Dok joj korito kroz Leskovac nije bilo regulisano, često ga je plavila. Najveća poplava je bila 1948. godine kada je 80% Leskovca bilo pod vodom dubokom 1,5 m.

Veternica utiče u Južnu Moravu 10 km nizvodno (severno) od Leskovca, kod sela Bogojevce.

Pritoke
-------

Najveća (desna) pritoka joj je Vučjanka, koja je u planini Kukavici usekla 300 metara dubok kanjon. Ostale pritoke su:

* leve: Repušnica, Roždačka reka, Trstenska (Vlaška) reka, Železnica, Senska reka, Oštroglavska reka, Manastirska reka, Mijovska reka, Barska reka i Sušica;
* desne: Beljanica, Smiljevačka (Uševačka) reka, Gradnjanska reka, Mijakovačka reka (Berivojštica), Studenska reka, Lalinska reka i Čukljenička reka.

Na Veternici je i veštačko jezero Barje.

Vidi još
--------

* Spisak reka u Srbiji

Izvori
------

1. Mala enciklopedija Prosveta, 1978. g. knjiga Prva, str. 328
2. Rista T. Nikolić, Poljanica i klisura, 1904. g. str. 25 - 28
3. Mapa Srbije

Literatura
----------

* *Mala enciklopedija Prosveta*, Treće izdanje (1985); Beograd: „Prosveta"; ISBN 86-07-00001-2
* Jovan Đ. Marković (1990): *Enciklopedijski geografski leksikon Jugoslavije* Sarajevo: „Svjetlost"; ISBN 86-01-02651-6

  


|  |  |
| --- | --- |
|  | *Ovaj članak o **geografiji** je u začetku. Možete pomoći Wikipediji tako da ga proširite*. |
**Katolički univerzitet u Leuvenu** (nizozemski: ; francuski: , latinski: ) je univerzitet u 
Belgijskom gradu Leuvenu.

Pored osnovnog ima kampuse u deset belgijskih gradova: Kortrijku, Antwerpenu, Gentu, Brugesu, Ostendeu, Geelu, Diepenbeeku, Aalstu, 
Sint-Katelijne-Waveru i Bruxellesu.

Univerzitet je bilo jedinstvena cjelina sve do 1970. kad je podijeljen na bazi jezičnih razlika, na dva odvojena univerziteta. Na jednom univerzitetu (*Katholieke Universiteit Leuven*) nastavni jezik je flamanski (nizozemski), a sjedište je ostalo u Leuvenu. Na drugom univerzitetu (Université Catholique de Louvain) predaje 
se na francuskom u novo osnovanom gradu Louvain-la-Neuve, udaljenom oko 24 km jugozapadno.

Historija
---------

Orginalni univerzitet osnovao je papa Martin I po nalogu brabantskog vojvode Jana IV, koji je sastavio njegov statut po uzoru na Univerzitet u Parizu u 1425. u Leuvenu. Erazmo Roterdamski se 1517. uključio u osnivanje levenskog trojezičnog koledža, "škole novog učenja u Europi", za proučavanje grčkog, latinskog i hebrejskog. Tokom 16. vijeka na univerzitetu su djelovali Justus Lipsius i Gerardus Mercator, pa se profilirao kao vodeći centar Protureformacijijskih ideja. Univerzitet je raspušten nakon Francuske revolucije 1797.
ugušio je univerzitet 1797. ponovno ga je pokrenula 1834. belgijska nadbiskupija kao katolički univerzitet na francuskom jeziku.

Biblioteka Katoličkog univerziteta
Poznata univerzitetska biblioteka spaljena je za njemačke invazije 1914. nova biblioteka je izgrađena (1921.–28.) uz pomoć američkih fondacija i donacija knjiga od strane brojnih država. Biblioteka je ponovno gorjela za invazije Wehrmachta 1940. i ponovno je restaurirana.

Univerzitet je 1930-ih počelo predavati neke kolokvije na nizozemskom, iako je belgijska vlada prethodno zabranila korištenje nizozemskog na univerzitetima, ali je promijenila je svoju politiku 1932. kao odgovor na sve veći pritisak velikog broja flamanskog stanovništva. Nakon studentskih demonstracija
1969.- Katolički univerzitet je reorganiziran 1970. u dva pravno odvojena odjela flamanski i francuski.
Francuski se 1972. preselio u Louvain-la-Neuve.

Izvori
------

1. ↑  „*Education 2021-2022*" (engleski). Catholic University of Leuven. Pristupljeno 08.05. 2022.
2. 1 2 3 4 5  „*Catholic University of Leuven*" (engleski). Encyclopaedia Britannica. Pristupljeno 08.05. 2022.

Vanjske veze
------------

***Katolički univerzitet u Leuvenu*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Inspiring the outstanding* (službene stranice) ()
Car Marko Aurelije nosi togu, statua koja se čuva u Britanskom muzeju
**Toga** je naziv za vrstu odjeće karakteristične za Drevni Rim, gdje je predstavljala svojevrsni oblik narodne nošnje. Predstavljala je dugu haljinu, obično bijele boje i napravljenu od vune u polukružnom obliku (5,60 x 2,25 m). Nosila se tako da bi se rub prebacio preko lijevog ramena, tako da bi desna ruka bila slobodna.

U Rimu je postojalo nekoliko vrsta toga:

* *toga virilis* (također poznata kao *toga alba* i *toga pura*), jednostavna bijela toga koju su svi rimski državljani imali pravo nositi nakon sticanja punoljetnosti; služila je kao formalna odjeća;
* *toga candida* ("svijetla toga") koja se nastojala pobijeliti kredom; noslili su je kandidati za javne funkcije; od nje i dolazi riječ "kandidat"
* *togq praetexta* - bijela toga s grimiznim rubom koju su nosili ili dječaci od 14. do 18. godine ili javni funkcionari;
* *toga pulla* ("tamna toga") koja se nosila za vrijeme žalovanja ili iz političkog protesta (za što je najpoznatiji primjer Katon Mlađi)
* *toga picta* - posebno ukrašena toga namijenjena za vojskovođe prilikom trijumfa, konzule i najviše funkcionare u posebnim prigodama

Toge su od 2. vijeka pne. počeli nositi isključivo muškarci, dok su žene počele nositi stolu. Rimljani su je s vremenom prestali nositi osim u formalnim prigodama; tada je postala simbol civilizacije i mira (rimska riječ za "civil" je bila *togatus*, odnosno nosilac toge nasuprot vojnicima koji su nosili praktičniji *sagum*).

Toge su u zapadnom svijetu ponovno postale popularne 1970-ih zahvaljujući holivudskom filmu *Animal House* koji je promovirao koncept tzv. toga zabave (*toga party*) na kojima su toge trebale simbolizirati hedonizam i dekadenciju karakterističnu za pred-kršćansko društvo. Toge koje se danas koriste, međutim, obično se izrađuju od improviziranih materijala kao što su plahte, a ne od vune kao što je bio slučaj kod drevnih Rimljana.

Povezano
--------

* Dhoti
* Stola

Eksterni linkovi
----------------

***Toga*** na Wikimedijinoj ostavi

* How to make a toga - a step by step guide
* Lots of Toga Costume Ideas
* How to make a toga
* Make a Toga out of a Bedsheet
* Clothing for Men in Ancient Rome Arhivirano 2008-02-20 na Wayback Machine-u
* William Smith's *A Dictionary of Greek and Roman Antiquities* on the toga
* How to make a toga by Ron Turner
* Information of the Roman Toga and how to make a Roman Toga
**Kodijak** (latinski *Ursus arctos middendorffi*) je najveća podvrsta mrkih medvjeda (*Ursus arctos*) koje po Americi zovu **grizli**. Živi isključivo na području arhipelaga Kodiak u jugozapadnoj Aljasci.

Mrki medvjedi naselili su se na tom području Aljaske prije 12 000 godina. Kad se podigla temperatura krajem posljednjeg ledenog doba, narasla je razina mora, pa su se *kodijaci* našli izolirani po otocima arhipelaga Kodiak, i tako razvili u specifičnu podvrstu.

Izgled
------

Boja krzna im varira od žućkasto-narančaste do tamnosmeđe. Zdepastog su tijela, dugih, snažnih udova, sa velikom okruglom glavom, kratkog patrljastog repa. Najveći primjerci mogu narasti do preko 3 metra i imati 780 kg, ali prosječni odrasli mužjaci imaju između 272 – 408 kg, a ženke su 30% lakše i manje.

Zbog svojih dugih, ravnih kandži, oni se za razliku od drugih medvjeda rijetko penju, čak i kao mladunci.

Kodjak u lovu na losose

Ishrana
-------

Iako se ubrajaju u mesoždere, oni su zapravo svežderi, koji najviše jedu bilje i to travu, bobice i korijenje, kad ih ima. Poznati su kao odlični ribolovci, jer je riba važan dio njihove prehrane, ali se vrlo rijetko upuštaju u lov na druge životinje zbog mesa.

Razmnožavanje
-------------

Majka s mladuncima
Ženke su spolno zrele s pet godina, a pare se uobičajeno tek nakon što podignu mladunčad, a to traje tri godine. Sezona parenja kod kodjaka traje od maja do juna, a ženke kote mlade od pola kilograma, po jazbinama. Prosječno kote 2 do najviše 3 mladunca. Mladunci s majkom ostaju oko tri godine.

Skoro polovina mladunaca ugine prije nego što se uspiju odvojiti od majke, a najčešće stradaju od odraslih mužjaka. Čak i nakon tog život ih baš ne mazi, jer u prvih par godina samostalnog života preživi 56% mužjaka i 89% ženki, one zahvaljujući tome što se i nadalje kreću u blizini majke, dok se mužjaci jako udalje u potrazi za svojim revirom. Najstariji evidentirani mužjak bio je star 27 godina, dok je ženka imala čak 34 godine.

Kodjaci danas
-------------

Dok se većina drugih vrsta sjevernoameričkih životinja našla na listi ugroženih vrsta - *kodijaci* su sasvim druga priča, jer njihov broj ne samo da ne opada - već raste. Procjenjuje se da ih danas ima oko 3 500 na svim otocima arhipelaga Kodiak. Od tog broja njih 3 000 živi u rezervatu prirode Kodiak National Wildlife Refuge, koji pokriva dvije trećine otoka Kodiak.

Izvori
------

1. ↑  „*Kodiak bear*" (engleski). Encyclopædia Britannica.
2. 1 2 3 4  „*The Kodiak bear*" (engleski). Discover Codiak.
3. 1 2  „*grizzly bear*" (engleski). Encyclopædia Britannica.
4. ↑  „*Kodiak*" (engleski). Encyclopædia Britannica. Pristupljeno 12. 10. 2013.

Vanjske veze
------------

***Kodijak*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Kodiak bear* ()
* *The Kodiak bear* Arhivirano 2013-10-14 na Wayback Machine-u
**Tohaha** (Teao, Thoaga, Toaa, Toaha, Toao, Tooja, Tohahe, Tohaka, Tuxaha).- Pleme američkih Indijanaca porodice Tonkawan naseljeno u kasnom 18. stoljeću na donjoj Guadalupi i Coloradu, Teksas, ne daleko od obale. Tohaha Indijanci često su naseljavali ista naselja s plemenima Cantona, Cava, Emet i Sana. Pleme nije nikada zapisano da su bili na nekoj od tamošnjih misija. Suvremeni autori poistovjećuju ih s Toyal Indijancima koje spominje François Simars de Bellisle, Francuz koje je bio u ranom 18. stoljeću bio u zarobljeništvu Caux (Akokisa) Indijanaca. Po De Bellisleu, pripadnici plemena koje ga je uhvatilo, pojeli su jednog pripadnika plemena Toyal zapadno ili sjeverozapadno od Galveston Baya, što bi i potvrđivala navedena lokacija. O Tonkawa i Atakapa plemenima znano je da su bila ljudožderska.

Literatura
----------

*. Frederick Webb Hodge, ed. Handbook of American Indians North of Mexico (2 vols. Washington: GPO, 1907, 1910; rpt. New York: Pageant, 1959).

Vanjske poveznice
-----------------

* Tohaha Indians
**Kolokazija** (latinski: *Colocasia*, grčki: ϰολοϰασία) je indo - malajski biljni rod iz porodice kozlačevki 
(Araceae), sa puno vrsta.

Karakteristike
--------------

Za ljudsku ishranu najznačajnija je - *Colocasia esculenta*, znana kao **taro** (edo, dašin), zeljasta biljka, najvjerojatnije porijeklom iz Jugoistočne Azije, odakle se proširila po pacifičkim otocima gdje je postala osnovna poljoprivredna kultura zbog svojih velikih krtola bogatih škrobom, koji se jedu kuhane. Veliki listovi se obično pirjaju.

Gomolji kolokazije
Taro se uzgaja u bogatoj, dobro isušenoj zemlji, krtole se beru sedam mjeseci nakon sadnje. Lišće i krtole su otrovni ako se jedu sirovi; zbog kalcijum oksalata kog sadrže, pa se mora eliminirati termičkom obradom.

Izvori
------

1. ↑  „*Kolokazija*" (hrvatski). Hrvatska enciklopedija LZMK. Pristupljeno 26. 03. 2019.
2. 1 2  „*Taro*" (engleski). Encyclopædia Britannica. Pristupljeno 23. 03. 2019.

Vanjske veze
------------

***Kolokazija*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Taro* (na portalu Encyclopædia Britannica) ()
**Tepaneca** (Tepanec) /=ljudi mosta/, indijanski narod iz Meksika srodan Astecima koji u dolinu Meksika dolaze treći po redu, odmah iza Chalca te se nastanjuju na zapadnom dijelu Doline Meksika. Tepaneci su pripadali široj grupi Nahua a živjeli su u gradu Azcapotzalco na zapadnoj obali jezera Texcoco. Oni su pripadali onim Nahuama, Nahuatlacama, koji su sa sjevera dolazili u Dolinu Meksika, a prvi među Nahuatlacama bili su Xochimilca (Šočimilka), pa nadalje po redu Chalca (Čalka), Tepaneca, Culhua, Tlatluicans (Tlatluikanci), Tlaxcalteca (Tlaškalteka) i Asteci. Za Tepaneke se kaže da su još između 950 i 1100 lutali okolnim krajevima dok se nisu skrasili u Azcapotzalcu. Tepaneki su se u novoj domovini podijelili na više skupina. Jedna od njih bili su Tlacopans (Tlakopanci) koji ulaze kao jedno od 3 plemena u astečki savez. Druga njihova skupina naselila se odmah južno od Tlaškalanaca, gdje ih nalazimo pod imenom Tepeaca. Porazom Tepeakanaca njihov grad postaje point d'appui za buduće operacije.

Vanjske poveznice
-----------------

* Origenes Arhivirano 2008-06-25 na Wayback Machine-u
**Kis-Balaton** prevedeno *Mali Balaton* je ime za više jezera (od tog dva veća) odnosno za močvaru koja je dio 
Jezera Balaton u Mađarskoj.

Karakteristike
--------------

Kis-Balaton leži u Županiji Zala, udaljen nekih 5-6 km južno od Jezera Balaton. Ima površinu 
od 1.870 hektara.

Pogled na jezero i njegove otoke iz zraka
Vode mu donosi i odnosi Rijeka Zala u Jezero Balaton.

Gotovo sve do kraja 18. vijeka Kis-Balaton je bio zaljev u Jezeru Balaton, i imao važnu ulogu kao mjesto gdje je Rijeka Zala polagala svoje sedimente. 
Kis-Balaton počeo je od sredine 20. vijeka gubiti svoju funkciju filtera, zbog brojnih ljudskih intervencija, kao što je bila izgradnja odvodnog kanala Sió 1864. regulacija korita Zale i izgradnja brana i nasipa za zaštitu od poplava početkom 20. vijeka. Fluktuacija razine vode koja je prije iznosila i do 5-6 metara, postala je znatno manja, kao i opasnost od poplava.

Prije tih intervencija teritorij močvare obrasle trskom bio je puno veći, danas je velik dio obale Kis-Balatona suh, preostala su dva veća jezera **Vörs** i **Zalavár**, uz teritorij od 1.400 hektara pokriven trskom, ali Kis-Balaton više nema funkciju filtera za vode Zale.

Kao rezultat svih tih intervencija, danas Rijeka Zala direktno nanosi svoje sedimente u Balaton u Zaljev Keszthely. Zbog tog je opao kvalitet vode u jezeru, pojavile su se alge i gotovo da se više nemože kupati.

Kako bi se izbjegla ekološka katastrofa stručnjaci su izradili plan za izgradnju Sistema Kis-Balaton, njegova osnovna misao vodilja da 
ponovno dobije funkciju koju je imao prije 200 godina, kao filter za vode Zale.

Za rimskih vremena Balaton je bio jedinstveno jezero, pa se njime moglo ploviti i puno južnije nego gdje danas leži Kis-Balaton. Vremenom je Rijeka Zala nanjela toliko aluvijalnog materijala, da je zatrpala 
svoju deltu i čitav niski jugozapadni dio jezera pretvorila u ogromnu močvaru.

Svoj današnji izgled Kis-Balaton počeo je dobijati nakon 1818. kad su počeli meliracioni radovi na regulaciji korita Rijeke Zala i isušivanje močvara izgradnjom brojnih odvodnih kanala. Zbog tog je razina vode u jezeru opala za 3 do 4 metra, pa se Kis-Balaton odvojio od Balatona.
Nakon tog je 1886. nastavljeno sa kanaliziranjem Zale, a 1926. nastavljeni su radovi na samom ušću izgradnjom novih kanala i nasipa.

Izvori
------

1. 1 2  „*Kis-Balaton*" (mađarski). Balcsi. Pristupljeno 08. 06. 2016.
2. 1 2 3 4 5  „*History*" (engleski). Kis Balaton.. Pristupljeno 08. 06. 2016.
3. 1 2  „*Kis-Balaton*" (mađarski). Zalakaros. Pristupljeno 08. 06. 2016.

Vanjske veze
------------

***Kis-Balaton*** na Wikimedijinoj ostavi

* *History* ()
Zastava Gvineje Bisau
**Zastava Gvineje Bisau** je usvojena 1973. kada je zemlja stekla nezavisnost od Portugala

Na zastavi se nalaze tradicionalne panafričke boje zlatna, zelena i crvena i cra zvijezda kao simbol Afrike. Dizajn zastave umnogome podsjeća na zastavu Gane. I boje na zastavama imaju isto značenje: crvena je krv prolivena u borbi za solbodu, zelena predstavlja šume, a zlatna mineralno bogatstvo.

***Zastava Gvineje Bisau*** na Wikimedijinoj ostavi

Zastave država u Africi

Položaj Afrike
Alžir • 
Angola • 
Benin • 
Bocvana • 
Burkina Faso • 
Burundi • 
Čad • 
Džibuti • 
Egipat1) • 
Ekvatorijalna Gvineja • 
Eritreja • 
Esvatini • 
Etiopija • 
Gabon • 
Gambija • 
Gana • 
Gvineja • 
Gvineja Bisau • 
Jemen1) • 
Južnoafrička Republika • 
Kamerun • 
Kenija • 
Komori • 
Demokratska Republika Kongo • 
Republika Kongo • 
Lesoto • 
Liberija • 
Libija • 
Madagaskar • 
Malavi • 
Mali • 
Mauricijus • 
Mauritanija • 
Maroko • 
Mozambik • 
Namibija • 
Niger • 
Nigerija • 
Obala Slonovače • 
Ruanda • 
Sejšeli • 
Senegal • 
Sijera Leone • 
Somalija • 
Centralna Afrička Republika • 
Sudan • 
Sao Tome i Principe • 
Tanzanija • 
Togo • 
Tunis • 
Uganda • 
Zambija • 
Zelenortska Ostrva • 
Zimbabve

**Teritorije i nepriznate države**: 

Ceuta (Španija) • 
Južni Sudan • 
Kanarska ostrva (Španija) • 
Madeira ostrva (Portugal) • 
Mayotte (Francuska) • 
Melilla (Španija) • 
Reunion (Francuska) • 
Somaliland • 
Sveta Helena (Velika Britanija) • 
Zapadna Sahara • 
Zanzibar (Tanzanija)

1)Smatrani i dijelom Azije.

**Ostale zastave**: 

Zastave Afrike • 
Zastave Azije • 
Zastave Evrope • 
Zastave Južne Amerike • 
Zastave Okeanije • 
Zastave Sjeverne Amerike
Koordinate: 42° 58′ 37" SGŠ, 20° 45′ 06" IGD


**Banjski Suvo Do** (često samo **Suvi Do**; alb. ) je naselje u opštini Zvečan na Kosovu i Metohiji. Atar naselja se nalazi na teritoriji katastarske opštine Banjska površine 1766 ha. Selo Banjska Suvi Do nalazi se na 15 kilometara severno-zapadno od Zvečana i 3 kilometra od Banjske u podnožju planine Cerovik na obroncima Rogozne. Većinom su kuće grupisane. Za ovo selo je malo pouzdanih podataka jer se ne pominje u istorijskim spisima i o njemu se veoma malo zna, a po narodnom predanju u selo je došla krajem XVIII veka jedna porodica i od nje potiču svi kasniji žitelji ovog sela. Posle Drugog svetskog rata do ukudanja opštine Banjska broj stanovnika je bio u porastu, ali od tada broj stanovnika sela se smanjuje i ostala su staračka domaćinstava. Nema asfaltnog puta, a malo kuća ima vodovod, praktično selo će ostati bez stanovnika. 

Selo sada sluzi samo za jagnjece brigade.

Demografija
-----------

Naselje ima srpsku etničku većinu.

Broj stanovnika na popisima:

* popis stanovništva 1948. godine: 105
* popis stanovništva 1953. godine: 106
* popis stanovništva 1961. godine: 99
* popis stanovništva 1971. godine: 89
* popis stanovništva 1981. godine: 46
* popis stanovništva 1991. godine: 51
* opštinska procena 2011. godine: 4

  


| * p
* r
* u
Opština Zvečan |
| --- |
| Banov Do • Banjska • Banjska Reka • Banjski Suvi Do • Boljetin • Bresnica • Valač • Veliko Rudare • Vilište • Grabovac • Grižani • Doljane • Žaža • Žerovnica • Žitkovac • **Zvečan** • Izvori • Jankov Potok • Joševik • Kamenica • Korilje • Kula • Lipa • Lipovica • Lovac • Lozište • Lokva • Mali Zvečan • Malo Rudare • Matica • Meki Do • Oraovica • Rudine • Sendo • Srbovac |
**Tigernmas**, sin Follacha, sina Ethrielovog, potomak Érimónov, je bio, prema srednjovjekovnim irskim legendama i tradiciji, rani veliki kralj Irske. Ime mu na staroirskom znači "Gospodar smrti" ili "Lijepi gospodar".

Prema *Lebor Gabála Érennu* na prijestolje je došao poslije bitke kod Óenach Mache u kojoj je ubio svog prethodnika Conmáela. U prvoj godini vladavine je vodio čak dvadeset sedam bitaka protiv potomaka Eber Finna te gotovo istrijebio njegovu lozu. Tigernmas je poslije toga vladao izuzetno dugo - 77 ili 100 godina. Postao je prvi kralj koji je poklanjao rogove s pićem svojim sljedbenicima, prvi koji je topio zlato i prvi koji je odjeću bojao u purpurnu, plavu i zelenu boju. 

Zajedno sa tri četvrtine svih svojih podanika je umro kod Magh Sléchta prilikom rituala štovanja Crom Cruacha, okrutnog božanstva koje je tražilo ljudske žrtve. 

Prema *Annals of the Four Masters*, Orska je sedam godina poslije njegove smrti bila bez kralja, prije nego što je Eochaid Étgudach preuzeo prijestolje.

  


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Prethodi: **Conmael**  |  **veliki kralj Irske** AFM 1621-1544. pne.FFE 1209-1159. pne. | Slijedi: **Eochaid Étgudach**  |

Izvori
------

1. ↑  Također navođen kao *Tigernmais*, *Tigernmus*, *Tighearnmhas* itd.
2. ↑  *Dictionary of the Irish Language*, Compact Edition, Royal Irish Academy, 1990, p. 590
3. ↑  R. A. Stewart Macalister (ed. & trans.), *Lebor Gabála Érenn: The Book of the Taking of Ireland Part V*, Irish Texts Society, 1956, pp. 198-209
4. ↑  E. Gwynn (ed & trans), *The Metrical Dindshenchas* Vol. 3 poem 50, Vol. 4 poem 7
5. ↑  John O'Donovan (ed. & trans.), *Annala Rioghachta Éireann: Annals of the kingdom of Ireland by the Four Masters, Dublin,* 1848-1851, Vol. 1 p. 39-44
() *Nieuwen Atlas* (1641)
() *Imperium CaroliMagni* (1657)
**Johannes Janssonius****↓**1 (Arnhem, 1588. − Amsterdam, 11. juli 1664), nizozemski kartograf koji je živio i djelovao u Amsterdamu tokom 17. vijeka.

Biografija
----------

J. Janssonius rođen je u Arnhemu kao sin Jana Janszoona starijeg, izdavača i knjižara. Godine 1612. oženio je Elisabeth Hondius, kćer flandrijskog kartografa Jodocusa Hondiusa. Prve karte Francuske i Italije objavio je 1616. godine. Sedam godina kasnije otvorio je kartografsku knjižaru u Frankfurtu, a potom i u Danzigu, Stockholmu, Copenhagenu, Berlinu, Königsbergu, Ženevi i Lyonu. Nakon što je mu je prva žena umrla 1627. godine, dvije godine kasnije oženio je Elisabeth Carlier. Tokom 1630-ih osnovao je partnerstvo sa zetom H. Hondiusom i zajedno su izdavali *Mercator-Hondius-Janssoniusove* atlase.

Pod vodstvom Janssoniusa, Hondiusov atlas znatno je proširen i preimenovan u „Novi atlas" (lat. *Atlas Novus*). Godine 1638. imao je tri toma od kojih je jedan u potpunosti bio posvećen Italiji. Osam godina kasnije izdan je i četvrti tom o engleskim grofovijama koji je sadržavao karte slične atlasu W. Blaeua, izdanom godinu dana ranije. Iako je Janssonius na temelju tih podudaranja često optuživan za plagiranje, neke od uključenih karata izrađene su ranije ili obuhvaćaju različite regije. Do 1660. godine Janssoniusov atlas obuhvaćao je ukupno 11 tomova s radovima više stotina autora i bakrorezaca, zbog čega je naslovljen kao „Veliki atlas" (*Atlas Major*). Uključivao je i prikaze velikog broja gradova, 33 karte svjetskih mora (lat. *Atlas Maritimus*), te 60 karata starovjekovnih zemalja. Izdanja su štampana na nizozemskom, latinskom, francuskom i njemačkom jeziku.

Nakon Janssoniusove smrti, izdavačku kuću preuzeo je njegov zet J. van Waesbergen. Londonska knjižara *Moses Pitt* pokušala je objaviti cijeli Veliki atlas na engleskom jeziku, no 1683. godine nakon izdanja četvrtog toma ostali su bez sredstava.

Povezano
--------

* Historija kartografije

Bilješke
--------

* **↑**1  U literaturi je ponekad imenovan i kao **Jan**, **Johann** ili **Ioannes**.

Vanjske veze
------------

* () Ewald Felbar: *Jan (Johann) Janssonius* (Collectio Felbar)
* () Vintage Maps: *Johannes Janssonius*

Ostali projekti

|  |  |
| --- | --- |
|  | U Wikimedijinoj ostavi ima još materijala vezanih za: **Johannes Janssonius** |

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 34144648241061510121
* LCCN: n50036720
* ISNI: 0000 0004 5633 9548
* GND: 122316924
* SELIBR: 64345
* SUDOC: 035071494
* BNF: cb131651056 (podaci)
* BPN: 79221139
* BIBSYS: 3073384
* ULAN: 500057871
* NLA: 35322846
* NDL: 001321478
* NKC: jo2005297793
* BNE: XX1729363
* CiNii: DA11707295
* RKD: 365795
* CONOR.SI: 157376099
* NSK: 000756584

 |
**Visarion III Borilović** (†Cetinje, 1692) bio je crnogorski mitropolit.

Visarion III Borilović potiče iz ugledne crnogorske porodice iz Bajica, Cetinje. Za crnogorskog mitropolita/vladiku rukopoložio ga je u Peći patrijarh srpski Arsenije III Čarnojević (1674—1690).

Odmah po povratku iz Peći 1685. kreće u akciju učvršćenja saradnje s Venecijom u pogledu vojnih akcija u daljem toku Morejskog rata (1684—1699). Na tom planu vodi u Kotoru 1686. pregovore sa tamošnjim providurom Batistom Kalbom. Saradnja je ostavrena pa je pod vladičinom zapovešću poslato 300 ratnika koji su se 1687. borili protiv Topal-paše na Kamenom iznad Herceg-Novog, koja je uspešno završena. U vremenu borbe za osvajanje Herceg-Novog, Vladika Visarion je morao je da sa preostalim snagama pruži otpor snažnoj kaznenoj ekspediciji koju je uputio skadarski sandžak Sulejman Bušatlija, koja je uspešno odbijena.

Ugled vladike Visariona je porastao nakon ovih akcija pa je Bušatlija odlučio da sa svim raspoloživim sredstvima napadne Crnu Goru. Tako vladika i 24 narodnih prvaka odlazi u Herceg-Novi na sastanak sa Kornarom da mu predoče opasnost koja preti zemlji i zatraže vojnu pomoć. Na Opštecrnogorskom zboru u Gradcu 1688. godine, odlučeno je da Crna Gora stupi pod mletačko podanstvo. Vladika Visarion umro je 1692. godine a na mestu crnogorskog vladike nasledio ga je Savatije Kaluđerović (1692—1696).

  


p • r • uPoglavari Srpske pravoslavne crkve

**Žičko-pećki arhiepiskopi (1219-1337):**  
Sveti Sava • Arsenije I Sremac • Sveti Sava II • Danilo I • Joanikije I • Jevstatije I • Jakov • Jevstatije II • Sveti Sava III • Nikodim • Danilo II • Joanikije II
  
**Pećki patrijarsi (1346-1463):**  
Joanikije II • Sava IV • Jefrem • Spiridon • Danilo III • Sava V • Danilo IV • Kirilo • Nikon • Teofan • Nikodim II • Arsenije II
  
**Pećki patrijarsi (1557-1766):**  
Makarije Sokolović • Antonije Sokolović • Gerasim Sokolović • Savatije Sokolović • Jerotej Sokolović • Filip Sokolović • Jovan • Pajsije Janjevac • Gavrilo I Rajić • Maksim Skopljanac • Arsenije III Crnojević • Kalinik I • Atanasije I • Mojsije Rajović • Arsenije IV Jovanović • Joanikije III Karadža • Atanasije II Gavrilović • Gavrilo II Sarajevac • Gavrilo III • Vikentije Stefanović • Pajsije II Grk • Gavrilo IV Grk • Kirilo II • Vasilije Jovanović-Brkić • Kalinik II Grk
  
**Karlovački mitropoliti i patrijarsi (1690-1920):**  
Arsenije III Crnojević • Isaija Đaković • Sofronije Podgoričanin • Vikentije Popović • Mojsije Petrović • Vićentije Jovanović • Arsenije IV Jovanović • Isaija Antonović • Pavle Nenadović • Jovan Đorđević • Vićentije Jovanović Vidak • Mojsije Putnik • Stefan Stratimirović • Stefan Stanković • Josif Rajačić • Samuilo Maširević • Prokopije Ivačković • German Anđelić • Georgije Branković • Lukijan Bogdanović
  
**Beogradski mitropoliti (1831-1920):**  
Melentije Pavlović • Petar Jovanović • Mihailo Jovanović • Teodosije Mraović • Inokentije Pavlović • Dimitrije Pavlović
  
**Patrijarsi Srpske pravoslavne crkve (1920- ):**
  
Dimitrije • Varnava • Gavrilo (V) • Vikentije (II) • German • Pavle • Irinej
**Koniecpol** je grad od 5,846 stanovnika na jugu Poljske u Šleskom vojvodstvu.

Geografske karakteristike
-------------------------

Koniecpol leži duž rijeke Pilice), udaljen 46 km istočno od Częstochowe.

Historija
---------

Koniecpol je kao i brojni drugi gradovi u Šleskoj izrastao zahvaljujući željeznoj rudi, koja se intenzivno iskapala i prerađivala od 16 pa sve do 19. vijeka u lokalnoj željezari. Gradska prava dobio je 1443. kao važnije naselje Poljsko-Litvanske Unije.

Koniecpol je postao poznat po bitci koja se dogodila 1708. između pristalica dotadašnjeg kralja Poljsko-Litvanske Unije - saksonskog kneza izbornika - Augusta II i pristalica novog kralja švedskog favorita - Stanisława Leszczyńskog, koji su pretrpjeli njih poraz.

Od 1795. je nakon Druge podjele Poljske dio Kraljevine Pruske, a od 1807. je dio kratkotrajnog napoleonskog Varšavskog vojvodstva.

Od 1815. je postala dijelom proruske Kongresne Poljske u kojoj je kao periferijsko naselje spao na selo pa je između 1870.-1927. izgubio gradska prava.

Palača Dębiński
Njegov ponovni rast počeo je od 1903. kad je povezan željezničkom prugom sa Kielcom i Częstochowom.

Za vrijeme Njemačke okupacije sve do 1942. u gradu je djelovao geto, iz kojeg je oko 1600 Židova odvedeno je u Logor Treblinka i pobijeno.

Znamenitosti
------------

Najveće znamenitosti su mu ranobarokna crkva sv. Trojstva sa dva zvonika (1633. - 40) i dvorac iz 17. vijeka.

Privreda
--------

Današnji Koniecpol je grad sa pogonima metalne, kemijske, kožne i drvne industrije i poprilično željezničko čvorište.

Pobratimski gradovi
-------------------

Koniecpol ima ugovore o prijateljstvu sa slijedećim gradovima; 

* Rumunija Gura Humorului, Rumunjska
* Austrija Kraubath an der Mur, Austrija

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5 6 7 8  „*Koniecpol*" (poljski). Encyklopedia PWN. Pristupljeno 30.06.2021.
2. 1 2 3 4 5  „*Poland: Slaskie*" (poljski). City population. Pristupljeno 30.06. 2021.
3. ↑  „*Miasta partnerskie*" (poljski). Gmina Koniecpol. Pristupljeno 30.06.2021.

Vanjske veze
------------

***Koniecpol*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Gmina Koniecpol* (službene stranice) ()
**Zadar snova – Međunarodni festival suvremenog kazališta** je multimedijalna manifestacija u sferi suvremenog kazališta, plesa i glazbe, performansa, umjetničkih intervencija i instalacija.

Historija
---------

Festival Zadar snova pokrenut je 1997. godine od strane skupine građana vođenih potrebom za promocijom i prezentacijom recentnih dostignuća domaće i međunarodne scene suvremenih izvedbenih umjetnosti, a kroz vizuru mediteranskog okružja. Festival od tada, u osmodnevnom terminu između 7. i 14. kolovoza, najčešće u spoju suvremenih produkcija s prastarim lokacijama dalmatinskih trgova, dvorišta ili pak interijera bivših crkvenih ili povijesnih građevina, ugošćuje izabrane produkcije međunarodno renomiranih autora prema konceptu potpune otvorenosti spram formata umjetničkog izraza te produkcijskog raspona, dajući priliku predstavljanja publici kako velikim kazališnim predstavama tako i minimalističkim performansima ili drugim interdisciplinarnim umjetničkim radovima koji dodiruju sferu izvedbenih umjetnosti. Od 2007. u programu je uvrštena i trodnevna revija svjetskog kratkometražnog filma. 

**Udruga Zadar snova** organizator istoimenog festivala, osnovana je 1997. s ciljem promocije suvremenih umjetnosti i građanskog društva zasnovanog na multikulturalnosti, toleranciji i slobodi javnog izražavanja. Udruga teži ostvarivanju kontinuiteta suvremenog kulturnog programa, poticanju umjetničkog izraza mladih, jačanju civilnog društva i društva znanja. Kreira i provodi kulturne programe i manifestacije, seminare i radionice u sferi izvedbenih umjetnosti, pruža produkcijsku podršku nezavisnim umjetničkim projektima na lokalnoj i nacionalnoj razini, promiče volonterstvo i aktivizam te organizira edukacijske programe za jačanje civilnog sektora, udruga mladih i građanskih inicijativa.

Vanjske veze
------------

* Službena stranica

| * p
* r
* u
Teatarski festivali u Hrvatskoj |
| --- |
|  | 

Amadeoff festival **•** 
Blind In Theatre (BIT) **•** 
Bjelovarski odjeci kazališta (BOK) **•** 
Dani Hvarskog kazališta **•** 
Dani satire Fadila Hadžića **•** 
Dubrovačke ljetne igre **•** 
Eurokaz **•** 
Festival alternativnog kazališnog izričaja **•** 
Festival dječjih kazališta Maslačak **•** 
Festival glumca **•** 
Festival hrvatske drame za djecu **•** 
Festival malih scena **•** 
Festival novog cirkusa **•** 
Festival plesa i neverbalnog kazališta **•** 
Festival svjetskog kazališta **•** 
FFRIK! festival **•** 
Gavelline večeri **•** 
Kazališna revija Akademije Dramske Umjetnosti (KRADU) **•** 
Kazališni susreti u Zagvozdu **•** 
Marulićevi dani **•** 
Naj, naj, naj festival **•** 
Ogulinski festival bajke **•** 
Pulski festival **•** 
Pupteatra Internacia Festivalo (PIF) **•** 
Riječke ljetne noći **•** 
Splitsko ljeto **•** 
Susreti kazališnih amatera Hrvatske **•** 
Susret profesionalnih kazališta za djecu i mlade **•** 
Teatar studentima! **•** 
Tjedan suvremenog plesa **•** 
Zadar snova **•** 
Zlatni lav
 |  |
**Kopra** (od malajalamske riječi *koppara* = osušeni kokosov orah) je osušena jezgra kokosa - ploda kokosove palme (Cocos nucifera). *Kopra* je cijenjena kao sirovina iz koje se dobija kokosovo ulje.

Historija upotrebe kopre
------------------------

*Kopru* su izmislili Evropljani i to Britanci 1860. kao način konzervacije i to zbog nedostatka mliječnih masti po Sjevernoj Evropi. Početkom 20. vijeka postala je poznata i u Sjedinjenim Američkim Državama.

Zapadna Evropa danas uvozi oko pola milijuna tona godišnje, uglavnom iz Filipina, ali i iz Papue Nove Gvineje, Vanuatua, Mozambika, Malezije i brojnih državica Pacifika.

Način proizvodnje
-----------------

Kokosove palme rastu kao samonikle biljke po prirodi, ali danas najveća količina - *kopre* dolazi sa plantaža.
Kokosovi orasi se ljušte tako da se razbiju, ručno ili strojno - meso kokosa sadrži oko 50 % vode, te oko 30 do 40 % ulja. Za dobijanje 10 funti (4,5 kg) *kopre* potrebno je oko 30 oraha. Cijele kompaktne kopre, zovu se lopte ili jestive kopre, pripremaju se tako da se na suncu suše cijeli plodovi (ali se taj postupak danas sve manje koristi).

Jezgre kokosa na sušenju na suncu
Puno je rašireniji metod proizvodnje kopre, je sušenje na suncu samo kokosovog mesa, tako se dobija najkvalitetnija bijela kopra. Po Filipinima se primjenjuje brži proces sušenja, po sušarama zbog vlažne klime, oni koriste velike peći sa rešetkama po kojima se suši kokosovo meso. Puno je ujednačenija kvaliteta kopre koja se suši vrućim zrakom, taj postupak prvi put je primjenjen u Indiji i samoanskim otocima. Dobro osušena *kopre* sadrži 4 do 5 % vlage i 63 do 70 % ulja.

Kokosovo ulje dobija se prešanjem *kopre* u mlinovima, nus proizvod je *kokosov kolač* koji se najčešće koristi kao hrana na stoku.

Primjena
--------

Kokosovo ulje je gusta žućkasto bijela tekućina koja se topi na 23 °C, sa karakterističnim mirisom kokosa. To je sirovina za brojne industrije jer se od njega proizvode sapuni, deterdženti, šamponi, sintetičke gume i glicerin. Nakon rafiniranja kad se uklane slobodne masne kiseline i miris, kokosovo ulje se koristi za proizvodnju margarina i vegetarijanskih proizvoda. Velika primjena kokosovog ulja u prehrambenoj industriji, rezultat je činjenice da ono sadrži visok procent zasićene laurinske kiseline, koja spriječava oksidaciju i užeglost. Zbog tog se rafinirano kokosovo ulje puno koristi u konditorskoj i pekarskoj industriji, - jer proizvodi koji ga sadrže, puno duže traju i ne kvare se.

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5 6 7 8  „*Copra*" (engleski). Encyclopædia Britannica. Pristupljeno 25. 04. 2013.

Vanjske veze
------------

***Kopra*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Copra* na portalu Encyclopædia Britannica ()
**Tiglat-Pileser I** (akadski: *Tukulti-apil-Ešara* »moje je uzdanje u sinu Ešarinu«) je bio kralj Asirije (1115. pre Hrista-1076. pre Hrista). Bio je jedan od najvećih asirijskih osvajača. Zauzeo je Fenikiju. Iz sačuvanih natpisa vidi se da je među podanicima i neprijateljima pažljivo poticao stvaranje straha prema sebi.

Pohod protiv naroda Mušku ,Malatije i Kilikije
----------------------------------------------

Sin je Ašurešiša I, postao je kralj 1115. pre Hrista i bio je jedan od najvećih asirskih osvajača. Njegov prvi pohod je bio protiv naroda Mušku, koji je zauzeo izvesne delove Asirije u gornjem toku Eufrata. Prešao je 1120. pre Hrista Eufrat, zauzeo je Karkemiš i pobedio je Mušku. Posle toga je pregazio Komagen i istočnu Kapodokiju i isterao je Hetite iz asirijske provincije Subarti severoistočno od Malatije. 

U sledećem pohodu asirijska vojska je prodrla u planine južno od jezera Van i posle toga su krenuli na zapad i Malatija se pokorila kralju Asirije. Posle toga je napao Koman u Kapodokiji. Zapisi o tim pobedama su na bakrenoj ploči na tvrđavi, koja je osiguravala njegova osvajanja u Kilikiji.

Osvajanje Fenikije i izlaz na Mediteran
---------------------------------------

Sledeći neprijatelj sa kojim se obračunao bili su Aramejci. U sikobu sa njima tri puta je prodro je do izvora Tigrisa. Nakon zauzimanja hetitskog grada Petora, na ušću Sajura u Eufrat osigurao je kontrolu nad važnim putem prema Mediteranu. Odatle je krenuo prema Gubalu (Biblos), Sidonu i konačno Arvadu, gde se ukrcao na brod. Osvajanjima je došao do Mediterana. 
Kraljevski ljetopisi ovdje spominju da je kralj zaplovio morem i ondje ubio biće koje se naziva *nahiru* ili »morski konj.« Danas nije jasno koja je to životinja mogla biti. Postoje i drugi izvještaji o lovu povezani s ovim kraljem.
Osvojio je Fenikiju.

Tiglat-Pileser I. izveo je i više građevinskih zahvata, a osobito su značajne obnove hramova božanstava Ašur i Hadad u gradu Ašuru. 

Čini se da je kraj njegove vladavine bio prilično nespokojan, budući da je pojačan pritisak Aramejaca na kraljevstvo. Umro je 1076. a naslijedio ga je njegov sin Ašarid-apal-Ekur. Njegovi su sinovi bili i kasniji asirski kraljevi: Ašur-bel-kala i Šamši-Adad IV.

V. također
----------

* Tiglath-Pileser


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Prethodi: **Ashur-resh-ishi I**  |  **Kralj Asirije** 1115–1077. pne. | Slijedi: **Asharid-apal-Ekur**  |
**Vis Mladi** (poznati i kao **The Mladis**) bio je poznati zagrebački rani rock sastav osnovan 1962.

Historija
---------

Sastav je osnovala grupa srednjoškolaca iz Zagreba 1962. godine, kao jedan od prvih pop/rock sastava u Jugoslaviji, to se onda zvalo - **električarski sastav**, zbog dominirajućeg zvuka električnih gitara. 
Njegovi osnivači i prvi članovi bili su; Željko Kovačević - Pes (gitara/vokal), *Krešimir Radić* (bas gitara/vokal), *Branko Pečkaj - Korna* (ritam gitara), Brane Živković (klavir), *Željko Ćupić - Čup* (pjevač), *Miroslav Goreta - Čok* (vokalni solist) i Predrag Drezga - Dodo (bubnjevi).

Od jeseni 1963. u grupi nastupa Walter Neugebauer - Neno (piano/menadžer), a od 1963. i 1964. u grupi nastupaju; *Ranko Bačić - Rana*, Vladimir Rubčić - Rubac, *Zlatan Kopajtić - Zec* (kao pjevač) te *Omerbegović - Omica* (bubnjevi).

U samome početku bili su inspirirani zvukom i muzikom Shadowsa, a kasnije Beatlesa i Stonsa, kako se već evropski rock - odnosno beat u to vrijeme razvijao. Svoje prve snimke - čiste instrumentale, snimaju za Radio Zagreb 1963. To su bile snimke; "Južno od granice (South of the Border", "Vrati se" (autor: Jurica Sauh) i "Zvjezdana noć" (Cozy). Tad su snimili i svoje verzije "Mustanga" i "Bongo Bluesa" (od Shadowsa), i instrumental - **Pipeline** od američkog sastava Chantays. Bili su među prvim jugoslavenskim sastavima koji se pojavio uz Bijele strijele u popularizaciji beata, ali dok je *Strijelce* to značio kraj, za Mlade bio početak .

Mladi su u razdoblju od 1965. do 1966. uspješno pod nazivom - **The Mladis** nastupali po zapadnonjemačkim klubovima za američke vojnike. Na prostore bivše Jugoslavije vraćaju se u ljeto 1965. godine, te postaju jedan od najpopularnijih sastava tog vremena. Za Novu 1966. ponovo odlaze u inozemstvo, i nastupaju s Fats Dominom u hamburgškom Star-Clubu, ali se tad i raspadaju.

Mladi su bili prvi **domaći čupavci**, iako nisu ostavili nekog velikog traga u diskografiji ili tonskim zapisima po radio stanicama, utjecaj te grupe na razvoj pop i rock muzike u Zagrebu i Jugoslaviji bio je daleko veći nego što se to može danas i zamisliti.

Njihov uticaj iako se to površno gledajući, svodio samo na odabir repertoara, izbor instrumenata, scenski nastup i modu, koji je bio više nego **up to date**, bio je daleko značajniji. Željko Kovačević - Pes postao je uzor svim kasnijim gitaristima, a Drezga - bubnjarima.

Tonski zapisi
-------------

* Zvjezdana noć (Radio Zagreb)
* Južno od granice (Radio Zagreb)
* Bongo Blues (Radio Zagreb)
* Mustang (Radio Zagreb)
* Slavica i Mendo (TV Zagreb)
* Tema iz filma kapetan Leši (Slavija film)
* Mona (Jugoton)

Izvori
------

1. ↑  Siniša Škarica, "Kada je rock bio mlad: Priča s istočne strane (1956.-1970.)", V.B.Z. d.o.o. Zagreb, 2005. god, str. 75, ISBN 953-201-517-5

Vanjske veze
------------

* O mladima na stranicama Hrvatske glazbene unije I dio Arhivirano 2008-04-07 na Wayback Machine-u
* O mladima na stranicama Hrvatske glazbene unije II dio Arhivirano 2007-10-09 na Wayback Machine-u