recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Hjalmar Emil Fredrik Söderberg** (2. juli 1869. - 14. oktobar 1941.) je švedski pisac, pjesnik i novinar. 
Njegovi radovi obično sadrže melanholične i nesretno zaljubljene protagoniste, ali i opise savremenog grada Štokholma. Söderberg je jako poštovan u svojoj domovini i ponekad se čak uspoređuje sa August Strindbergom, narodnim bardom. 

Söderberg se počeo baviti pisanom rječju kada se zaposlio u švedskim dnevnim novinama Svenska Dagbladet kada je imao samo 20 godina. Šest godina kasnije je izdao svoj prvi roman *Förvillelser* (Priviđanja) (1895.), napisan sa stajališta mladog kicoša koji bezciljno luta metropolom, bezbrižno trošeći novac i ljubav. 
Kao nastavak njegovom izdanju *Historietter* (Anegdote) iz 1898. zbirka od dvadeset kratkih priča *Martin Bircks Ungdom* (Mladost Martina Bircka) je izdana 1901. godine. 
Mnogi smatraju da Söderbergovo najveće djelo je njegov roman *Doktor Glas* iz 1905. 

U svojim kasnim godinama, Söderberg se okrenuo novinarstvu i teološkim studijama. Bio je žestoki protivnik nacizma i napisao je mnoštvo članaka na ovu temu u novinama *Göteborgs Handels- och Sjöfartstidning*. 

Umro je u Danskoj, a sahranjen je na groblju *Vestre Kirkegård* u Kopenhagenu.

Bibliografija
-------------

* *Förvillelser* (1895)
* *Oscar Levertin* (1895)
* *Historietter* (1898)
* *Martin Bircks ungdom* (1901)
* *Främlingarne* (1903)
* *Doktor Glas* (1905)
* *Gertrud* (1906). Drama u tri akta.
* *Det mörknar över vägen* (1907)
* *Valda sidor* (1908)
* *Hjärtats oro* (1909)
* *Den allvarsamma leken* (1912)
* *Aftonstjärnan* (1912). Drama u jednom aktu.
* *Den talangfulla draken* (1913)
* *Jahves eld* (1918)
* *Ödestimmen* (1922). Drama u tri akta.
* *Jesus Barabbas. Ur löjtnant Jägerstams memoarer* (1928)
* *Resan til Rom* (1929)
* *Den förvandlade Messias* (1932)

***Hjalmar Söderberg*** na Wikimedijinoj ostavi
**Horace McCoy** (14.4. 1897 – 15.12. 1955) bio je američki pisac, čiji su *hard-boiled* romani imali radnju smještenu u doba Velike depresije. Njegov najpioznatiji roman je *They Shoot Horses, Don't They?* (1935), koji je adaptiran u istoimeni poznati film godine 1969, četrnaest godina nakon McCoyeve smrti.

McCoy se rodio u Pegramu u državi Tennessee. Za vrijeme prvog svjetskog rata McCoy je složio u Zrakoplovnim snagama Vojske SAD. Nekoliko puta je kao bombarder i izviđač letio iza njemačkih linija. Tom prilikom je ranjen te dobio odlikovanje Croix de Guerre od francuske vlade.

Od 1919. do 1930. radio je kao urednik sportske rubrike za *Dallas Journal*, a od kasnih 1920-ih počeo pisati za detektivske pulp magazine.

Za vrijeme Velike depresije McCoy se preselio u Los Angeles pokušavši postati glumac. Najbliže tom cilju je došao ulogom u filmu *The Hollywood Handicap* (1932). Posao izbacivača u Santa Monici mu je pak dalo inspiraciju za njegov najpoznatiji romna *They Shoot Horses, Don't They?*.

McCoy je daleko više uspjeha imao pišući scenarije za razne B-filmove, a što je počeo kao scenaristički pomoćnik u *King Kongi* (1933).

Umro je na Beverly Hillsu od srčanog udara.

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 76319269
* LCCN: n86020899
* ISNI: 0000 0001 2282 0104
* GND: 134203917
* SELIBR: 234962
* SUDOC: 026999307
* BNF: cb11913727r (podaci)
* NDL: 00449371
* NKC: jn19990005531
* BNE: XX893175
* CiNii: DA05564932
* CONOR.SI: 25307235

 |
**Ilija Zovko** (Imotski, 10. kolovoza 1941. - Split, 9. studenog 2009.) je bio hrvatski kazališni, televizijski i filmski glumac i dramatik. Bio je glumac splitskog HNK.

Životopis
---------

Rodio se je u Imotskom 1941. godine. Kazalištem se počeo baviti u imotskom amaterskom Klubu 19, a prvi uspjeh postiže monodramom *I dajem ti do znanja* Frane Jurića. Za tu interpretaciju biva nagrađen na Festivalu monodrame i pantomime 1976. u Zemunu, nakon čega se posvećuje isključivo glumi. Prvi angažman u splitskom Hrvatskom narodnom kazalištu dobiva u Brešanovoj Svečanoj večeri u pogrebnom poduzeću (1979.), a 1992. postaje stalni član dramskog ansambla toga kazališta. Odigrao je mnoge komade u matičnoj kazališnoj kući (*Velika magija, Skup, Libar o’ libra* Marka Uvodića Splićanina, Dekameron, *Kad se mi mrtvi pokoljemo, Poloneza Oginskog, Antigona, kraljica u Tebi, Otok svetog Ciprijana, Jo ča je život lip, Nevažne priče, Mandragola, Kate Kapuralica, Ribarske svađe*) i izvan nje (*Plavi Božić, Bižmo ća*), kao i na velikom platnu (*Pakleni otok, Život sa stricem, Kanjon opasnih igara, Posljednja volja, Fine mrtve djevojke i Muškarac bez brkova*). Bio je stalni suradnik na Radiju Split, kao autor emisije Kad se smijah, tad i bijah, koju su činili humoristični i satirični komentari dnevnih događanja. Dobitnik je brojnih nagrada, Marula, Nagrade hrvatskog glumišta, nagrada Ivo Serdar i Marko Fotez. Zovko je napisao i četiri dramska teksta: *Oprosti Stipe*, 2002. *Francuzica*, 2005. *Ženica*, 2007. *Priredba*, 2008. a zajedno su objavljeni u knjizi *Poker lišina* 2008.

Zovkov kazališni svijet, pisan ili izvođen, otkrivao je iznova male ljude, društvene marginalce, nevažne sudbine i njihove ne nevažne priče.

Filmografija
------------

### Televizijske uloge

* "Urota" kao Radoš (2008.)
* "Kiklop" (1983.)
* "Nepokoreni grad" (1982.)

### Filmske uloge

* "Jasmina" kao Ive (2010.)
* "Najveća pogreška Alberta Einsteina" (2006.)
* "Što je muškarac bez brkova?" kao Jure (2005.)
* "Fine mrtve djevojke" (2002.)
* "Posljednja volja" kao poštar (2001.)
* "Majstor" (2001.)
* "Da mi je biti morski pas" kao čovjek s ovratnikom (1999.)
* "Kanjon opasnih igara" kao Šima (1998.)
* "Život sa stricem" (1990.)
* "Pakleni otok" (1979.)

Izvori
------

* Nika Štriga: Kraj Priredbe. In memoriam: Ilija Zovko (1941–2009) Vijenac br. 410 - 19. studenoga 2009.

 **Napomena:** Ovaj tekst ili jedan njegov dio preuzet je s internetskih stranica Matice hrvatske. Vidi dopusnicu Matice hrvatske.

* Ilija Zovko na sajtu IMDb
**Isidora Sekulić** (Mošorin, 16. 2. 1877 — Beograd, 5. 4. 1958) je bila srpska književnica i akademik SANU.

Život
-----

Rođena je 16. 2. 1877. godine podno Titelskog brega, u Bačkom Selu Mošorinu kod Titela. Detinjstvo je provela u Zemunu, Rumi i Novom Sadu. Školovala se u Novom Sadu (Viša devojačka škola), Somboru (Srpska preparandija) i Budimpešti (Pedagogijum). Radila kao nastavnica u Pančevu, Šapcu i Beogradu.

Stvaralaštvo
------------

Do kraja, i bez ostatka, posvećena lepoti smislene reči, književnica Isidora Sekulić je za života stekla uvaženje kao najobrazovanija i najumnija Srpkinja svoga vremena. Znalac više jezika, i poznavalac više kultura i područja umetničkog izražavanja, Isidora Sekulić je kao pisac, prevodilac i tumač književnih dela ponirala u samu suštinu srpskog narodnog govora i njegovog umetničkog izraza, smatrajući govor i jezik kulturnom smotrom naroda.

Penzionisana je 1931. godine. Izabrana je za dopisnog člana Srpske kraljevske akademije 16.2. 1939, a za redovnog člana Srpske akademije nauka 14.11. 1950, kao prva žena akademik. Umrla je 5. 4. 1958. godine u Beogradu.

Duboko promišljen i umetnički istančan njen književni, prevodilački i kritički izraz je praznik naše pisane reči.

Rekla je
--------

Ta larma što je dignuta oko mene mnogo me je potresla. Molila sam neke poznanike, mlade ljude, da gde god vide nešto o meni napisano, priguše. Ali eto šta su uradili. Zvali su me na neko veče o meni, ali ja sam odbila, rekla sam da sam bolesna. Svi su hteli da me skinu sa dnevnog reda. Kažu: ima 80 godina, skoro će umreti, daj da napišemo nešto i da je ostavimo. To strašno vređa. Volim tišinu, zato me je ta buka oko mene mnogo potresla. Ako nešto vredim, neka kažu posle moje smrti, a ni dva dana pred smrt ne želim da me hvale. Nisam bila srećna. S tim sam se pomirila. Postoji vasionska sreća koja opredeljuje ljude. Ako niste voljeni, uzalud ćete vi nastojati da vas vole.

Dela
----

U pola veka književnog rada u više oblika umetničkog iskazivanja i rasuđivanja - objavila je mnoštvo knjiga narativne proze, kritičkih knjiga i članaka. Navodimo samo neka od važnijih dela:

* Saputnici (1913) — pripovedna vrsta intimnog dnevnika
* Pisma iz Norveške (1914) — putopis
* Iz prošlosti (1919)
* Đakon Bogorodičine crkve (1919) — roman
* Kronika palanačkog groblja (1940) — pripovetke
* Zapisi (1941)
* Analitički trenuci i teme, knj. 1-3 (1941) — eseji
* Zapisi o mome narodu (1948)
* Njegošu knjiga duboke odanosti (1951)
* Govor i jezik, kulturna smotra naroda (1956).
* Bure (1955)

Povezano
--------

* Nagrada Isidora Sekulić

Vanjske veze
------------

***Isidora Sekulić*** na Wikimedijinoj ostavi

* Intervju sa Isidorom Sekulić
* Isidora Sekulić na Myserbia.net[*mrtav link*]
**Ivan Vladimirovič Mičurin** (rus. *Иван Владимирович Мичурин*, 27. oktobar 1855 - 7. jun 1935) bio je ruski botaničar, najpoznatiji po eksperimentalnom križanju raznih poljoprivrednih kultura, kao i vlastitoj teoriji selekcije. Mičurin je svoje eksperimente počeo provoditi na imanju u okolici Tambova 1875. godine, a koje je do godine 1899. dobilo površinu 130.000 kvadratnih metara. Mičurinov rad je nakon završetka građanskog rata zaintrigirao sovjetske vlasti, koje su mu pružile financijsku i drugu podršku. Mičurin, koji je do kraja života stvorio 300 novih poljoprivrednih sorti, je stekao reputaciju jednog od najznačajnijih sovjetskih naučnika, a danas se smatra značajnim imenom na polju genetike. Po njemu je nazvan grad Mičurinsk.

Povezano
--------

* *Mičurin*, biografski film iz 1949. godine

Vanjske veze
------------

***Ivan Mičurin*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Мичурин И. В.* Итоги шестидесятилетних работ. Издание пятое. М.: ОГИЗ СЕЛЬХОЗГИЗ, 1949.
**Ivan Vekić** (18. listopada 1938 - 17. prosinca 2014) bio je hrvatski političar, poznat kao jedan od osnivača HDZ i ministar unutarnjih poslova za vrijeme Domovinskog rata.

Rodio se u Poljicama Kozičkim kraj Vrgorca, a 1941. se sa obitelji doselio u Zrinj u Podravini. Zajedno sa bratom Nedjeljkom je zbog izvrsnog uspjeha u gimnaziji dobio stipendije za Sveučilište u Zagrebu; Nedjeljko se odlučio za studij agronomije gdje je doktorirao te radio na Poljoprivrednom institutu; Ivan se odlučio za pravo i nakon diplome postao odvjetnik. 1960-ih i početkom 1970-ih bio je aktivan u Matici hrvatskoj.

Vekić je kao jedan od najistaknutijih članova stranke 1991. godine imenovan za ministra unutarnjih poslova u vladi Franje Gregurića, zamijenivši Onesina Cvitana u jednom od kritičnih trenutaka sukoba. Iako je već bio formiran Zbor narodne garde, policija je u to vrijeme imala važnu ulogu u organizaciji i pružanju otpora JNA. Vekić je, s druge strane, kasnije predmetom kritika zbog toga što su neke od paravojnih formacija pod njegovom nominalnim zapovjedništvom, poput postrojbe njegovog savjetnika Tomislava Merčepa, bile upetljane u razne zločine poput ubojstava na Pakračkoj poljani. Vekića je u proljeće 1992. na mjestu ministra unutarnjih poslova zamijenio Ivan Jarnjak.

Vekić je nakon toga uglavnom bio marginaliziran, mada je povremeno istupao u javnosti sa pozicija tzv. tvrde nacionalističke struje. Kada je stranku početkom 2000-ih preuzeo Ivo Sanader, Vekić je postao jedan od njegovih najžeščih kritičara, te je 2004. izbačen iz stranke. 2007. godine je na izborima 2007. bez uspjeha natjecao za Sabor na listi radikalno desne stranke Jedino Hrvatska, a pred izbore 2011. je osnovao vlastitu stranku Hrvatska straža. Pred kraj života bavio književnim radom, napisavši dva romana inspirirana svojim ratnim iskustvimna.

Djela
-----

* *Da se ne zaboravi: zbornik radova Drugog hrvatskog žrtvoslovnog kongresa*, Vukovar, 16. i 17. lipnja 2001. godine, Hrvatsko žrtvoslovno društvo, Zagreb, 2002. [[Special:BookSources/9539734045|ISBN 953-97340-4-5]]
* *Koraci u povijest: sjećanja i događaji*, Osijek, 2004. ISBN 953-99645-0-4
* *Priče "Između četiri zida"* (suautori Simo Đamić, Darko Janković, Ante Nazor), Posavska Hrvatska, Publicum; Slavonski Brod, 2008. ISBN 978-953-6357-70-3
* *Polje puno krizantema*, 2012. (4. najčitaniji roman u Hrvatskoj 2012.) prema podatcima Hrvatskog knjižničarskog društva
* *Peta zapovijed: Roman o Domovinskom ratu,* (roman, 500 stranica), vlastita naklada: Osijek, 2014. ISBN 978-953-99645-4-0

Odlikovanja
-----------

* Red Ante Starčevića

Izvori
------

1. ↑  Intervju.org Arhivirano 2012-11-19 na Wayback Machine-u IVAN VEKIĆ: Maknite nas s Markova trga ako možete
2. ↑
**Ivan Vidić** (Zagreb, 1966.) hrvatski dramatičar i romanopisac.

Osnovnu i srednju školu završio u Zagrebu. Diplomirao na Akademiji dramske umjetnosti u Zagrebu 1991. godine, odsjek: dramaturgija. Iste godine debitirao u ZKM-u predstavom **Harpa** u režiji Božidara Violića. Nakon sudjelovanja u ratu (1991.-1992.) počeo se profesionalno baviti književnošću. Piše drame, prozu, filmske i TV-scenarije. Jedan je od najizvođenijih i najnagrađivanijih hrvatskih dramskih pisaca. Njegova najpoznatija drama jest *Ospice* koju je 1997. u GDK Gavelli postavio Krešimir Dolenčić te koja danas slovi za kultnu predstavu tog kazališta. Ista drama je nakon toga postavljena i u prestižnom Gate Theatreu u Londonu u režiji poznatog engleskog filmskog i kazališnog redatelja Rufus Norrisa. To je bilo prvi put da je tekst nekog hrvatskog autora izveden na nekoj londonskoj pozornici. 

Objavljuje u književnoj periodici. Knjiga **Drame**, objavljena 2002. u izdanju ITI-a. Objavio i romane *Gangabanga* (AGM), *Violator/Ona govori* (Algoritam) i *Faradayev kavez* (Disput).

Živi i radi u Zagrebu.

Praizvedbe
----------

* 1991. **Harpa**, režija: Božidar Violić, ZKM, Zagreb
* 1993. **Putnici**, režija: Borna Baletić, Teatar &TD, Zagreb
* 1995. **Groznica**, režija: Milan Živković, Teatar &TD, Zagreb
* 1997. **Ospice**, režija: Krešimir Dolenčić, GDK Gavella, Zagreb
* 1999. **Bakino srce**, režija: Vladimir Stojsavljević, Teatar &TD, Zagreb
* 2000. **Velika Tilda**, režija: Nenni Delmestre, HNK Ivana pl. Zajca, Rijeka
* 2003. **Octopussy**, režija: Ivica Boban, HNK Zagreb
* 2004. **Veliki bijeli zec**, režija: Ivica Kunčević, ZKM, Zagreb
* 2007. **Život u sjeni banana**, režija: Cezaris Graužinis, Kazalište Virovitica/EX Ponto, Ljubljana
* 2009. **Zoo** *(Zagrebački pentagram)*, režija: Paolo Magelli, ZKM, Zagreb
* 2009. **Crux dissimulata** *(libreto)*, režija: Krešimir Dolenčić, glazba: Srećko Bradić, HNK Zagreb/Muzičko biennale
* 2010. **Dolina ruža**, režija: Krešimir Dolenčić, GDK Gavella, Zagreb

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 56001320
* LCCN: n2004033334
* ISNI: 0000 0001 0974 838X
* GND: 1028015739
* SUDOC: 226402479
* CONOR.SI: 135773027

 |
**Ivo Pukanić** (21. siječnja 1961. - Zagreb, 23. listopada 2008.) bio je urednik hrvatskog tjednika Nacionala. Diplomirao je na Fakultetu političkih nauka, a od 1991. radi kao urednik u tjedniku Globus. 1995. godine je osnovao Nacional i bio u njemu glavni urednik do 2000. godine. Iste je godine primio nagradu Hrvatskog novinarskog društva za istraživačko novinarstvo 2000. godine te je nagrađivan za intervju s generalom Antom Gotovinom. Iza sebe je ostavio udovicu Mirjanu i kćer Saru.

Ubojstvo
--------

*opširnije: Atentat u Zagrebu 23. listopada 2008.*
23. listopada 2008. Ivo Pukanić poginuo je u 18.22 po lokalnom vremenu u atentatu u centru glavnog grada Zagreba. Ubijen je auto-bombom u ulici Staroj Vlaškoj kod sjedišta Nacionala, dvije ulice istočno od Trga bana Jelačića. Atentat, u kome je poginuo i njegov pomoćnik Niko Franjić, je okarakteriziran od strane medija kao teroristički čin.

Nekoliko tjedana kasnije je hrvatska policija, u suradnji sa srpskom, pohapsila nekoliko osoba povezanih sa organiziranim kriminalom u Hrvatskoj i Srbiji za koje je istragom utvrđeno da su sudjelovali u atentatu. One su u novembru 2010. osuđene na dugogodišnje zatvorske kazne. Naručitelji i motivi atentata, međutim, na sudskom procesu nisu utvrđeni.

Izvori
------

* Ivo Pukanić - Nacional Arhivirano 2008-10-20 na Wayback Machine-u
* Izvanredne vijesti Nove TV - 23. 10. 2008.
* Za ubojstvo Pukanića i Franjića 150 godina zatvora, T-portal 3. XI 2010.

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 164759247
* LCCN: nb2011001354
* ISNI: 0000 0001 1293 6947
* NKC: jx20120323001

 |
**Jakob Prandtauer** (Stanz bei Landeck, 16. jul 1660. - Sankt Pölten, 16. septembar 1726. bio je jedan od naznačanijih graditelja austrijskog baroka.

Biografija
----------

Rođen je u seljačkoj porodici Simona i Marije Prandtauer u današnjem Okrugu Landeck.

Od 1677. do 1680. učio se klesarskom zanatu kod zidarskog majstora Georga Asama u Schnannu, - 13. januara 1689. primljen je kao kalfa u klesarski ceh u Imstu a 1692. sa 32 godine, proglašen je majstorom.

Predpostavlja se da je kao mladić radio za grofa Alberta Ernsta Gurlanda na njegovom [[dvorac|dvorcu Thalheim. 
Zna se da se 12. jula 1692. oženio, i iste godine kupio kuću u samostanskom kvartu Sankt Pöltena u kojoj je živio do svoje smrti.

Sve do 1702. nije imao nikakvih većih narudžbi, ali se zna da je radio za crkvene prelate, te godine angažiran je na izgradnji Opatije u Melku, koju je s prekidima gradio do kraja svog života, ona je postala njegovo životno djelo - 
jedna od najljepših baroknih građevina na svijetu.

Sa 48 godina, nakon smrti talijanskog arhitekta Carla Antonia Carlonea postao je njegov nasljednik - protomajstor, pa uz Melk podigao najveće gornjoaustrijske
opatije u Garstenu, Kremsmünsteru i Sankt Florianu.

U svojim kasnijim godinama Prandtauer je zajedno sa Fischer von Erlachom radio na augustinskom samostanu Herzogenburg u kojem je pored zgrada podigao
svečani salon.
Pored tog podigao je i brojne manje sakralne objekte, od kojih valja istaknuti kupolu crkve u mjestu Maria Taferl (1707. - 1711.). U to vrijeme podigao je veliki salon u Opatiji Garsten, 
a nešto kasnije i mramorni salon u Opatiji Sankt Florian.

Jakob Prandtauer se još i danas drži više za majstora zidara tipičnog "austrijskog baroka", nego za arhitekta.
Kad je umro ostavio je golem opus sakralnih objekata, njegovu radionicu nastavio je voditi njegov učenik Joseph Munggenast, sa njegovim sinovima, oni su dovršili projekte koje je on započeo.

Pokopan je u katedrali Sankt Pöltena.

Prandtauerov rad karakterizilo je korištenje starih zatečenih građevina, koje je on vješto uklapao u nov barokni ansambl. 
On je iznad svega bio praktičan i prilagodljiv, svakom zadatku prilazio je studiozno, nastojeći pomiriti najrazličitije zahtjeve, od 
topografije, postojećeg stanja do financijskih sredstava.

Njegov arhitektonski vokabular kog je definirao do 1708. bio je kombinacija suvremenih i klasičnih elemenata, kog je često primjenjivao na istim građevinama. 
Karakteristika svih njegovih samostana bio je klaustar, kom je posvećivao naročitu pažnju, naročito na fasade, i to bez obzira na veličinu i značaj te institucije, jer ih sve tretirao jednako.

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11  „*Prandtauer, Jakob*" (njemački). Austria-Forum. Pristupljeno 08. 02. 2016.

Vanjske veze
------------

***Jakob Prandtauer*** na Wikimedijinoj ostavi

* Prandtauer, Jakob ()

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 5726237
* LCCN: n87905535
* ISNI: 0000 0000 6674 7079
* GND: 118741721
* SUDOC: 130258717
* ULAN: 500014624
* NKC: xx0265194
* RKD: 260326
* CONOR.SI: 21138275

 |
**Jakut al-Hamavi** (arap. ياقوت الحموي الرومي‎; punim imenom **Jakut ibn Abdulah al-Rumi al-Hamavi**, 1179.-1229.), arapski biograf i geograf iz Sirije poznat po enciklopedijskim radovima o islamskom svijetu. Toponimi iz njegova prezimena sugeriraju da je bio iz sirijskog grada Hame („al-Hamavi") odnosno na moguće grčko podrijetlo („al-Rumi" - *Rûm*; neislamski svijet), a njegovo ime znači „rubin". Jakut je prodan kao rob zbog čega se kasnije našao u Bagdadu. Njegov gospodar ga je kasnio dao obrazovati u Mervu, a potom i oslobodio nakon čega započinje seriju putovanja. Kasnije je zarađivao za život kopirajući i prodajući rukopise. Njegova enciklopedijska djela obuhvaćaju čak 33.180 stranica.

Opus
----

* *Kitab al-Buldan* („Rječnik zemalja")
* *Mudžam al-udab* („Rječnik pisaca")
* *Al-Muštarak vadha va al-Muftarak Saka* (izdanje Ferdinanda Wüstenfelda iz 1845. g.)

Veze
----

* Ibn Batuta

Vanjske veze
------------

* () Shining History: Yaqut's Dictionary of Countries

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 5728728
* LCCN: n84172872
* ISNI: 0000 0000 8055 1830
* GND: 118860119
* SELIBR: 201211
* SUDOC: 060586338
* BNF: cb131894251 (podaci)
* BIBSYS: 96005689
* BNE: XX1510297

 |
|  |
| --- |
| ***Brod s robljem*** |
|  |
| **William Turner**, 1840. |
| ulje na platnu , 90,8 × 121,9 cm |
| Umjetnički muzej, Boston |

**Brod s robljem** (engleski: *The Slave Ship*), ulje na platnu iz umjetničkog muzeja u Bostonu, jedna je od najspektakularnijih vizija Williama Turnera koja ilustrira književno djelo u zamrljanoj izmaglici

Interpretacija
--------------

Izvorni naziv slike je bio *Robovlasnici bacaju mrtve i umiruće preko palube u približavanju tajfuna*, i poput *Splava Meduza* T. Gericaulta, ima više značenja. Turner ju je zapčeo nakon što je pročitao o događajima na jednom brodu s robljem. Naime, izbila je epidemija na brodu i kapetan je odlučio baciti preko palube svoj teret ljudi, jer je bio osiguran za gubitak robe u moru, ali ne i protiv bolesti. Turner je također mislio na stihove pjesme "Doba" Jamesa Thompsona, u kojoj on opisuje kako tijekom tajfuna brodove prate jata morskih pasa: *"Namamljeni uspuhanom masom ljudi, mirisom bolesti i smrti"* .

Nameću se pitanja: Da li kapetan baca u more ljude kako bi olakšao brod prije oluje, ili je pak oluja osveta prirode za kapetanovu okrutnost? U svakom slučaju, niti jedna oluja (od mnogih) koju je Turner naslikao nije ovako apokaliptična. Na njoj se doimlje kako će kozmička katastrofa, utjelovljena u tijelima fantastičnih proždrljivih riba, progutati sve, a ne samo "grešnog" kapetana.
U svakom slučaju, jedan od razloga nastanka slike je u simpatijama Turnera prema abolicionistima koji su se borili za ukidanje ropstva.

Turnerova mrljava magla u kojoj je uronjena cijela slika stvara dojam "vrhunaravne" apstraktne vizualizacije čistih emocija. Njegov suvremenik, teoretičar umjetnosti John Ruskin, i vlasnik slike *Brod s robljem*, je hvalio Turnerovo slikarstvo kao "iskreno, lijepo i intelektualno", te potpuno drukčije od njegovih slikarskih suvremenika. On je poistovjetio dojam njegovih fantazmagoričnih vizija s moralnom nadmoći gotike kojoj se divio i zbog koje je pokrenuo neo-gotički pokret.

Vidi još
--------

* Masakr na *Zongu*

Izvori
------

1. ↑  George P. Landow, *J.M.W. Turner, The Slave Ship*
2. ↑  Kleiner, Fred S. *Gardner's Art Through the Ages A Global History*, Volume II. Belmont: Wadsworth, 2008, p. 795.

Vanjske veze
------------

* Artchive, slika u visokoj rezoluciji, pristupljeno 29. juna 2015.
* Turnerov "brod s robljem", pristupljeno 29. juna 2015.
**Carol Elizabeth Moseley Braun** (16. august 1947 - ) je američka demokratska političarka poznata po tome što je od 1993. do 1999. zastupala Illinois u Senatu, postavši prva Afroamerikanka u historiji te institucije.

Rođena je i odrasla u Chicagu, a nakon što je 1973. diplomirala pravo na čikaškom univerzitetu, zaposlila se kao federalni tužilac. Na tom je mjestu ostala do 1977. a sljedeće godine je započela političku karijeru i bila izabrana u Predstavnički dom Illinoisa. Tamo se istakla kao predstavnica lijevog krila svoje stranke, gorljivom zalaganju za ukidanje smrtne kazne i uspješnoj borbi za preraspodjelu izbornih okruga koji bi davala "sigurna" mjesta za crnačke i hispanoameričke kandidate. Godine 1991. se, ogorčena odlukom senatora Alana Dixona da kao vrhovnog suca potvrdi kontroverznog Clarencea Thomasa, odlučila natjecati na Senat, gdje je izabrana 1992. Njen mandat je ostao zabilježen izrazito liberalnim stavovima u društvenim pitanjima (pravo na pobačaj, zabrana nošenja i posjedovanja oružja, ukidanje smrtne kazne), ali i centrističkim, odnosno pro-tržišnim stavovima u ekonomskim pitanjima. Od 1996. su je pratile kontroverze vezane uz nepravilnosti u financiranju kampanje, kao i navodne veze sa nigerijskim diktatorom Sanijem Abachom. Godine 1998. ju je na izborima porazio republikanski kandidat Peter Fitzgerald. Godine 1999. ju je Bill Clinton imenovao za ambasadora u Novom Zelandu. Godine 2004. se kraće vrijeme natjecala za demokratsku predsjedničku nominaciju.

Danas se bavi privatnom advokatskom praksom i vodi firmu za proizvodnju organske hrane. U aprilu 2007. je slomila ruku u okršaju s uličnim razbojnikom Josephom Dixonom, koji je godine 2008. osuđen na 20 godina zatvora.

Razvedena je i ima jednog odraslog sina.

Vanjske veze
------------

***Carol Moseley Braun*** na Wikimedijinoj ostavi

* 

* Biography at the *Biographical Directory of the United States Congress*

* Voting record maintained by *The Washington Post*

* Campaign finance reports and data at the Federal Election Commission

* Campaign contributions at OpenSecrets.org

* Issue positions and quotes at On The Issues
* Ambassador Organics Arhivirano 2018-08-24 na Wayback Machine-u
* An Interview with Carol Moseley Braun January 3, 2008, by *Grist Magazine* (environmental news).
* Catching Up With Carol Moseley Braun Arhivirano 2011-02-28 na Wayback Machine-u
* NPR Interview with Former Sen. Carol Moseley Braun
* NOW/PAC Endorses Carol Moseley Braun for President Arhivirano 2011-01-01 na Wayback Machine-u
* Article on her 1992 primary win Arhivirano 2006-09-07 na Wayback Machine-u
* Ambassador to NZ


| Senat SAD |
| --- |
|
| Prethodi:**Alan J. Dixon** |  **Senator SAD (Klasa 3) iz države Illinois**1993–1999 | Slijedi:**Peter Fitzgerald** |
| Diplomatske funkcije
 |
| Prethodi: **Josiah Horton Beeman**  |  **Ambsador SAD u Novom Zelandu** 1999–2001 | Slijedi: **Charles J. Swindells**  |
**Milutin Jasnić** (Kraljevo, 22. oktobar 1912 – Beograd, 5. septembar 1994) je srpski glumac, reditelj i direktor nekoliko pozorišta.

Za ime Milutina Jasnića vezuje se osnivanje Pokrajinskog narodnog pozorišta u Prištini 1948. godine. Bio je direktor Narodnog pozorišta u Pančevu, kada su ga, sa grupom glumaca, poslali u Prištinu da organizuje rad profesionalnog teatra u tek sagrađenom domu kulture. Njemu se potom priključuje i poznati glumac i reditelj Dobrica Radenković i scenograf Petar Pašić.

Jasnić još u početku planira stvaranje ansambala na srpskom i albanskom jeziku. Problema je bilo pogotovu što nije bilo profesionalnih glumaca Albanaca na Kosovu i Metohiji, pa ni u Jugoslaviji. Jasnić u Prištinu dovodi talentovane amatere iz diletantskih pozorišta, od kojih će stvoriti jaku Albansku dramu. Zahvaljujući njemu, u teatarske vode uplovili su Šani Palaska, Abdurahman Šalja, Muharem Ćena, Katarina Josipi, Melihat Šabani, Nedžmije Pagaruša, Meribane Šalja, Istref Begoli, Melihat Ćena i mnogi drugi. Oranizovao je kurseve za glumce, a odabrao one koji su pohađali tečaj režije u Beogradu, pa su tako u pozorištu, po povratku, počeli da režiraju Abdurahman Šalja i Muharem Ćena. Ćena će docnije napraviti najpoznatiju predstavu ovog pozorišta „Erveheju", po tekstu Ahmeta Ćirezija.

Prva premijera u Pokrajinskom pozorištu bila je predstava „Prst pred nosom" Joža Horvata, koju je režirao Dobrica Radenković, a u njoj igrao veći deo ansambla (7. maja 1949). Na albanskom prva premijera izvedena je 7. juna 1949. u Kosovskoj Mitrovici i to Nušićevo „Sumnjivo lice", u režiji Dobrice Radenkovića, u kome je Šani Palaska igrao Jerotija Pantića, a, uz ostale glumce, nastupili su i Abdurahman Šalja i Muharem Ćena. Početkom pedesetih godina u pozorište dovodi mlade reditelje Slavoljuba Stefanovića Ravasija, Boška Pištala, Zdravka Katića i Slobodana Popića i scenografa Velizara Srbljanovića, koji će doneti nova shvatanja i čitanja tekstova domaćih i stranih autora.

Jasnić napušta Pokrajinsko narodno pozorište po završetku sezone 1958/59. godine, da bi preuzeo Teatar u Kragujevcu. No, kroz dve godine ponovo se vraća u Prištinu. Za sve to vreme uspeo je da formira dva jaka pozorišna ansambla na srpskom i albanskom jeziku koji su se ispomagali u svakom pogledu: glumački, rediteljski, scenografski.

Milutin Jasnić je, pored toga, igrao u desetak filmova: Živjeće ovaj narod (1947), Ešalon doktora M (1955), Tuđa zemlja (1957), Vuk sa Prokletija (1968), Hleb (1973), Progon (1982), u televizijskim serijama: Slom (1979) i Pripovedanja Radoja Domanovića (1979), kao i u francuskim filmovima: La grande strada azzurra (Veliki plavi put), (1957), i La tempsta (Oluja), (1958).

Literatura
----------

* Jedinstvo 1948 – 1975.
* Rilindja, 1948 – 1975.
* Petar Volk: Pozorišni život u Srbiji 1944/1986, Beograd, 1990.

Veze
----

* Pokrajinsko narodno pozorište

Eksterni linkovi
----------------

* Milutin Jasnić na sajtu IMDb
**Babai Veliki** (cca. 551 - 628) je bio nestorijanski teolog, crkveni naučitelj i neslužbeni vođa Asirske crkve Istoka. Rodio se u Beth Zabdaiju, mjestu u današnjoj istočnoj Turskoj koje je tada pripadalo Sasanidskom (Perzijskom) Carstvu. Roditelji su mu bili imućni, te su ga prvo školovali u perzijskim školama; potom je otišao u znamenitu kršćansku školu u Nisibisu. Kada je njegov učitelj Abraham Veliki od Kaškara osnovao nestorijanski manastir na planini Izla, Babai mu se prvo priključio, a potom 604. postao njegov predstojnik. Tamo je predvodio reformski pokret koji je nastojao uvesti striktni celibat među nestorijanskim monasima te očistiti nestorijansku doktrinu od Origenovih natruha na kojima je inzistirao Henana od Adijabene. Babaijevo djelovanje je koincidiralo sa vladavinom perzijskog kralja Hozroja II, koji je, pogotovo u vrijeme velikih uspjeha perzijske vojske u ratu sa Bizantom odustao od tradicionalno blagonaklone politike prema nestorijanskim kršćanima, preferirajući halkedonce u novoosvojenim područjima. To se odrazilo i kroz Hozrojevu odluku da nakon smrti Mar Gregorija I odbije dozvoliti izbor novog patrijarha Crkve; u interregnumu koji je nastao, Babai, koji je uživao najveći ugled među nestorijancima, je služio kao *de facto* crkveni poglavar. Kada je 628. Hozroje umro, a njegovi nasljednici dozvolili izbor novog patrijarha, to je mjesto ponuđeno Babaiju, ali je on to odbio, i nedugo nakon toga umro.

Babai je napisao veliki broj teoloških djela, ali od kojih je očuvana samo *Knjiga o jedinstvu*, koja se temelji na radovima Teodora Mopsuestijskog, Diodora Tarskog, Jovana Hrizostoma i Efrema Sirina, te izlaže nestorijansku kristologiju.

Literatura
----------

* Babai Magnus, Liber de Unione, Corpus Scriptorum Christianorum Orientalium, tomi 79/80, syri 34/35, Louvain 1915. (The first figures correspond to the Syriac edition, the second to a Latin translation).
* Wigram, W. A. (2004). *An introduction to the history of the Assyrian Church, or, The Church of the Sassanid Persian Empire, 100–640 A.D*. Gorgias Press. ISBN 1593331037.

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 76706750
* LCCN: n85044888
* ISNI: 0000 0000 7978 1954
* GND: 102422885
* SUDOC: 059198419
* BNF: cb12492933x (podaci)

 |
**Belinda Lee** (15. jun 1935 - 12. mart 1961) bila je engleska filmska glumica, koja je stekla popularnost nastupajući u italijanskim filmovima krajem 1950-ih i početkom 1960-ih. 

Školovala se na Kraljevskoj akademiji dramskih umjetnosti (RADA). U prvim godinama karijere je bila osuđena na tipske uloge zavodnica ili praznoglavih ljepotica. Godine 1958. je u Italiji postala predmetom skandala kada su ona i princ pomoćnik papske stolice Filippo Orsini navodno istovremeno pokušali samoubistvo, što je dovelo do špekulacija o vanbračnoj ljubavnoj vezi; Lee je nakon toga okončala brak sa fotografom Cornelom Lucasom, a papa Pio XII je smijenio princa Orsinija sa njegove funkcije. Usprkos toga, nastavila je raditi u Italiji te je nastupila u hvaljenoj drami *Duga noć '43.* 1960. godine.

Lee je godinu dana kasnije poginula u automobilskoj nesreći, vraćajući se iz Las Vegasa u Los Angeles. Njen pepeo je kasnije doveden u Rim i pokopan u Cimitero acattolico u Rimu.

Iazbrana filmografija
---------------------

Grob Belinde Lee na rimskom groblju Cimitero acattolico.
* *The Runaway Bus* (1954)
* *Murder by Proxy* (1954)
* *Life with The Lyons* (1954)
* *Meet Mr. Callaghan* (1954)
* *The Belles of St Trinian's* (1954)
* *Blackout* (1954)
* *Footsteps in the Fog* (1955)
* *Man of the moment* (1955)
* *No Smoking* (1955)
* *The Feminine Touch* (1956)
* *The Secret Place* (1957)
* *Dangerous Exile* (1957)
* *The Big Money* (1958)
* *The Magliari* (1959)
* *Love Now, Pay Later* (1959)
* *Les Dragueurs (1960)*
* *Long Night in 1943* (1960)
* *Constantine and the Cross* (1961)
* *The Story of Joseph and His Brethren* (1961)

Izvori
------

Vanjske veze
------------

***Belinda Lee*** na Wikimedijinoj ostavi

* Belinda Lee na sajtu IMDb
* Belinda Lee na Find a Grave
* Belinda Lee na Screenonlineu Britanskog filmskog instituta
Sveti **Benno od Meissena** (1010 – 16. jun 1106) bio je biskup Meissena u Njemačkoj koji je kasnije proglašen svecem Rimokatoličke crkve.

Mjesto biskupa je dobio 1066. zahvaljujući rimsko-njemačkom caru Heinrichu IV. Međutim već 1073. je podržao saksonske ustanike protiv carske vlasti. Car ga je zbog toga zatvorio, a 1078. pustio na slobodu nakon polaganja zakletve vjernosti. Benno je zakletvu prekršio. 1085. je na sinodu u Mainzu lišen svoje biskupije; nju je vratio tek iskazavši vjernost pro-carskom antipapi Klementu III. Međutim, u sporu oko investiture se ponovno stavio na stranu carskih neprijatelja i 1097. javno podržao papu Urbana II. Nakon toga je nestao iz historijskih spisa; jedino se navodi da je umro prirodnom smrću 1106.

Benno je s vremenom u rodnoj Saksoniji stvorio kult, zbog čega su saksonski vladari nastojali od papa ishoditi njegovu kanonizacije. Do nje je došlo tek u 16. vijeku na samim počecima Reformacije, pri čemu je Martin Luther bio jedan od žestokih kritičara njegovog kulta. Lutherovi sljedbenici su 1539. demolirali Bennovu grobnicu u Meissenu, nakon čega ga je dinastija Wittelsbach proglasila svecem-zaštitnikom katoličke Bavarske.

Vanjske veze
------------

* St. Benno page at *Christian Iconography*

***Benno*** na Wikimedijinoj ostavi

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 297916158
* LCCN: nr2003005480
* ISNI: 0000 0004 3978 9352
* GND: 118509144
* SUDOC: 077463935
* BIBSYS: 11060532
* NKC: jo20181012649

 |
**Blejk Kristina Lajvli** (rođena 25. avgusta 1987. u Los Anđelesu, Kalifornija) je američka glumica. Najpoznatija je po ulozi Serene van der Vudsen u TV seriji Gossip Girl.

Karijera
--------

Lajvli započinje glumačku karijeru 1998. u filmu *Peskar*, koji je režirao njen otac. 2005. glumi Bridžit u filmu Sestre po farmerkama koji joj donosi nominaciju u takmičenju Teen Choice Awards. 2008. glumi u drugom delu filma Sestre po farmerkama 2.

Lajvli 2006. glumi u filmu *Accepted*, a nakon toga imala je i par manjih uloga.

Privatni život
--------------

Blejk je najmlađa ćerka Elejn i Ernija Lajvli koji se takođe bave glumom. Ima dve sestre, Lori i Robin, i dva brata, Erika i Džejsona koji su takođe povezani sa glumom. Lajvli je išla u srednju školu u Burbanku gde je bila član hora, navijačica i predsednica razreda.

Lajvli je od 2004. do 2007. bila je u vezi sa prijateljem iz detinjstva Keli Blatsom. Kasnije 2007. govorilo se da se Lajvli zabavlja sa kolegom iz serije Gossip Girl. Njena veza sa kolegom Penom Badžli poznata je od maja 2008. nakon što je par fotografisan na putovanju u Meksiku.. Njihova veza je trajala 4 godine.

Godine 2012. se udala za kanadskog glumca Rajana Rejnoldsa.

Izvori
------

1. ↑  "Exclusive: Blake & Penn's Romantic Getaway", People

| * p
* r
* u
Tinejdžerski izbor za najbolju glumicu u dramskoj seriji |
| --- |
| 
* Sarah Michelle Gellar (2002)
* Sarah Michelle Gellar (2003)
* Jennifer Garner (2004)
* Rachel Bilson (2005)
* Rachel Bilson (2006)
* Hayden Panettiere (2007)
* Blake Lively (2008)
* Leighton Meester (2009)
* Leighton Meester (2010)
* Blake Lively (2011)
* Lucy Hale (2012)
* Troian Bellisario (2013)
* Lucy Hale (2014)
* Lucy Hale (2015)
* Ashley Benson (2016)
* Lucy Hale (2017)
* Lili Reinhart (2018)
* Lili Reinhart (2019)

 |


|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 2790519
* LCCN: no2005095186
* ISNI: 0000 0001 1466 2230
* GND: 142902799
* SUDOC: 146751299
* BNF: cb156013437 (podaci)
* BIBSYS: 10048760
* MusicBrainz: 4ce23a5b-06f1-447f-8a5f-6fdf68d0ae48
* NKC: xx0168035
* BNE: XX5321334
* CONOR.SI: 156092771

 |
Ovo je članak o glumici.  Za film, vidi Jeanne Eagels (film).  

**Jeanne Eagels** (26. jun 1890 - 3. oktobar 1929) bila je američka kazališna i filmska glumica, poznata kao prva ličnost koja je posthumno nominirana za Oscara. Odrasla u Kansas Cityju, kao mlada djevojka je došla u New York stekavši slavu kao jedna od Ziegfeldovih djevojaka. Njena sklonost da napušta predstave usred priprema je učinila nepopularnom među kazališnim producentima, ali je zato stekla popularnost među filmašima te pred kraj karijere snimila nekoliko prvih zvučnih filmova, uključujući *The Letter*. Nakon što je iznenada umrla (pri čemu se kao razlog navodi predoziranje alkoholom, sredstvima za smirenje i heroinom), nominirana je za Oscara.

Vanjske veze
------------

***Jeanne Eagels*** na Wikimedijinoj ostavi

* Jeanne Eagels na sajtu IMDb
* Jeanne Eagels na Internet Broadway Database ()
* Jeanne Eagels na Find a Grave
* Jeanne Eagels photo taken in 1917 not published until 1974; NYP Library collection
* Biographical website  Arhivirano 2005-02-12 na Wayback Machine-u

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 9765517
* LCCN: nr99017527
* ISNI: 0000 0000 5230 9393
* GND: 1178838285
* BNF: cb16550048w (podaci)

 |
|  |
| --- |
| ***Burlaci na Volgi*** |
|  |
| **Ilja Jefimovič Rjepin**, 1873. |
| ulje na platnu , 132 × 281 cm |
| Državni ruski muzej, Sankt Peterburg |

**Burlaci na Volgi** (ruski: *Бурлаки на Волге*) je slika rusko-ukrajinskog slikara Ilje Rjepina iz 1873. godine. Slika se smatra za "najuspjeliju sliku pokreta *peredvižnjevci* ... nesmiljeni prikaz teškog rada".

Na slici je prikazana skupina seljaka koji vuku brod uzvodno do mjesta gdje će ga istovariti, nakon što su ga vjerojatno i natovarili ručno. Ovo slavno djelo koje je inspiriralo generacije ruskih relističkih slikara je dvosmisleno. Gledatelj je pozvan diviti se snazi i izdržljivosti ruskih radnika, a opet slika je ujedno i osuda okrutnog sustava.

Nastala je netom nakon što je Rjepin (1844 – 1930) završio svoje školovanje na Ruskoj akademiji u Sankt Peterburgu i vjerojatno ga je inspirirala neka drevna skulptura. Naime, skupina figura u nizu podsjeća na klasične frizove u kojima se slavio heroizam. I Rjepin prikazuje heroizam, ali onaj modernog čovjeka.

Slavljeno kao remek-djelo, ova slika je svojim sjajnim bojama očarala mnoge slikareve umjetnike sunarodnjake. Dostojevski je o slici napisao:

> umjetnik zaslužuje najveću pohvalu. Dobre, poznate figure ... koji ni u kojem slučaju ne razmatraju svoj društveni položaj.
> 
> – 30,000 Years of Art: The story of human creativity across time and space, Phaidon Press Inc. 2007. New York, str. 890. ISBN 978-0-7148-4789-4

No, ako pogledamo posljednju desnu figuru, primjećujemo da samo što se nije srušila, te je slika neupitno protumačena kao izraz suosjećanja i vapaj za spas potlačenih.

Izvori
------

***Burlaci na Volgi*** na Wikimedijinoj ostavi

1. ↑  Rjepinovi Burlaci na Volgi Arhivirano 2010-02-01 na Wayback Machine-u, Državni ruski muzej, St. Peterburg () Posjećeno 15. veljače 2012.

* Roy Bolton, *Russia & Europe in the Nineteenth Century*, London: Sphinx Books, 1999. ISBN 1-907200-02-9
**Mirko Korolija** (Kistanje, 9. septembar 1886 — Šibenik, 10. jul 1934), književnik i političar.

### Biografija

Mirko Korolija je rođen u Kistanjama u Bukovici, gdje je završio osnovnu školu. U Zadru upisuje „Cesarsko Kraljevsku Veliku Gimnaziju", gdje počinje pisati pjesme, a prve stihove objavljuje već 1898. godine u *Nevenu* Jovana Jovanovića Zmaja. Profesor maternjeg jezika mu je Vladimir Nazor. U Pragu Korolija završava pravni fakultet, na kojem stiče zvanje doktora pravnih nauka. U to vrijeme objavljuje u svim značajnim srpskim i hrvatskim časopisima. Od 1912. godine službovao je u Kistanjama, a potom u Zadru do 1919. godine, kada je postavljen za sekretara Ministarstva prosvjete u Beogradu.

Bavljenje politikom je započeo 1921. godine u članstvu Jugoslovenske napredne nacionalne omladine, a od 1922. je predsjednik Direktorijuma Organizacije jugoslovenskih nacionalista, Orjune. Od 1925. godine sve je manje politički aktivan, ali i dalje piše tekstove u Orjuninom listu *Pobjeda*. Za upravnika Oblasnog narodnog pozorišta u Sarajevu postavljen je 1928. godine. Od 1930. godine u *Politici* objavljuje seriju putopisno-reportažnih tekstova o krajevima i narodu sjeverne Dalmacije, Primorja.

Od 2008. godine ulica Nova 29 u Busijama, prigradskom naselju Beograda, nosi ime po Mirku Koroliji.

Djela
-----

* *Pesme*, 1914.
* *Zidanje Skadra*, lirska drama, premijerno prikazana u HNK u Zagrebu, 1920.
* *Nove pesme*, 1930.
* *Pesme*, Srpska književna zadruga, Beograd 1933.
* *Izabrana dela*, priredio Jovan Radulović, Srpska književna zadruga i BIGZ, Beograd 1996.

Literatura
----------

* Ljetopis Srpskog kulturnog društva „Prosvjeta", svezak tri, Zagreb 1998.
**"Butter-Fly"** je pjesma Kōjija Wade iz 1999. godine koja je služila kao uvodna pjesma animea *Digimon Adventure*. Tekst i glazbu japanske verzije napisao je Ikō Chiwata, a izdana je u sklopu CD kompilacije *Digimon Adventure* koja je u prodaju puštena 27. rujna 1999. godine, a u sklopu singla, na kojem je bila još i pjesma "Seven", puštena je u prodaju 23. travnja 1999. Ipak, sama pjesma debitirala je već 7. ožujka 1999. povodom emitiranja prve epizode animea, doduše u skraćenoj verziji. Pjesma je jedan od najkarakterističnijih primjeraka glazbe iz serijala o *Digimonima*, a predstavlja početak Wadine suradnje na tom projektu, na kojem je ostavio trag kao pjevač koji je izveo najveći broj važnih pjesama u serijalu.

Pjesma je prevođena na velik broj jezika, ovisno o tome gdje se emitirao anime. Prijevodi pjesme puštali su se tijekom emitiranja španjolske, portugalske, hrvatske, srpske, njemačke, ... verzije animea.

### "Leb' deinen Traum"

**"Leb' deinen Traum"** je njemačka verzije pjesme "Butter-Fly" koju izvodi Frank Schindel. Iako koristi izvornu glazbu Ike Chiwate, ova verzija predstavlja njemački prijevod i adaptaciju pjesme koju je odradio Andy Knote. U skraćenoj je verziji prvi puta puštena 14. kolovoza 2000. a kasnije je postala naslovni singl kompilacije *Digimon* izdane 10. studenog 2000. Kao što je bio slučaj i s Wadom, ova je pjesma označila početak Schindelove suradnje na projektu kojemu je doprinio s najvećim brojem glavnih pjesama. Zanimljivo je, također, kako cijela pjesma nikada nije prevedena, tako da postoji samo skraćena verzija (korištena tijekom uvodne špice) na njemačkom jeziku.

Iako je prijevoda pjesme bilo na brojnim jezicima, njemačka verzija postigla je veliku popularnost zbog emitiranja programa RTLII i u drugim zemljama, ali i zbog velike popularnosti animea u regiji.
***Camelot*** je mjuzikl za koji je muziku napisao Frederick Loewe, a stihove i tekst napisao Alan Jay Lerner, premijerno prikazan 1960. godine i poznat kao jedno od najpopularnijih djela te vrste.

Predstavlja adaptaciju romana *The Once and Future King* engleskog pisca T. H. Whitea, a koji je, pak, bio inspiriran srednjovjekovnim legendama o britanskom kralju Arthuru. Radnja prikazuje kako se kralj Arthur ženi za Guinevere i kako iz svog dvorca Camelot okuplja Vitezove okruglog stola uspostavljajući zlatno doba mira i pravde, ali i kako će sve to propasti zbog Guinevereine veze s njegovim najboljim vitezom Sir Lancelotom. *Camelot* je nakon premijere imao izuzetan uspjeh te je osvojio četiri nagrade Tony.

Njegovoj popularnosti je, međutim, najviše doprinio tragični događaj nekoliko godina kasnije, odnosno atentat na predsjednika Kennedyja. Nekoliko mjeseci nakon njega je Kennedyjeva udovica Jacqueline Kennedy u intervjuu za časopis Life navela kako je upravo *Camelot* bio mužev najomiljeniji mjuzikl, odnosno da je vlastitu politiku nastojao voditi po istim načelima kao i njegov protagonist, kralj Arthur. Zbog tih riječi se Kennedyjeva administracija, pogotovo kod mladih i idealističkih babyboomera počela nazivati "Camelotom", odnosno zlatnim dobom Amerike.

Godine 1967. je snimljena filmska verzija u režiji Joshue Logana, ali ona, kao i mnogi hollywoodski mjuzikli tog doba, nije imala veliki uspjeh.

Naslovna tema mjuzikla je 1970-ih poslužila za špicu putopisno-obrazovne TV-serije *Karavan* koja se prikazivala na programu tadašnjeg JRT.

Vanjske veze
------------

***Camelot (mjuzikl)*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Camelot* na Internet Broadway Database
* Summary, production, and licensing information at Tams-Witmark
* Camelot Audition Advice & Show Information from MusicalTheatreAudition.net
* Background of the show and commentary by Judy Harris Arhivirano 2016-01-06 na Wayback Machine-u
* Study Guide, Bard College Arhivirano 2015-04-20 na Wayback Machine-u
* Information about the show theatrehistory.com
* Information about recordings, Cast Albumdb.com
* New York Public Library Blog about Camelot

| * p
* r
* u
Mjuzikli Lernera i Loewea |
| --- |
| Kazalište | 
* *What's Up?*
* *The Day Before Spring*
* *Brigadoon*
* *Camelot*
* *Gigi*
* *My Fair Lady*
* *Paint Your Wagon*

 |
| Film | 
* *Brigadoon*
* *Gigi*
* *My Fair Lady*
* *Camelot*
* *Paint Your Wagon*
* *The Little Prince*

 |

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* GND: 30061473X

 |
***Cena grada*** (mak. *Цената на градо*) je jugoslovenski crno-beli ratni film snimljen na makedonskom jeziku u režiji Ljubiše Georgijevskog. Scenario je napisao Simon Drakul inspirisan istinitim događajima koji su se pred kraj Drugog svetskog rata dogodili u Ohridu. Radnja prikazuje kako u oktobru 1944. godine, prilikom povlačenja nemačkih snaga sa Balkana, grupa ratnih zarobljenika koristi priliku za beg i sklanja se u grad, a na što nemačke vlasti pošalju ultimatum građanima tražeći njihovu predaju i preteći stravičnom odmazdom.

Godine 1984. je u Bugarskoj o istim događajima snimljen film pod naslovom *Spasavanje*.

Uloge
-----

| Glumac | Uloga |
| --- | --- |
| Silvija Badesku |  |
| Kiro Čortošev |  |
| Darko Damevski |  |
| Iurie Darie |  |
| Vukan Dimevski |  |
| Predrag Dišljenković |  |
| Dragomir Felba |  |
| Nada Gesovska |  |
| Mara Isaja |  |
| Josif Josifovski |  |
| Aco Jovanovski |  |
| Dragi Kostovski |  |
| Aco Stefanovski |  |
| Petar Stojkovski |  |
| Ljubiša Trajkovski |  |

Spoljašnje veze
---------------

* *Cena grada* na sajtu IMDb