recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Milorad Medini** (Dubrovnik, 1874. - 1938.) je bio hrvatski filozof, književni povjesničar, publicist, novinar i političar.

Studirao je u Beču, gdje je završio studij filozofije. Radio je kao srednjoškolski profesor. Posao je našao u Dubrovniku i Splitu, gdje je radio u gimnazijama. Zbog svojih političkih stavova umirovljen je 1905. godine.

Ondašnji je izborni sustav bio takav da su trgovačko-obrtničke komore davale svoje zastupnike u Dalmatinski sabor, pa ga je tako dubrovačka komora poslala u ondje 1908. godine. Ondje je bio voditeljem financijsko-gospodarskog referata u Zemaljskom odboru u kojem je radio sve do upravne reorganizacije Kraljevine SHS 1921. godine. Osim toga, bio je tajnikom dubrovačke trgovačko-obrtničke komore. Rujna te iste 1908. je postao tajnikom Samostalne organizacije Hrvatske stranke, dok je Pero Čingrija bio predsjednikom a Roko Arneri potpredsjednikom. To je bila organizacija koja je okupila većinu bivših pristaša Hrvatske stranke iz dubrovačkog i korčulanskog kotara. Radilo se o organizaciji koja je suprotstavila se novoj struji u Hrvatskoj stranci, zagađenu austrofilstvom zbog masovnog priljeva članstva Narodne hrvatske stranke. Odvajanje ove skupine je bio jednim od razloga sloma politike novog kursa u Dalmaciji.

Bio je velikim poznavateljem europskih jezika i literature. Pratio je svjetska politička zbivanja, od čega valja istaknuti praćenje problema Habsburške Monarhije i susjednog Balkana. Kao i Milan Marjanović, pripadao je kulturno-političkom krugu obojenog stavovima Pere Čingrije.

Uređivao je i izdavao list Crvenu Hrvatsku od 1907. do 1910. godine, razdoblja koje je obilježila aneksijska kriza.

Napisao je djela:

* *Dubrovačke poklade u 16. i 17. vijeku i Čubranovićevi nasljednici* (gimnazijski školski program), 1898.
* *Dubrovnik Gučetića*\*Povijest hrvatske književnosti u Dalmaciji i Dubrovniku, naklada Matice hrvatske, 1902.
* *Prvi dubrovački pjesnici i zbornik Nikole Ranjine*, 1903.
* *Pjesme Mavra Vetranića i Marina Držića (prilozi za poznavanje starije dubrovačke književnosti)*, 1909.
* *O postanku i razvitku kmetskih i težačkih odnošaja u Dalmaciji*, 1920.
* *Dubrovnik u borbi za svoj razvitak*, 1934.
* *Starine dubrovačke*, 1935.

Priredio je za tisak:

* *Iz pjesama Paše Antuna Kazalija*, naklada Dubrovačke hrvatske tiskare, 1903.

Izvor
-----

1. ↑  Imehrvatsko
2. 1 2 3 4  Anali Dubrovnik 36 (1998.) Pero Depolo: Političke struje u Dubrovniku i aneksija Bosne i Hercegovine (I. dio)
3. ↑  Leopold Gedö: Zbirka portreta i biografija znamenitih ljudi kraljevstva Srba, Hrvata i Slovenaca, 1926.

Vanjske poveznice
-----------------

* NYPL Digital Gallery Slika Milorada Medinija

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 248375752
* LCCN: no00080482
* ISNI: 0000 0001 1654 6604
* GND: 1021188581
* BNF: cb11025146h (podaci)
* NKC: js2013780875

 |
**Ernst Barlach** (Wedel, 2. siječnja 1870. - Rostock, 24. listopada 1938.), njemački kipar, grafičar, dramatičar

Predstavnik je ekspresionizma u njemačkom kiparstvu. Prvi put se javlja 1906. godine s porculanskim plastikama, među kojima se naročito istaknula portretna bista glumice Tille Durieux. Na njega su utjecala njemačka kasnosrednjovjekovna drvena skulptura i boravak u Rusiji. Otada izrađuje, gotovo isključivo u drvetu, rjeđe u bronci, svoje značajne i znatno stilizirane likove seljaka, prosjaka i skitnica, koje uza svu njihovu glomaznost prožima snažno unutarnje gibanje. 

Kao književnik javlja se tek poslije svoje 40. godine. Nakon 1933. spaljuju mu knjige te mu izbacuju slike i skulpture iz crkava i muzeja. Poslije Drugoga svjetskog rata postavljena su četiri njegova spomenika "Lebdeći anđeo" u crkvi u Güstrowu, spomenici u Kielu, magdebuškoj katedrali i Hamburgu. Surađivao je u münchenskom časopisu "Simplicissimus". U njegovu djelu snažno su naglašeni socijalni proturatni motivi.
*Za ostale upotrebe, v. Milorad Petrović (razvrstavanje).*

**Milorad M. Petrović Seljančica** (1875-1921) je bio srpski pesnik.

Biografija
----------

Rođen je 1875. godine u Velikoj Ivanči kod Mladenovca, gde je završio osnovnu školu. Gimnaziju je završio u Beogradu, a zatim Učiteljsku školu u Aleksincu. U mladosti je stalno nosio šumadijsku narodnu nošnju, a ispod košulje amajliju – platneni zamotuljak sa grumenom zemlje iz njegove rodne Ivanče. Radio je u većem broju seoskih osnovnih škola. Učestvovao je u Balkanskim ratovima, u bici na Kumanovu i opsadi Jedrena. Sećao se kako su ratnici posle osvajanja Jedrena pričali kako im je žao što opsadu Jedrena nisu iskoristili da produže dalje, sve do Carigrada. Učestvovao je u Kolubarskoj bici, posle koje je oboleo od tifusa. Bugarske okupacione vlasti su ga 1915. proterale preko Morave kao *praznoskitajuščeg*. Živeo je odvojen od žene i dece u Kruševcu i Beogradu. Oboleo je od tuberkuloze. Zaboravljen od svih, umro je u bedi i nemaštini, kao pravi prosjak. Prema rečima njegove supruge Ruže, 3. marta 1921. je rekao da će umreti 17. aprila, što se i dogodilo. Sahranjen je u Beogradu na Topčiderskom groblju o državnom trošku, bez spomenika na njegovom grobu.

Dela
----

Najpoznatije pesme su mu:

*Jesen stiže, dunjo moja*,

*Ne luduj, Lelo, čuće te selo*

*Čini se, čini*

*Igrale se delije, na sred zemlje Srbije*, za koju je muziku komponovao Božidar Joksimović, 1919. godine.

Vanjske veze
------------

* Milorad M. Petrović

Evo prevod na engleskom:

Milorad M. Petrović-Seljančica
------------------------------

**Milorad M. Petrović-Seljančica** (Velika Ivanča, 26 July 1875-Belgrade, 17 April 1921) was a Serbian poet, playwright and soldier.
*Za ostala značenja, vidi Euclides da Cunha (razvrstavanje).*

**Euclides** (nekad pisano *Euclydes*) **da Cunha** (20. januar 1866 — 15. august 1909), bio je brazilski, pisac, sociolog i inženjer. Najpoznatiji je po knjizi *Os Sertões* (*Pobuna u zaleđu*), u kojoj je detaljno opisao krvavi sukob brazilske republikanske vlade i pobunjenih rojalističkih seljaka poznat kao Rat Canudosa. To se djelo smatra jednim od najvažnijih u historiji brazilske i latinoameričke književnosti.

Euclides da Cunha se pojavljuje u liku *Novinara* u romanu *Rat za kraj svijeta* Marija Vargasa Llose.

Djela
-----

* 1902 *Os Sertões* (*Pobuna u zaleđu*)
* 1907 *Contrastes e confrontos*
* 1907 *Peru versus Bolívia*

***Euclides da Cunha*** na Wikimedijinoj ostavi

Eksterni linkovi
----------------

* Euclides da Cunha site, São Paulo, Brazil Arhivirano 2007-10-05 na Wayback Machine-u ()
* Casa Euclidiana, São José do Rio Pardo, São Paulo, Brazil ()
* Kratka biografija {{en icon§§

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 64034750
* LCCN: n79086810
* ISNI: 0000 0001 2136 432X
* GND: 118932470
* SELIBR: 47436
* SUDOC: 029324270
* BNF: cb12097488b (podaci)
* NLA: 36588507
* NKC: ola2002159047
* BNE: XX956077

 |
**Milutin Garašanin** (Beograd 11. 9. 1920—Beograd 4. 4. 2002), srpski arheolog i akademik.

Diplomirao je 1946. na Filozofskom fakultetu, na grupi za Klasičnu filologiju sa arheologijom. Doktorirao je 1950. godine na Filozofskom fakultetu u LJubljani, sa disertacijom "Hronologija vinčanske grupe".

Napisao je brojne radove i rasprave koji se odnose na praistoriju Srbije. U prvom redu je to rad "Neolithikum und Bronzezeit in Serbien und Makedonien" objavljen 1958. godine. Pored toga, nema nijednog preistorijskog perioda na području Srbije o kojem nije nekoliko puta pisao.

Objavio je 1973 veliko djelo sintetičkog karakter "Praistorija na tlu SR Srbije". U prvom tomu su obuhvaćeni periodi od paleolita do bronzanog doba, u drugom željezno doba. Djelo je nastalo na osnovu velikog broja istraživanja koja je Garašanin obavio na cijelom području Balkana, Podunavlja i Karpatske oblasti. Zbog toga je smatran najboljim poznavaocem praistorije na Balkanu među evropskim arheolozima.

Za dopisnog člana SANU izabran je 1963. a za redovnog 1976.

Njegova supruga Draga Garašanin takođe je bila arheolog.

Vanjske veze
------------

* Biografija na sajtu SANU[*mrtav link*]

|  |  |
| --- | --- |
|  | *Ovaj članak o **naučniku** je u začetku. Možete pomoći Wikipediji tako da ga proširite*. |


|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 59204418
* LCCN: n80124856
* ISNI: 0000 0001 0905 9496
* GND: 136344720
* SUDOC: 083576398
* BNF: cb126077243 (podaci)
* NKC: jx20080320001
* CiNii: DA07324587
* CONOR.SI: 13623651

 |
**Hamiguitan** je planina u pokrajini Davao Oriental, ostrvo Mindanao, Filipinima. Visina mu se kreće od 75 do 1.637 m. iznad nivoa mora, pokriva područje od 68.34 km², i stanište je za niz biljnih i životinjskih vrsta.

Zaštićeno područje
------------------

U julu 2004. dio površine od 68,34 km2 proglašeno je prirodnim rezervatom (rezervat divljine). 

U rezervatu i njegovoj okolini nalazi se 462 planinsko-šumskih vrsta, 338 tropsko-šumskih i 246 vrsta mahovina. 

Na ovom području opisano je pet vegetacijskih zona. 

* Kultivirana agro zona nalazi se na 75 – 420 m nadmorske visine,
* krilate voćne biljke pokrivaju vegetacijsku zonu od 420 do 920 m,
* niska planinska flora zauzima nadmorsku visinu od 920 do 1160 m,
* tipičan krajolik mahovine nalazi se od 1160 do 1350 m,
* Patuljasta šuma zauzima površinu od 225 hektara i čine je dvije dominantne i istodobno endemske vrste drveća, *Leptospermum flavescens* i *Wendlandia nervosa*. Patuljasta stabla dosežu visinu od 1,4 metra i promjer debla od 8 cm.

Od životinjskih vrsta prisutno je 11 vrsta kižmenjaka, 27 rijetkih vrsta životinja, 44 endemske vrste i 59 privredno važnih vrsta. Planina Hamiguitan važno je utočište filipinskog orla i drugih ugroženih vrsta ptica i sisavaca, kao što su zlatno okrunjeni voćni šišmiš (*Acerodon jubatus*), filipinski lemur (*Tarsius syrichta*), filipinska pjegava svinja (*Sus philippinensis*), voćni šišmiši kratkog nosa (*Haplonycteris fischeri*), pjegavi musang *(Paradoxurus hermaphroditus*) i hamiguitanski štakor s repom iz roda *Batomys hamiguitan*, prvi put opisan 2008. godine, kao endemska vrsta Hamiguitanu.

Hamiguitan predstavlja kopneno i vodeno stanište i za ugrožene vrste i endemsku floru i faunu, od kojih se osam biljnih vrsta može pronaći samo na ovoj planini, kao šo su zdjelaste biljke iz porodice *Nepenthes peltata*. 

### Svjetska baština

Dio Hamiguitana proglašen je Svjetskom baštinom UNESCO-a na sjednici komiteta UNESCO-a 2014. godine.

* Nepenthes peltata*Nepenthes peltata*
* Nepenthes hamiguitanensis*Nepenthes hamiguitanensis*
* Nepenthes alata*Nepenthes alata*
* Nepenthes micramphora*Nepenthes micramphora*

Izvori
------

1. ↑  Datazone.birdlife - Mount Hamiguitan - Pristupljeno 14.1.2024
2. ↑  „Filipini, spomenici upisani na listu svjetske baštine". *UNESCO: Svjetska baština*. Pristupljeno 10. 1. 2024.
3. ↑  „Hamiguitan". *UNESCO: Svjetska baština*. Pristupljeno 8. 1. 2024.

***Hamiguitan*** na Wikimedijinoj ostavi
**Kurentovanje** je najpopularniji i etnološki najznačajniji karnevalski događaj u Ptuju, Slovenija. Kao domaćin festivala, Ptuj je 1991. primljen u Federaciju evropskih karnevalskih gradova. Prvi put je organizovn 1960. tokom pokladne nedelje. Proslava je posvećena proljeću i plodnosti i svake godine privlači desetine hiljada učesnika. Lonli planet ga je 2016. proglasio za 7. najvećih karneval na svijetu.

Kurent ili Korant, kako je danas poznat, svoje porijeklo ima u narodnoj tradiciji. Tradicionalno, Kurentova odeća je bila rezervisana za neoženjene muškarce, ali danas Kurenti mogu biti neoženjeni ili oženjeni muškarci, kao i žene, deca i životinje. Njegovo porijeklo još nije objašnjeno, postoje neke pretpostavke vezane za:

* ilirsko-keltske tradicija, sa mitskim pratiocima boginje Kibele, koji su se obožavali na našim prostorima u kasnoj antici,
* sa precima Slavena,
* sa naseljavanjem uskoka u 16. vijeku itd.

Grupe koje se sastoje od kurentija i jednog ili više đavola trče od kuće do kuće, prave krug u dvorištu i skaču oko vlasnika. Po njihovom vjerovanju, bučna zvonjava i mahanje drvenim štapom tjeraju sve zlo i donose sreću onima koje posjete. Muškarci, žene i djeca aktivno su uključeni u sve aktivnosti vezane za običaj.

Nematerijalna svjetska baština
------------------------------

Kurentovanje se nalazi UNESCO-voj Reprezentativnoj listi nematerijalnog kulturnog naslijeđa čovječanstva kao element kulturne baštine u Sloveniji. Odluku o upisu donio je Međuvladin komitet za očuvanje nematerijalnog kulturnog naslijeđa na zasjedanju koje je održano od 4. do 9 decembra 2017. na ostrvu Jeju, Koreja

U Mađarskoj, u gradu Mohaču, južnoslovenski Šokci imaju sličnu tradicionalnu karnevalsku manifestaciju Procesija bušara. Takođe su opremljeni maskama s rogovima, rijetko dodatno ukrašene perjem i vrpcama, krzno koje je kraće od kurenta i manji broj zvona od slovenačkih kurenta. Uglavnom su uključeni u karnevalske festivale u gradu.

Izvori
------

1. ↑  „Opština Ptuj". www.ptuj.si. Arhivirano iz originala na datum 07. 08. 2020. Pristupljeno 2020-05-08.
2. ↑  Ministarstvo za kulturu Slovenije - Opis jedne kulturne tradicije - pristuoljeno 21.1.2024
3. ↑  UNESCO: Nematerijalna svjetska baština u Sloveniji - ich.unesco.org - Pristupljeno 16.1.2024.()
4. ↑  UNESCO: Kurentovanje - ich.unesco.org, Pristupljeno, 7. 1. 2024.()

***Kurentovanje*** na Wikimedijinoj ostavi
**Lazo Goluža** (1. 1. 1936, Dubrave ili Trijebanj, Stolac (BiH) - 1. 12. 2020) bio je urednik na HRT, poznat kao autor kvizova i prevoditelj.

Životopis
---------

Završio je Srednju učiteljsku školu u Zagrebu. Diplomirao je komparativnu književnost i talijanski jezik. Nakon studija, pokrenuo je s Pajom Kanižajem časopis *Paradoks*. Od 1967. zaposlen je u Televiziji Zagreb. Autor je, urednik i suradnik brojnih televizijskih emisija i serija, poput *Smjerom putokaza*, *Skrivene kamere*, *Jadranskih susreta*, ali je svoj najveći doprinos dao u oblasti kvizova: Tri, dva, jedan... ali vrijedan, Pješčani sat, Brojke i slova i Kviskoteka.

"Kviskoteka"
------------

Kviskoteka je zasigurno najpopularniji Golužin projekt. Kviz je nastao 1979, a emitiran je 15 godina (1980-1995). Voditelj kviza u početku je bio Ivan Hetrich, a potom Oliver Mlakar.

Goluža je prva osoba u Hrvatskoj koja je svoj projekt zaštitila kao intelektualno vlasništvo - "Igru asocijacija" iz "Kviskoteke" Goluža je prvo zaštitio na jugoslavenskoj, a zatim i na svjetskoj razini.

Iz Kviskoteke su nastale i dvije knjige, koje je Goluža objavio sa svojim suradnicima:

* ***"Kviskoteka"*** sadrži više različitih oblasti: "DA - NE pitalice", "Igre asocijacija", "Igre anagrama", "Igra detekcije"...
* ***"Kviskoteka: igra kvizova"*** sadrži samo pitanja iz oblasti "Igra pitanja i odgovora".

Prevođenje
----------

Goluža kao prevoditelj potpisuje *Seksualne anomalije i perverzije: impotencija*.
Krutwig na slici iz 1989.
**Federico Krutwig Sagredo** (15. svibnja 1921. – 15. studenog 1998.) bio je baskijsko-španjolski pisac i političar, autor nekoliko knjiga.

Uz Felixa Likinianoa, on je pokušao stvoriti neki otpor Francovoj diktaturi režima nakon španjolskog građanskog rata. Misao oba autora, mješavina baskijskog nacionalizma i anarhizma rodila je manje političke struje poznate kao anarkoabertzalism (Anarho-nacionalizam), što se na kraju spojilo u hibrid marksizma i anarhizma poznat kao autonomizam.

Rođen je 15. svibnja 1921. u gradu Getxo, sin građanske obitelji od oca njemačkog podrijetla. On je samostalno naučio baskijski jezik.

On se pridružio u akademiji baskijskog jezika godine 1943, gdje je predlagao standardizaciju baskijskog jezika na osnovu lapurdijskog dijalekta-dijalekta prvih tiskanih knjiga na baskijskom, uz etimološki pravopisa. Ipak, Akademija se odlučila radije za gipuskoansko kao osnovu jedinstvenog baskijskog. Krutwigov prijedlog standardizacije baskijskog jezika nije trebao biti primjenjivan izvan članova Jakintza Baitha ("Kuće znanja") helenofilskog društva.

Godine 1952, nakon što je Luisu Villasanteu odbijeno članstvo u Baskijskoj jezičnoj akademiji, a nakon njegove kritike odnosa Katoličke crkve prema baskijskom jeziku, otišao je u egzil u Francusku.

Jedanput je u Donibane-Lohitzune kontaktirao članove pokreta Jagi-Jagi. Godine 1963. on uređuje knjigu "Vasconia", gdje propituje dio tradicionalnog baskijskog nacionalizma Sabina Arane i predlaže novi baskijski nacionalizam.

Surađuje s bivšim militantima iz skupine EGI i teoretizira o upotrebi nasilja u političke svrhe. Godine 1964. je protjeran iz Francuske i seli u Bruxelles (Belgija). Ovdje počinje stupati u kontakt s pripadnicima ETA-e. On razrađuje neke memoramdume za ETA-V na Guethary, i stavlja ETA-u u kontakt češkom industrijom oružja.

Godine 1975. Krutwig je napustio ETA-u i osnovao svoju rezidenciju u Španjolskoj u Zarauzu, da bi se posvetio isključivo književnom radu.

On je govorio i čitao nekoliko drevnih i modernih jezika. Preveo je na baskijski djela Goethea i Mao Zedonga.

Umro je u Bilbau godine 1998.

Izvori
------

1. ↑

***Federiko Krutwig*** na Wikimedijinoj ostavi


|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 22243126
* LCCN: n79030533
* ISNI: 0000 0001 0056 3944
* SUDOC: 059888636
* BNF: cb124816209 (podaci)
* BNE: XX1720850

 |
**Ieng Sary** (kmerski: អៀង សារី; Lương Hòa, 24. listopada 1925. – Phnom Penh, 14. ožujka 2013.) je bio kambodžanski komunistički političar, jedan od vođa i osnivača Crvenih Kmera te šef diplomacije iz perioda Demokratske Kampućije. Za vrijeme komunističke vladavine, bio je znan kao **"brat broj 3"** te je bio treća osoba u državi, iza Pol Pota i Nuon Chee.

Rodio se 1925. godine u vijetnamskom selu Lương Hòa kao **Kim Trang**, u obitelji miješanog porijekla. Školovao se u Phnom Penhu, gdje je upoznao i postao blizak prijatelj sa Salothom Sarom (Pol Pot); njih su dvojica tokom srednje škole upoznali sestre Khieu Thirith i Khieu Ponnary, s kojima će se kasnije oženiti. Nakon završene srednje škole, Saloth i Ieng odlaze u Pariz na studij, međutim potonji se prije odlaska zaručio s Khieu Thirit. Studirao je na uglednom fakultetu Sciences Po te je živio u unajmljenom stanu u Latinskoj četvrti, koja je bila centar studentskog pokreta. Saloth i on su upravo tu došli u doticaj s francuskim komunistima te su urbzo usvojili njihove ideje. Godine 1951. u Parizu se oženio s Khieu Thirit, koja je uzela njegovo prezime i postala Ieng Thirit.

Po povratku u Kambodžu i pridruživanju Crvenim Kmerima, Ieng je promijenio svoje rodno, vijetnamsko ime i postao Ieng Sary. Godine 1960. postao je član Centralnog komiteta KP Kampućije. Aktivno je sudjelovao u političkom djelovanju Crvenih Kmera tokom građanskog rata, a nakon preuzimanja vlasti 1975. godine, postao je ministar vanjskih poslova i zamjenik premijera. U tom je svojstvu, na samom početku nove države, pozvao kambodžanske emigrante da se vrate u zemlju i pomognu u njezinoj obnovi; međutim, nakon što se dio njih vratio, odmah su uhapšeni i bili izloženi mučenju, prije nego su na koncu pogubljeni. Ieng je bio jedan od glavnih odgovornih za brojne čistke u državnim službama, nekoliko valova kojih se dogodilo u Kampućiji.

Kako je bio šef diplomacije, Ieng je bio jedan od rijetkih čelnika Crvenih Kmera koji nisu skrivali svoj identitet od javnosti, te je od samoga početka bio izložen istoj. Dočekivao je strane dužnosnike (najvažniji među kojima je bio rumunjski čelnik Nicolae Ceaușescu), ali i vodio vanjsku politiku. Krajem 1977. godine, pred Ujedinjenim nacijama je odbacio sve optužbe kambodžanskih emigranata i disidenata za brutalnosti Pol Potovog režima te je odbio dijalog s istima.

Nakon uspješne vijetnamske vojne invazije i pada režima početkom 1979. Ieng je pobjegao s Pol Potom u džunglu na granici s Tajlandom. Narodni revolucionarni sud, koji je uspostavljen na području NR Kampućije, osudio je Ienga i Pol Pota na smrt *in absentia* 1979. godine, međutim sankcija nikada nije izvršena.

Nakon godina skrivanja, Ieng je sredinom 90-ih godina pobjegao od Pol Pota te je 1996. godine dobio kraljevski oprost od Norodoma Sihanouka. Ipak, 12. studenog 2007. godine je uhapšen u Phnom Penhu te doveden pred Kambodžanski tribunal pod optužbama za ratne zločine i zločine protiv čovječnosti; s njim je uhapšena i njegova supruga. Presudu nikada nije dočekao jer je umro 14. ožujka 2013. godine od posljedica srčanog udara.
**Fernan Brodel** (fr. ; Luméville-en-Ornois, 24. avgust 1902 — Kliz, 27. novembar 1985) je bio istaknuti francuski istoričar i vodeći predstavnik *Škole Anala*. Predavao je istoriju po srednjim školama u Alžiru do 1935. godine. Posle toga predaje na Univerzitetu u Sao Paolu. Godine 1937. upoznaje Lisjena Fevra i menja koncepciju svog dela za koje do tada skuplja građu po arhivima Italije i Španije (Dubrovački arhiv posećuje 1934. godine). Od istorije diplomatije Filipa II počinje da piše istoriju Mediterana u vreme Filipa II u skladu sa shvatanjem koje se formiralo u krugu analista. Posle napada Nemačke na Francusku biva zarobljen i zarobljeništvu piše osnovni koncept svog dela.
Nakon doktoriranja 1948. godine postaje sekretar VI odseka Praktične škole društvenih nauka u Parizu i kourednik *Anala*. Posle smrti Lisjena Fevra 1956. godine preuzima Anale i VI odsek. Umire u Klizu 1985.

Biografija
----------

Njegov veliki opus koncentrisan je oko tri ključne teme i istraživačka projekta kojima je, svakom ponaosob posvetio po nekoliko decinija svog rada. To su *Mediteran* (1923 — 1949) čiji je plod njegovo, verovanto najpoznatije delo *Mediteran i mediteranski svet u doba Filipa II*, *Civilizacija i kapitalizam* (1955—1979) i *Francuski identitet* (1970 — 1985) koje nije stigao da završi. Njegov veliki ugled u svetu istoriografije nije proisticao samo iz monumentalnog dela, već i iz velikih organizatorskih sposobnosti. On je oformio veliki broj naučnika šireći uticaj metoda Škole Anala koja je postala najuticajnija istoriografska škola u Francuskoj, a i šire. U svojim delima naročitu pažnju posvećivao je razmatranjima pojava koje su dugog istorijskog trajanja i koje često neprimetno utiču na život društva tokom velikog broja generacija.

Spoljašnje veze
---------------

***Fernand Braudel*** na Wikimedijinoj ostavi

* Biografija na sajtu SANU

|  |  |
| --- | --- |
|  | *Nedovršeni članak* **Fernand Braudel** *je u začetku. Možete pomoći Wikipediji tako da ga proširite*. |


|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 9843788
* LCCN: n80014791
* ISNI: 0000 0001 2120 0771
* GND: 119022311
* SUDOC: 026750236
* BNF: cb11893813t (podaci)
* BIBSYS: 90051874
* ULAN: 500215142
* NLA: 35021440
* NDL: 00434220
* NKC: jn20000600993
* BNE: XX1722047
* CiNii: DA00239184
* CONOR.SI: 11021411
* NSK: 000006527

 |
***Lane moje*** (srpski: ***Лане моје***) je pjesma Željka Joksimovića iz 2004. godine s kojom je predstavljao Srbiju i Crnu Goru na Eurosongu 2004. u Istanbulu. Glazbu za pjesmu napisao je sam Joksimović, a tekst je napisala Leontina Vukomanović. Joksimović je ovu pjesmu na Eurosongu izveo zajedno sa Ad Hoc orkestrom. 

Pjesma obiluje snažnim narodnim motivima i tipičan je primjer jedne snažne balade, zbog čega je i bila proglašena za favorita natjecanja. Svemu tome doprinijela je izvrsna izvedba Željka Joksimovića, koji je svojim izvrsnim glasovnim sposobnostima uvelike doprinio kvaliteti pjesme. 

U polufinalu je pjesma opravdala status favorita, te je, sa 263 boda, osvojila prvo mjesto i tako izborila plasman u finale. U finalu je pjesma ipak završila na drugom mjestu, ponovo sa 263 boda, i to iza ukrajinske predstavnice Ruslane i njezine pjesme *Wild Dances*. Zanimljivo je kako je upravo ta pjesma završila na drugom mjestu u polufinalu sa 256 bodova. 

Kako je 2004. još uvijek vrijedlo pravilo da prvih 10 zemalja iz finala imaju direktan plasman u finale sljedeće godine, Joskimović je drugim mjestom osigurao direktan nastup u finalu za Srbiju i Crnu Goru. Joksimovića je naslijedila grupa No Name sa pjesmom *Zauvijek moja*, s kojom je osvojila 7. mjesto. Ovo je bio prvi nastup Srbije i Crne Gore na Eurosongu. Od 2007. posebno će se natjacati Srbija, a posebno Crna Gora.

Lane moje

*Problemi sa slušanjem datoteke? Pogledajte pomoć.*

| * p
* r
* u
 SR Jugoslavija/Srbija i Crna Gora na Pjesmi Eurovizije |
| --- |
| * Crna Gora na Pjesmi Eurovizije
* Srbija na Pjesmi Eurovizije
 |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| 1992–1998 | 1999–2006 |
|  |
| 
1992.
1993.
1994.
1995.
1996.
1997.
1998.
1999.
 | 
Ekstra Nena
*bez nastupa*
*bez nastupa*
*bez nastupa*
*bez nastupa*
*bez nastupa*
*bez nastupa*
*bez nastupa*
 | 
"Ljubim te pesmama"
*bez nastupa*
*bez nastupa*
*bez nastupa*
*bez nastupa*
*bez nastupa*
*bez nastupa*
*bez nastupa*
 | 
2000.
2001.
2002.
2003.
2004.
2005.
2006.
 | 
*bez nastupa*
*bez nastupa*
*bez nastupa*
*bez nastupa*
Željko Joksimović 
No Name 
*No Name* 
 | 
*bez nastupa*
*bez nastupa*
*bez nastupa*
*bez nastupa*
"Lane moje"
"Zauvijek moja"
"*Moja ljubavi*"
 |

 |
| **Bold** označava da je pjesma te godine pobijedila na Eurosongu • *Italic* znači da se pjesma nije plasirala u finalnu večer te godine |
Cetinjski manastir
**Cetinjska arhiepiskopija** ili **Cetinjska mitropolija** (takođe *Crnogorska mitropolija*) je bila pravoslavna crkvena organizacija sa sjedištem na Cetinju.

Cetinjska arhiepiskopija je bila jedna od episkopija u Kraljevini Crnoj Gori. Pored nje, postojala je još Zahumsko-raška eparhija, a nakon balkanskih ratova i Pećka mitropolija.

Arhiepiskopija Cetinjska je obuhvaćala zemljopisni teritorij na desnoj strani rijeke Zete, uključujući i Podgoricu. Na čelu Cetinjske arhiepiskopije se nalazio cetinjski arhiepiskop, koji je bio ujedno poglavar Pravoslavne crkve u Crnoj Gori sa naslovom *mitropolita crnogorskog, brdskog i primorskog*.

Povest
------

Samostalna Mitropolija cetinjska je obrazovana sa ukidanjem Pećke patrijaršije 1766. godine, a pre toga je bila u njenom sastavu. Crnogorski mitropoliti ujedno su bili i političke vođe tadašnje crnogorske države iz dinastije Petrovića. U Crnoj Gori je tada postojala neka vrsta pravoslavne teokratske vladavine, sa jakim osloncem na Rusiju. Danilo I (1851—1860) je odvojio crkvenu vlast od svjetovne. 

Na čelu *Arhiepiskopije cetinjske* 1876. - 1918. su bili:

* 1876.-1882. *mitropolit Ilarion Roganović*;
* 1882.-1884. *mitropolit Visarion Ljubiša*;
* 1884.-1918. *mitropolit Mitrofan Ban*.

  

U zvaničnom katalogu pravoslavnijeh crkava, zvanom Sintagma, "Avtokefalna mitropolija crnogorska" je bila navedena pod rednijem brojem 9, a srbijanska pod 14. Stvaranjem Kraljevine SHS, Crnogorska mitropolija je 1920. godine postala Mitropolija crnogorsko-primorska prisajedinjene Srpske pravoslavne crkve.

Izvori
------

1. ↑  dr Nikodim Milaš, Pravoslavno crkveno pravo, Zadar 1890, str. 132, 237

Vidi još
--------

* Pravoslavna crkva u Crnoj Gori KURČINA
* Zahumsko-raška eparhija
* Nikšićka eparhija
* Pećka mitropolija
* Mitropolija crnogorsko-primorska
**Fjodor Ivanovič Tjutčev,**  (rus. *Фёдор Иванович Тютчев*, 5. decembar 1803. – 27. jul 1873.) bio je poznat ruski pesnik, diplomata. Stanovao je u Minhenu, Torini, poznavao je Hajnea, Šelinga. Tjutčev nije bio profesionalni književnik i nije uzimao učešća u književnom procesu.

Tjutčev napisao je približno 400 pesamma. Njegove rane pesme zasnovani su na tradiciji ruske poэzije 18. veka. U 1830im Tjutčev potpao je pod uticaj evropejskog romantizma. Pisao je filosofske pesme o svemiru, prirodi i čoveku. U 1840e napisao je nekoliko članaka o Rusije i zapadnoj civilizaciji. U 1850im Tjutčev stvorio je pesme u koji ljubav kao tragedija je glavnom temom. Ove ljubavne pesme su objedinjene u «Denisjevski» ciklus: naziv ukazuje na adresata: ljubavnicu Tjutčeva Elenu Aleksandrovnu Denisjevu. U 1860-im i 1870-im Tjutčev pisao je uglavnom političke pesme.

Njegova najpoznatija pesma je «Silentium!», stih iz ovaj pesme «izrečena misao je laž» jedan je od njegovih najpoznatijih aforizama kao i «Rusija je umom neshvatljiva».

Eksterni linkovi
----------------

***Fjodor Tjutčev*** na Wikimedijinoj ostavi

* Tjutčeviana

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 95260021
* LCCN: n50047826
* ISNI: 0000 0001 2144 2156
* GND: 11875839X
* SELIBR: 97153
* SUDOC: 027975681
* BNF: cb11990391p (podaci)
* BIBSYS: 90055590
* HDS: 041480
* MusicBrainz: 1da384be-e92f-40c3-9ce9-bde0b1c421a7
* NLA: 36541692
* NDL: 01102151
* NKC: jn19981002228
* RSL: 000082068
* BNE: XX946183
* CiNii: DA05361786
* CONOR.SI: 12808035
* NSK: 000010220

 |
**Nada Galant** (Pula, 1. septembar, 1961.), pjesnikinja.

Hrvatski jezik i književnost, smjer Organizacija kulturnih djelatnosti, diplomirala na Pedagoškom fakultetu u Rijeci.

Radila u Općini Rovinj; sada je voditeljica Gradske knjižnice i čitaonice u Žminju.

Stihove je objavljivala je u časopisima "Istra" (Pula) i "Nova Istra" (Pula). Uvrštena je u pjesnički zbornik "Verši na šterni", u antologijama "Hrvatsko pjesništvo Istre 19. i 20. stoljeća - Istarska pjesmarica" Mirjane Strčić ("Istra kroz stoljeća", Čakavski sabor, Pula 1989.), '"I ča i što i kaj" Borisa Biletića (Sveučilišna knjižnica u Puli / Istarski ogranak Društva hrvatskih književnika, Pula, 1997.) i grafičko-pjesničkoj mapi "Istarski rukopisi".

Nagrađena je prvom nagradom na Međunarodnom natjecanju dijalektalnih pjesnika "Histria" 2000.

Objavljene knjige
-----------------

* "Uroki ruok" (pod autorskim imenom Nada Peteh; OK SSOH Rovinj i Čakavski sabor, Žminj, 1988.), pjesme,
* "Hćeri Evine" (pod autorskim imenom Nada Galant; Naklada MD, Zagreb i Katedra Čakavskog sabora Žminj, 2003.), pjesme, ISBN 953-217-052-9
* "Neka buo" (pod autorskim imenom Nada Galant; Knjižnica Nova Istra, Istarski ogranak DHK, Pula, 2007.), pjesme, ISBN 978-953-6858-21-7
**Prašuma Krokar** je jedno od od šest zaštićenih područja u teže dostupnim područjima Borovske gore, Kočevje, Slovenija. Borovska gora se nalazi na jugu Slovenije i proteže se dinarskim smjerom, između gornje doline rijeke Kupe (slov. Zgornja kolpska dolina) i Goteniške gore. Najviši vrh je Cerk (1.192 m).

Zaštićeno područje
------------------

S površinom od 74,49 ha, Krokar je najveći prašumski ostatak u Sloveniji, a predložen je za zaštitu prije više od 50 godina. Službeno je zaštićen najprije 1991. godine odlukom Općine Kočevje. Godine 2005. Uredbom o zaštitnim šumama i šumama posebne namjene dobio je status - Strogi rezervat prirode. Prašumom se nikada nije upravljalo, a moguć je samo istraživački rad i posjet označenim stazama. Šumari su prije 20 godina oko njega proširili novi šumski rezervat Borovec (45,83 hektara) kako bi proširili područje na kojem se šuma treba razvijati bez direktnog ljudskog utjecaja.

Šuma je puna stoljetnih džinovskih stabala koja kada padnu, leže i raspadaju se, puni svih vrsta života. Sječe šume ovdje nikad nije bilo, i vladali su isključivo zakoni priroda već milenijumima. Da bi se prašuma sačuvala, nije dozvoljen ulazak, osim u slučaju naučnih potreba.

Prašumom Krokar dominiraju bukova stabla. Udaljena visoko iznad doline Kolpa, ova prašuma postoji još prije ledenog doba. To su pokazala genetska istraživanja u evropskim bukovim šumama i usporedbe rezultata ovog istraživanja. Prašuma Krokar stoga je jedno od rijetkih ledenodobnih bukovih utočišta, koje se nakon ledenog doba proširilo s jugozapadne periferije Alpa diljem srednje Evrope i Karpatia.

### Svjetska baština

Na UNESCO-vu popisu svjetske baštine, pod službenim nazivom Iskonske bukove šume Karpata i drugih regija Evrope, vodi se transnacionalno serijsko vlasništvo koje se sastoji od 93 sastavna dijela u 18 zemalja. Predstavljaju izvanredan primjer relativno neporemećenih, složenih šuma umjerenog područja i pokazuju širok spektar sveobuhvatnih ekoloških obrazaca i procesa čistih i mješovitih sastojina evropske bukve u različitim ekološkim uvjetima.

U Sloveniji su dva šumska rezervata prepoznata kao područja posebne univerzalne vrijednosti: prašuma Krokar i Snežnik-Ždrocle.

Oba područja proglašena su Svjetskom baštinom UNESCO-a na sjednici komiteta UNESCO-a 2017. godine.

Izvori
------

1. ↑  Dinarsko gorje -
2. ↑  PRAŠUMA KROKAR - UNESCO-VA SVJETSKA PRIRODNA BAŠTINA - Pristupljeno 15.1.2024
3. ↑  Kočevsko - Prašuma Krokar
4. ↑  „Slovenija, spomenici upisani na listu svjetske baštine". *UNESCO: Svjetska baština*. Pristupljeno 10. 1. 2024.
5. ↑  „Prašuma Krakar". *UNESCO: Svjetska baština*. Pristupljeno 8. 1. 2024.

***Krokar*** na Wikimedijinoj ostavi
**France Prešeren** [fɾanˈt͡sɛ pɾɛˈʃeːɾən] (Vrba kraj Bleda, 3. decembra 1800. – Kranj, 8. februara 1849.), slovenski pjesnik i pravnik.

Franc Prešern danas važi za najvećeg slovenskega pjesnika. Njegova pjesma *Zdravljica*, napisana 1844. godine, je današnja državna himna Republike Slovenije.

Prešeren se rodio u kmetskoj obitelji. Po sticanju diplome na bečkom pravnom fakultetu vratio se u Ljubljanu, gdje je radio kao advokat. Tu je i nastala većina njegovih pjesama.

Prešeren je tako postao prvi Slovenac, koji se kvalitetom svog pisanja mjerio sa svojim evropskim savremenjacima.

Životni put pjesnika obilježen je nesretnom zaljubljenošću u bogatu *Primićevu Juliju*, kojoj je posvatio svoj Sonetni vijenac (1834.) i mnoge druge ljubavne pjesme.

Posebno je važan jer je obogatio književnost tako što je unio razne motive (npr. položaj pjesnika u društvu).

Potrebno je spomenuti da je stvorio pjesnički jezik, postavio temelje jezika slovenske književnosti i uključio slovensku književnost u europsku.

Eksterni linkovi
----------------

***France Prešeren*** na Wikimedijinoj ostavi
**Neda Andrić** (Rab 1927. - Rijeka, 13.1. 2010.) je bila jedina riječka gradonačelnica, predsjednica ekonomista Hrvatske, osnivačica više fakulteta u Rijeci i fakultetska profesorica.

Gradonačelnica
--------------

Neda Andrić je bila predsjednica općinske skupštine Rijeka, tj. gradonačelnica, između 1969. i 1974. godine. U toku mandata Nede Andrić Rijeka počinje vršiti velika ulaganja u promet, turizam i industriju. Među izgrađenim objektima iz tog doba se nalazi prva riječka zaobilaznica popularno zvana Petrolejska cesta duga 37 kilometara, više desetaka školskih i sportskih objekata, lučki kontejnerski terminal, tvornica motora za brodove u 3 maju, prva dionica autoceste u Jugoslaviji, 6,000 stanova, prvi moderni trgovački centar (Robna kuća Korzo). Zamjera joj se što je novcem Općine Rijeka gradila Riječku zaobilaznicu i autostradu kroz Grobničko polje što je spadalo u republičku investiciju i tako osiromašila općinski budžet, zatim kratkovidno ukidanje trolejbusa i što je unatoč peticijama građana dozvolila gradnju kontroverzne Koksare u Bakru koja je postala veliki zagađivač Kvarnera.

Izvori
------

* Preminula Neda Andrić Arhivirano 2010-03-24 na Wayback Machine-u
* Umrla Neda Andrić
**Xingu** (portugalski: *Rio Xingu*, čita se **Hingu**) je velika desna pritoka Amazone, duga 2100 km.

Hidrologija
-----------

Xingu se formira u brazilskim prašumama na visoravni Planalto do Mato Grosso u državi Mato Grosso gdje se spajaju više manjih vodotoka, od kojih su najveći; Curiseu, Batovi i Romuro.

Nakon toga teče pravilno u smjeru sjevera, stalno meandrirajući kroz brazilske države Mato Grosso i Pará da se južno od riječnog otoka Ilha Grande do Gurupá ulije u Amazonu.

Tok Xinga na karti sliva AmazoneTok Xinga na karti sliva Amazone
Xingu ima sliv velik oko 520.292 km² i prosječni istjek od 9680 m3/s na svom ušću u Amazonu.

Iako je rijeka na svom ušću široka čak 4 km, i poprilično duboka, plovna je samo 201 km uzvodno, jer je nadalje plovidba nemoguća zbog brojnih brzaka.

Tok rijeke prvi je istražio njemački etnolog Karl von den Steinen između 1884. i 1987. godine.
Brazilska vlada je još 14. aprila 1958. proglasila velik dio gornjeg toka rijeke Nacionalni park Xingu, sa najvećim ciljem da zaštiti lokalna plemena. Krajem 1970-ih na rijeci je izgrađen kompleks hidroelektrana Xingu–Araguaia.

Povezano
--------

* Lista najdužih rijeka na svijetu

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5 6 7  „*Xingu River*" (engleski). Encyclopædia Britannica. Pristupljeno 22. 11. 2012.

Vanjske veze
------------

***Xingu*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Xingu River* na portalu Encyclopædia Britannica ()
**Franjo Kuharić** (Pribić, 15. travnja 1919. - Zagreb, 11. ožujka 2002.), hrvatski kardinal, počasni akademik HAZU-a

Rođen je kao najmlađe, trinaesto, dijete u siromašnoj ratarskoj obitelji u prigorskom selu Gornjem Pribiću u Općini Krašić.

Teologiju je studirao u Zagrebu. Zaređen je za svećenika 15. srpnja 1945. nakon župničke službe (Sv. Martin pod Okićem, Samobor). Pri njegovu je zaređenju u zagrebačkoj katedrali nadbiskup Alojzije Stepinac mladim svećenicima izrekao poznatu rečenicu: Šaljem vas u krvavu kupelj. Službovao je nakratko kao kapelnik u župi Radoboj, te kao upravitelj župa u Rakovu Potoku i u Svetom Martinu pod Okićem. Pokušani su atentati na njega u Rakovom Potoku 1947. i u Jakovlju 1948. ali je preživio. Tadašnji zagrebački nadbiskup Franjo Šeper u jesen 1957. postavio ga je za župnika u Samoboru. Dana 3. svibnja 1964. posvećen je za biskupa u zagrebačkoj katedrali, te određen za pomoćnog biskupa nadbiskupu dr. Franji Šeperu. Kad je Šeper, imenovan za prefekta Svete kongregacije za nauk vjere, u kolovozu 1969. je imenovan apostolskim administratorom Zagrebačke nadbiskupije, 16. lipnja 1970. zagrebačkim nadbiskupom, a u rujnu iste godine predsjednikom Biskupske konferencije SFRJ. Papa Ivan Pavao II. proglasio ga je kardinalom 1983.

Njegovo stolovanje, koje je trajalo više od četvrt stoljeća, su obilježili burni događaji u povijesti Hrvatske - hrvatsko proljeće, tzv. *olovne godine*, te, na kraju raspad Jugoslavije, rat i stvaranje nezavisne hrvatske države. Među katoličkim, nacionalističkim, ali i u velikom dijelu liberalnih krugova hrvatske javnosti se smatrao moralnim autoritetom. Za vrijeme rata je podržavao obranu Hrvatske kao pravedan rat, ali je pozivao hrvatske branitelje da se pri tome drže moralnih načela. Pred samo izbijanje rata se nakratko sastao sa episkopom SPC Jovanom Pavlovićem kako bi se pokušalo zajedničkim djelovanjem izbjeći eskalacija nasilja, ali ta diplomatska inicijativa na kraju nije imala nikakvog uspjeha.

Bio je domaćinom pape Ivana Pavla II. za njegova posjeta Hrvatskoj 1994. godine. Otišao je u mirovinu 1997. a naslijedio ga je kardinal Josip Bozanić. Umro je 11. ožujka 2002.

Djela
-----

* Pisma i razmatranja o katoličkom svećeništvu (1974.)
* Korizmene poslanice i poruke (1985.)
* Poruke sa Stepinčeva groba (1990.)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Prethodnik: | **Zagrebačka nadbiskupija** | Nasljednik: |
| **Franjo Šeper (1960. - 1970.)** | **Josip Bozanić (1997. - )** |

***Franjo Kuharić*** na Wikimedijinoj ostavi

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 88837165
* LCCN: n98003656
* ISNI: 0000 0000 8784 7749
* GND: 119449927
* SUDOC: 112612105
* BNF: cb12155868p (podaci)
* NKC: js20211121888
* CONOR.SI: 13166435

 |
**Nil Patrik Haris** (engl. , rođen 15. juna 1973) je američki glumac, režiser, pevač i mađioničar.

Najpoznatiji je po ulogama u TV seriji Dugi Hauzer iz 1989, naučnofantastičnom filmu Zvezdani jurišnici, humorističkoj TV seriji Kako sam upoznao vašu majku (uloga Barnija Stinsona) i serijalu filmova Harold i Kumar, gde igra samog sebe.

Biografija
----------

Nil Patrik Haris je rođen u Albukerkiju, američka savezna država Novi Meksiko. Odrastao je u mestu južno od Albukerkija, Rujdosou (). Roditelji, Šila i Ron, su bili advokati. Ima starijeg brata Brajana. 

Prvi put je glumio u školskoj predstavi Čarobnjak iz Oza gde je igrao psa Tota. Prva filmska uloga mu je bila u filmu Klarino srce (), 1988. godine u kom je glumila Vupi Goldberg. Ta uloga mu je donela Zlatni globus. Iste godine je glumio u filmu Ljudožder ljubičastih ljudi (). 

Njegova najpoznatija tinejdžerska uloga bila je u seriji Dugi Hauzer gde je igrao Dugija Hauzera, mladog doktora, i za tu ulogu je dobio Zlatni globus. Serija je trajala od 1989. do 1993. Tokom narednih desetak godina glumio je u više televizijskih serija i filmova, od kojih su najznačajniji filmovi Zvezdani jurišnici (1997) i Harold i Kumar idu u Beli zamak (2004). Od 2005. godine Haris glumi u seriji Kako sam upoznao vašu majku, gde igra glavnog humorističnog lika Barnija Stinsona. Ova uloga mu je donela četiri Emi nagrade. Godine 2008. je dobio ulogu u mini-seriji Muzički blog doktora Užasnog, a prva epizoda je prikazana 15. jula iste godine. Godine 2011. je igrao glavnu ulogu u igranom filmu Štrupfovi.

Haris je veliki ljubitelj magije, pa je amaterski mađioničar. Godine 2006. je izazvao veliki skandal kada se otkrilo da je u homosekcualnoj vezi sa Dejvidom Burtkom. Tada je Haris morao javno da izjavi da je homoseksualac.

Izvori
------

1. ↑  „Archive copy". Arhivirano iz originala na datum 2008-03-13. Pristupljeno 2012-05-26.

Spoljašnje veze
---------------

* ()
* ()

***Neil Patrick Harris*** na Wikimedijinoj ostavi
**Franjo Šeper** (Osijek, 2. oktobar 1905 — Rim, 30. decembar 1981) je bio hrvatski nadbiskup i kardinal.

Teologiju je studirao u Zagreb u i Rimu, posle je doktorirao na Gregoriani. Od 1941. do 1945. bio je rektor Bogoslovskog fakulteta u Zagrebu, od 1954. zagrebački nadbiskup koadjutor, a od 1960. nadbiskup. Kardinal Franjo Šeper učestvovao je na Drugom vatikanskom koncilu. U koncilskoj većini istakao se nizom govora za obnovu crkve, za narodni jezik i đakonat. Papa Pavle VI postavio ga je 1965. godine za kardinala, a bio je i predsednik međunarodne teološke komisije, pročelnik rimskog sabora za nauk vere od 1968. do 1981. godine, gde je bio član brojnih vatikanskih saveta i komisija. Sahranjen je u zagrebačkoj katedrali.

Spoljašnje veze
---------------

* Franjo Šeper — Biografija Arhivirano 2009-05-14 na Wayback Machine-u

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 9880984
* LCCN: n85102259
* ISNI: 0000 0000 8088 6470
* GND: 142075558
* BNF: cb12125790z (podaci)
* NKC: js20221159014
* CONOR.SI: 33571683

 |
**Nikola Abrusjanić** (15. stoljeće, hrvatski graditelj).

Nikola Abrusjanić (Abrussanich, Arbosanich, Arbussianich, Arbussianocich), zadarski graditelj. Na prijelazu 14. – 15. stoljeće u Zadru ima vlastitu radionicu. 1400. godine obvezuje se da će izraditi ormare za sakristiju zadarske dominikanske crkve. Iste godine radi na gradnji tvrđave sv. Mihovila na Ugljanu gdje gradi dvije kamene kuće za kapetana kaštela i dvanaest kuća za posadu.

1402. godine sklopio je ugovor da će u crkvi sv Stjepana (današnji sv. Šimun) izraditi novi strop ukrašen duborezom po uzoru na zadarsku katedralu. 1403. obvezao se da će obnoviti palaču zadarske plemkinje Margarite Matafar. 1405. godine radi novi krov zadarske crkve sv. Platona.

1410. sklopio je ugovor o radovima na gradnji utvrda grada Nin|Nina.. 1414. u zadarskoj crkvi sv. Katarine radi nadsvođenu grobnicu za trgovca Nikolu Mihovilova. 1418. radi na popravku zvonika zadarske crkve sv. Marije Velike. 1425. za istu crkvu gradi iz temelja novi zvonik.

Literatura
----------

Cvito Fisković- Zadarski srednjovječni majstori, MH, Split, 1959.

Ivo Petricioli- Srednjovjekovnim graditeljima u spomen, Književni krug, Split, 1996.
**Nikša Ranjina Andretić** (Dubrovnik, 1494. - Dubrovnik, 1577./1582.) dubrovački plemić, pjesnik, antologičar i ljetopisac.

Životopis
---------

Najpoznatiji je po svojoj rukopisnoj zbirci hrvatskih petrarkističkih pjesama zvanim Zbornik Nikše Ranjine ili Ranjinin zbornik, a ponekad je nazivan i Dubrovačkim kanconijerom (rukopis je uništen u 2. svjetskom ratu). Rukopis je imao dva dijela i sadržavao oko 820 pjesama, autori kojih su bili (prepoznati): Šiško Menčetić (preko 500 pjesama), Džore Držić (70-ak), Mavro Vetranović, Marin Krističević i Mato Hispani.

*Kanconijer* (poznat kao Zbornik Nikše Ranjine) smatra se prvom hrvatskom antologijom.

U nekoliko je navrata bio knez Lopuda i Koločepa te Dubrovačke republike

Izvori
------

1. ↑  Skripte FFZG Arhivirano 2007-06-12 na Wayback Machine-u Starija hrvatska književnost - renesansa

Vanjske poveznice
-----------------

* 

|  |  |
| --- | --- |
|  | *Nedovršeni članak* **Nikša Ranjina** *je u začetku. Možete pomoći Wikipediji tako da ga proširite*. |

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 41503403
* LCCN: no2002018002
* ISNI: 0000 0001 1567 9296
* GND: 139407316
* NKC: js2010560518

 |
**Istarsko dvoglasno pjevanje** je kompleksan stil folklorne glazbe na prostoru od poluotoka Istre, od Rijeke do Senja i na otocima Krka, Raba i Cresa, Hrvatska. Zasniva se na netemperiranim tonskim odnosima te karakterističnoj boji tona koja se kod vokalne glazbe postiže snažnim pjevanjem djelomice kroz nos.

Istarska ljestvica
Većina tonskih nizova sastavljena je od četiri do šest tonova. Metroritamska, formalna
struktura i struktura teksta kreću se od jednostavnih do vrlo složenih obrazaca, a specifičan je odnos glazbe i teksta. 

Tipični muzički instrument uz dvoglasno pjevanje su sopile (ili roženice u Istri) koje su stari instrumenat sličan današnjoj oboi. Uvijek se sviraju u paru. Ne rijetko se koriste gajde, frule i tambura lutnja.

Drugi glas se često zamjenjuje ili udvostručuje malim sopelom; u široko rasprostranjenoj varijanti poznatoj kao tarankanje, riječi se ponekad zamjenjuju karakterističnim slogovima (ta-na-na, ta-ra-ran, itd.) dizajniranim da imitiraju zvuk flaute.

Nematerijalna svjetska baština
------------------------------

Istarsko dvoglasno pjevanje nalazi se UNESCO-voj Reprezentativnoj listi nematerijalnog kulturnog naslijeđa čovječanstva kao element kulturne baštine u Hrvatskoj. Odluku o upisu donio je Međuvladin komitet za očuvanje nematerijalnog kulturnog naslijeđa na zasjedanju koje je održano od 13. do 18. decembra 2009. u Abu Dabiu.

Izvori
------

1. ↑  Hrvatska nematerijalna kulturna baština na UNESCO-ovim listama - Hrvatsko ministarstvo kulture - Pristupljeno 17.1.2024
2. ↑  UNESCO: Nematerijalna svjetska baština u Hrvatskoj - ich.unesco.org - Pristupljeno 16.1.2024.()
3. ↑  UNESCO: HIstarsko dvoglasno pjevanje - ich.unesco.org, Pristupljeno, 7. 1. 2024.()
**Nina Vajić** (Zagreb, 22. 2. 1948), hrvatska i jugoslavenska pravnica, profesorica Pravnog fakulteta Sveučilišta u Zagrebu i bivša sutkinja Europskog suda za ljudska prava u Strasbourgu.

Biografija
----------

Prof. dr. sc. Nina Vajić je rođena 22. 2. 1948 u Zagrebu u porodici advokata-pravnika Ernesta Vajića i Marice Vajić. Sa očeve strane je židovskog podrijetla. Studirala je pravo na Pravnom fakultet Sveučilišta u Zagrebu od 1966 do 1971. Od 1970 do 1971 usavršavala se na Pravnom fakultetu u Strasbourgu. Doktorirala je na Pravnom fakultetu Sveučilišta u Zagrebu na temu "Međunarodni problemi direktne radiodifuzije putem satelita", a međunarodno pravo je specijalizirala na Sveučilištu u Ženevi i na Haaškoj akademiji za međunarodno pravo. Od 1985 radila je kao asistent na Pravnom fakultetu Sveučilišta u Zagrebu, a od 1991 kao suradnik profesor. Prof. Vajić je uz Pravni fakultet Sveučilišta u Zagrebu, predavala i na Pravnom fakultetu Sveučilišta u Rijeci, a kao gost-predavač i na brojnim svjetskim sveučilištima. 1991 bila je imenovana na poziciju direktora Instituta za javno i privatno međunarodno pravo Pravnog fakulteta Sveučilišta u Zagrebu. 1996 postala je profesor javnog međunarodnog prava. Od 1998 do 2012 bila je zaposlena kao sutkinja Europskog suda za ljudska prava u Strasbourgu. Na tu je poziciju bila izabrana nakon što je ostavila posebno dobar dojam na članove Parlamentarne skupštine Vijeća Europe, kako poznavanjem pravne materije tako i stoga što je na sva pitanja odgovarala na jeziku na kojem su ona bila postavljena, a stanovitu prednost dobila je i zbog spola. Bila je članica Vijeća za telekomunikacije, članica Europske komisije protiv rasizma i netolerancije, članica Radne skupine Vlade Republike Hrvatske za sukladnost hrvatskog zakonodavstva s aktima Vijeća Europe, te članica državne Komisije za granice. Objavila više od 40 znanstvenih studija i članaka, među kojima se ističe publikacija iz 1999 "Pojedinac pred Europskim sudom za ljudska prava". 2013 prof. Vajić se kandidirala za poziciju suca na Međunarodnom sudu Europske Unije (EU) u Luksemburgu, ali je umjesto nje bio predložen prof. Siniša Rodin.

Literatura
----------

* Romano, Jaša (1980). *Jevreji Jugoslavije 1941-1945: žrtve genocida i učesnici narodnooslobodilačkog rata*, Beograd: Jevrejski Istorijski Muzej, Saveza jevrejskih opština Jugoslavije.

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 251934767
* GND: 1025229436

 |