recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Fikret Abdić - Babo** (Donja Vidovska, 29. septembra 1939.), jugoslavenski i bosanskohercegovački poduzetnik i političar.

Godine 1970. je postao direktorom malog poljoprivrednog poduzeća *Agrokomerc*, koji će pod njegovim rukovodstvom postati jednim od giganata jugoslavenske ekonomije. Godine 1987. to se poduzeće našlo pod optužbom za izdavanje mjenica bez pokrića, a sam Abdić je od tadašnjih medija u Srbiji optužen za ekonomske podrivanje Jugoslavije i podršku muslimanskom nacionalizmu. Abdić je uhapšen, te mu je suđeno, ali se hrabro branio na procesu, postavši jednom od najpopularnijih ličnosti tadašnje Bosne i Hercegovine i Jugoslavije.

Godine 1990. je prije prvih demokratskih izborima, nakon kraćeg koketiranja s reformistima Ante Markovića, pristao podržati Stranku demokratske akcije Alije Izetbegovića. Na izborima za tadašnje Predsjedništvo BiH se natjecao kao jedan od tri predstavnika muslimanskog naroda, ali je dobio najviše glasova od svih sedam izabranih članova. Međutim, mjesto predsjednika bio prisiljen predati Izetbegoviću. Otada je počela njegova politička marginalizacija, te je sve manje vremena provodio u Sarajevu, a sve više u Cazinskoj Krajini, nastojeći svoj rodni kraj spasiti od ratova koji su u Hrvatskoj i BiH bjesnili nakon raspada Jugoslavije.

Zbog takvih nastojanja je sve više i sve otvorenije surađivao s vlastima Republike Srpske, Republike Srpske Krajine i Hrvatske republike Herceg-Bosne, te dolazio u sukob s vlastima u Bihaću odanim Izetbegoviću. Sukob je eskalirao u jesen 1993. formiranjem Autonomne pokrajine Zapadne Bosne. To je dalo povoda za građanski rat među Bošnjacima, pri čemu su Abdić i njegove pristaše bili inferiorni u odnosu na V korpus Armije BiH pod Atifom Dudakovićem. Nakon što je njegovo uporište Velika Kladuša prelazila iz ruke u ruku, u augustu 1995, nakon Operacije Oluja, su je zauzele snage V korpusa. Abdić i njegove pristaše su prebjegle na hrvatsku teritoriju gdje su od lokalnih vlasti dobile status izbjeglica.

U Hrvatskoj je Abdić uživao diskretnu zaštitu vlade predsjednika Franje Tuđmana, te se nastavio baviti poslom. Zahtjevi bosansko-hercegovačkih vlasti da mu se sudi zbog ratnih zločina su odbijani, jer je Abdić uživao status hrvatskog državljanina. Konačno je protiv njega pokrenut postupak na Županijskom sudu u Karlovcu, te je u julu 2002. osuđen na 20 godina zatvora. Vrhovni sud Hrvatske je nešto kasnije djelomično uvažio njegovu žalbu, te smanjio kaznu na 15 godina zatvora.

Dok među većinom Bošnjaka Abdić uživa status izdajnika, među svojim pristašama je, usprkos osudi za ratni zločin, očuvao karizmatski status lokalnog tribune. Njegove pristaše djeluju u BiH u okviru stranke Demokratska narodna zajednica.
**Jean Carlu** (Bonnières-sur-Seine, 1900. - Nogent-sur-Marne, 1997.), bio je francuski grafički dizajner aktivan u prvoj polovici 20. vijeka.

Biografija
----------

Carlu je rođen u porodici arhitekata, njegov brat Jacques projektirao je pariški Palais de Chaillot.

Nakon kratkog vremena provedenog na École nationale supérieure des beaux-arts počeo je raditi plakate, pa je već 1918. nakupio dovoljno radova da bude proglašen *Dizajnerom godine* od strane komisije kojoj je predsjedavao poznati Cappiello. 
Istoga dana Carlu je izgubio desnu ruku u prometnoj nesreći, iako ga je to na dulje vrijeme udaljilo od posla - on se nije predao već se prilagodio novonastaloj situaciji.

Među njegovim prvim značajnim radovima nakon nesreće je etiketa za vino - Mouton Rothschild iz 1924. u kojoj se vidi utjecaj kubizma.

Nešto kasnije potpao je pod utjecaj nadrealista Andréa Bretona i Yvesa Tanguya, što se vidi na plakatu za *Reichold Chemicals*.

U turbulentnim predratnim vremenima i Jean je radio politički angažirane plakate, kao što su bili (*Le Désarmement*, 1932.) i (*Stop Hitler Now*, 1940.). 
Kako je dobro osjećao što se događa i kuda to vodi, od 1940. do 1953. živi u Sjedinjenim Američkim Državama, gdje se također bavi grafičkim dizajnom.

Jean Carlu je bio jedan od prvih grafičkih dizajnera koji je prepoznao vrijednost čiste linije i snažne boje da istakne zadanu temu.

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5 6 7 8  „*Jean Carlu*" (engleski). Chateau Mouton Rothschild. Pristupljeno 31. 5. 2018.

Vanjske veze
------------

***Jean Carlu*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Jean Carlu* (`en`)
Apolon Kitarod s kitarom
**Kitarista** ili **kitarist**, ranije i **citarist** (starogrčki: κιθαρῳδός, lat. *citharoedus*, doslovno **kitarod**) označava profesionalnog pevača u antičkoj Grčkoj koji je uz pevanje svirao kitaru, jedan od drevnih žičanih muzičkih instrumenata. Grčka reč κιθαρῳδός *(kitharoedós)* spojena je od dve imenice: κιθάρα (*kithára* = "kitara") i ἀοιδός (*aoidós* = pevač). U antici se pravila razlika između **kitaroda**, koji je istovremeno pevao i kitaru svirao, i **kitariste** (κιθαριστής), koji je samo svirao kitaru. U literaturi na srpskohrvatskom sreću se i nazivi: **citarač**, **kitaraš**.

Među najpoznatijim starogrčkim kitaristima bio je Terpandar (7. vek pne.), iz Antise na Lezbosu, koji je putovao po različitim grčkim krajevima i "tako spremao zemljište za rascvat umetničke lirike"; pevao je kitarodičke nome, tj. nome koje se pevaju uz pratnju kitare, pošto je dotad četvorožičnoj grčkoj kitari dodao još tri žice, tako da je sad imala sedam žica, po ugledu na pektidu iz Lidije. Drugi poznati svirač na kitari bio je legendarni Arion, za koga Herodot kaže da je "bio kitaraš, koji se tadašnjega nijednoga nije bojao, i on je prvi, koliko mi znamo, spevao ditiramb, dao mu ime i prikazao ga u Korintu".

"Kitarod" je bio i jedan od epiteta Apolona *(Apollo Citharoedus)*, boga umetnosti i muzike, koji je često predstavljen s kitarom u ruci. Jedan takav bronzani kip Apolona s kitarom pronađen je u jednoj kući u Pompejima, koja je zato nazvana *Kuća kitariste*. U grčkoj komediji nije bilo neuobičajeno da se pojavi kitarista kao jedan od tipskih likova, kako se vidi po delima komediografa Anaksandrida. Lik kitariste pojavljuje se i u rimskoj komediji, npr. u Terencijevoj *Braći* i *Formionu* (u oba se slučaja zapravo radi o kitaristicama, ženama koje sviraju kitaru).
**Jakob Roggeveen** (Middelburg 1659.- Middelburg, 1722.) bio je nizozemski istraživač poslan da pronađe mitsku - 
*Terru Australis*, ali je umjesto nje slučajno pronašao Uskršnji otok..

Biografija
----------

Pravi idejni pokretač tog otkrića bio je njegov otac Arend Roggeveen, uspješni nizozemski učenjak, profesor matematike, astronomije i navigacije, koji je od državnog savjeta Nizozemske Republike -1675. uspio dobiti povelju za ekspediciju po Južnom Pacifiku. Međutim ni on a ni njegovi suradnici nisu uspjeli osigurati dovoljno financija sve do 1679. kad je Arend umro, pa je ideja zamrla.

Njegov sin Jakob je nakon studija prava najveći dio svog života proveo radivši kao notar u rodnom Middelburgu, prijestolnici Zeelanda. Uz to je bio gorljivi zagovornik liberalnih teoloških ideja, pa je često ulazio u žestoke polemike.
Od 1707. radi kao glavni sudac i izvršni funkcioner za Holandsku istočnoindijsku kompaniju u Bataviji (današnja Džakarta u Indoneziji).

Kad se 1714. vratio iz Istočne Indije u Middelburg bio je bogat, ali mu ubrzo zabranjen boravak u gradu kad je nastavio propagirati liberalne teološke doktrine.

Roggeveen se kao već postariji čovjek od 62 godine, sjetio očeve neispunjene želje, pa je 1721. predložio
Nizozemskoj zapadnoindijskoj kompaniji da organizira ekspediciju u nepoznate dijelove Pacifika, na bazi očeve povelje.

Njegovu ideju zdušno je pomogao financijski i organizaciono njegov brat Jan, koji je bio uspješni trgovac iz Middelburga.

Roggeveen je u augustu 1721. poveo svoju ekspediciju od tri broda i 223 ljudi prema Falklandima, zatim su prošli tjesnacom Maire između otoka Isla Grande i Estados i oplovili Rt Horn i nastavili ploviti uz obalu Čilea od 24. februara do 17. marta 1722.

Kad su doplovili do Arhipelaga Juan Fernández, usidrili se, i pripremali brodove za plovidbu u nepoznato.

Odatle su zaplovili kursom zapad-sjeverozapad i preplovili više od 1500 nautičkih milja prije nego što su na Uskrsnu nedjelju 5. aprila, ugledali ono 
za što su se nadali da su obale legendarne Terre Australis, ali je to bio Uskršnji otok.

Jakov Roggeveen je proveo na otoku svega jedan dan, kasnije su on i posada opisali otočane kao čudake koji obožavaju svoje kolosalne skulpture i klanjaju se izlazećem suncu. Čudili su se i njihovoj estetici kad su vidjeli neke od njih sa prerezanim ušnim školjkama koje su im padale do ramena.

Na povratku je otkrio dva otoka Aripelaga Društveni otoci; Bora Bora i Maupiti i prvi doplovio do Samoe.

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10  „*Jacob Roggeveen, 1659–1729*" (engleski). princeton. Arhivirano iz originala na datum 2016-10-07. Pristupljeno 29.11.2020.
2. ↑  „*History*" (engleski). Encyclopædia Britannica. Pristupljeno 29.11.2020.

Vanjske veze
------------

***Jakob Roggeveen*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Jakob Roggeveen* (`en`)
Martin Luther je s Katharine von Bora sklopio jedan od najpoznatijih svećeničkih brakova u historiji, vlastitim primjerom okončavši svećenički celibat koji je dotle bio obavezan za zapadno kršćanstvo.
**Svećenički brak** ili **klerogamija** u najširem smislu označava brak u kome su jedan ili oba bračna druga svećenici (pripadnici svećenstva, odnosno klera). Izraz se obično primjenjuje u kontekstu vjerskih zajednica koje inzistiraju na svećeničkom celibatu ili čija doktrina i običaji postavljaju određena ograničenja svećenicima kod stupanja u brak.

Islam, judaizam i japanske sekte budizma se navode kao primjeri religija gdje ne postoje gotovo nikakva ograničenja kod stupanja svećenika u brak. Kod kršćana takva ograničenja su najstroža u Katoličkoj crkvi gdje je zaređenim svećenicima zabranjeno stupanje u brak. U pravoslavnim, kao i katoličkim crkvama istočnog obreda je oženjenim muškarcima dozvoljeno postati svećenicima, ali ne i monasima, odnosno episkopima. Protestantske crkve, počevši s luteranima, su u 16. vijeku napustile obavezni svećenički celibat te dozvolili svećenicima da se žene.

Vanjske veze
------------

* "Catholic Journalist Challenges Statistics on Married Priests". EWTN News, 20 April 2007.
**Formid** (grč. Φόρμις) ili **Formo** (grč. Φόρμος) bio je starogrčki komediograf, savremenik Epiharmov, prijatelj sicilijskog tiranina Gelona te učitelj Gelonove dece. Antički izvori obično navode da je ime ovoga pesnika Φόρμις, no oblik Φόρμος javlja se kod Ateneja i Temistija, koji za njega zna iz Aristotela. Naime, ovaj filozof u *Poetici* kaže da su "umetnost (komičkog) obrađivanja mitova stvorili prvobitno na Siciliji Epiharm i Formid".

Prema *Sudi*, Formid je napisao ovih šest komedija:

* *Admet* (Ἄδμητος)
* *Alkioni* (Ἀλκυόνες)
* *Atalanta* (Ἀταλάντη)
* *Konj* (Ἵππος)
* *Kefej* ili *Kefalija* ili *Persej* (Κηφεὺς ἢ Κεφάλαια ἢ Περσεύς)
* *Pustošenje Troje* (Ἰλίου Πόρθησις)

Kako se vidi iz ovih naslova, i on je, kao i Epiharm, za svoje komade uzimao teme iz mitova i tako se ograničio na mitološku travestiju. On se još više no Epiharm udaljio od grubosti u megarskoj lakrdiji, kako se vidi i po tome što je i glumačkom kostimu dao pristojniji izgled.

Formid se rodio u Arkadiji, a kad se preselio na Siciliju zbližio se sa Gelonom i postao učitelj njegove dece. Istakao se i kao vojnik, boreći se i pod Gelonom i pod njegovim bratom Hijeronom, koji ga je nasledio 478. pne. U znak zahvalnosti za uspehe vojnih pohoda u kojima je učestvovao posvetio je zavetne darove Zevsu u Olimpiji i Apolonu u Delfima. Pausanija opisuje njegov zavetni dar u Delfima – dva konja i vozača bojnih kola. No identičnost ovog Formida s komediografom Formidom kojega spominje Aristotel i dalje se ponekad dovodi u pitanje
Mapa Finoskandije
**Finoskandija** ili **Fenoskandija** (finski: ; švedski: ; norveški: ; ruski: ) je geografski termin koji određuje dio nordijske regije koju pokrivaju Skandinavija, Finska, ruska Republika Karelija i Murmanska oblast sa cijelim poluostrvom Kola, kao i dijelovi Lenjingradske oblasti. Ovaj se termin najčešće koristi kako bi se u jednoj regiji sa Norveškom i Švedskom obuhvatila i Finska. Termin je prvi puta 1900. godine koristio finski geolog Wilhelm Ramsay. U to je vrijeme Finska bila dio Ruske Imperije pa je često geografski uvrštavana u istočnu Evropu. Između dva svjetska rata orjentacija vlade u Helsinkiju bila je da traži distancu i spram Moskve i spram Štokholma pa se zemlja samodefinirala kao dio centralne Evrope zajedno sa baltičkim državama Estonijom, Letonijom i Litvom. Nakon Drugog svjetskog rata i sovjetske aneksije baltičkih država termin Finoskandija je ponovo postao popularan budući da se Finska sada željela vidjeti kao dio sjeverne Evrope.

Vidi još
--------

* Veliko Vojvodstvo Finska
* Finski rat
* Geopolitički položaj
* Rusofobija
* Lapland (Finska)
* Lappland
* Saami
* Åland

Izvori
------

1. ↑  Hrvatska encikolpedija-Fenoskandija

***Finoskandija*** na Wikimedijinoj ostavi

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 234568816
* NKC: ge685739

 |
**Jobat** (starogrčki: ) bio je, u grčkoj mitologiji, likijski kralj, tast Pretov i Belerofontov.

Mitologija
----------

Jobatova kći Anteja (ili Stenebeja) bila je udata za mikenskog kralja Preta. Kad je na Pretov dvor stigao Belerofont, ona se zaljubila u njega i pokušala ga zavesti, no mladić ju je odbio. Stoga je ona Belerofonta oklevetala kod muža da je on zapravo hteo nju da zavede i tražila je od Preta da mladića ubije. Pret je poslao Belerofonta svom tastu Jobatu u Likiju sa zapečaćenim pismom u kome je pisalo da donosioca pisma treba ubiti. Jobat je odlučio da Belerofontu postavi zadatke za koje je mislio da ih je nemoguće izvršiti. Prvo ga je poslao da ubije strašnu Himeru, neman koja je živela u blizini glavnog grada Likije i koja je bljujući vatru ubijala svakog ko se približi njenom skrovištu. Belerofont je znao da ju je nemoguće ubiti sa zemlje, pa joj je zato uz pomoć krilatog konja Pegaza prišao iz vazduha, ubio je i odneo kralju Jobatu. Iznenađeni Jobat poslao je onda Belerofonta da se bori protiv Solimljana, divljeg plemena u Likiji, a zatim i protiv Amazonki. Nakon što je i njih savladao, na povratku su ga iz zasede napali Likijci koje je Pret poslao da bi ga ubili, ali ih je Belerofont sve pobio. Videvši da ne može ubiti junaka, Jobat mu je pokazao Pretovo pismo i dao mu svoju kćer (Filonoju, Antikleju ili Kasandru) za ženu, a na samrti mu je ostavio i svoje kraljevstvo.

Sofokle je napisao jednu tragediju pod naslovom *Jobat*, koja nije sačuvana.

Literatura
----------

* Schmitz, Leonhard (1867), „Bellerophon",  Smith, William, *Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology*, **1**, Boston, pp. 8
* Srejović, Dragoslav; Cermanović-Kuzmanović, Aleksandrina (1989). *Rečnik grčke i rimske mitologije*. Beograd: Srpska književna zadruga.
Jaz
JazJaz na mapi Crne Gore
**Jaz** je plaža u opštini Budva, u Crnoj Gori. Nalazi se na 2,5 kilometara zapadno od Budve. Sastoji se od dva dijela, jedan je dugačak 500 metara, a drugi, nekada nudistička plaža, dugačak 300 metara. 

Iako je to popularna plaža za sunčanje i kampovanje, i jedna od dužih plaža u CG, ona je stekla međunarodni ugled kao domaćin brojnim koncertima i dešavanjima u poslednjih nekoliko godina.

Koncerti 2007-2008.
-------------------

Godišnji ljetnje manifestacije su viđene kao pokušaj da se poveća međunarodni imidž Crne Gore, kao i da promoviše zemlju kao turističku destinaciju. U najvećem dijelu to je bilo finansirano od strane Svetozara Marovića, uticajnog crnogorskog političara, rodom iz Budve.

Rolingstonsi su svirali 9. jula 2007. u sklopu njihove Big Beng turneje. Koncertu je prisustvovalo 25 000 ljudi.

Sljedeći značajan događaj je bio 3 dana Lajv festa koji se održao u avgustu 2008. Nastupali su Leni Kravic, Armand van Helden 5. avgusta, Dino Merlin i DJ Retro Gruv '70 6. avgusta, i Goran Bregović i Zdravko Čolić 7. avgusta. 

Iste godine Madona je u sklopu svoje turneje Stik en Svit održala koncert 25. septembra kojem je prisustvovalo 50 000 ljudi.

Spoljašnje veze
---------------

***Jaz (plaža)*** na Wikimedijinoj ostavi
*Za ostala značenja, v. Kaligula (razvrstavanje).*
Kaligula
**Kaligula**, pravim imenom **Gaj Cezar** (lat. *Gaius Iulius Caesar Germanĭcus*, rođen 12. n. e, stupio na presto 37. godine, ubijen 41. godine), bio je treći rimski car, naslednik Tiberijev.

Nakon Tiberijeve smrti 37. n. e. vlast je prešla na Germanikovog sina Gaja Julija Cezara, prozvanog Kaligula (*Caligŭla* »vojnička čizmica«) zbog toga što je živeo među vojnicima u logorima rajnske vojske. Svoju vladavinu započeo je amnestijom svih onih koji su bili osuđeni pod Tiberijem, čije je odluke proglasio za nevažeće. Potkazivači su bili kažnjeni, a zakon o uvredi veličanstva prestao je da se primenjuje. 

Kaligula je trošio ogromna sredstva za priređivanje predstava i podizanje novih građevina. Prvi period njegove vladavine obeležen je slogom sa senatom, ali je mladi car ubrzo počeo da pokazuje težnju za zloupotrebom vlasti. Otpočeli su progoni, u prvom redu senatora. Kaligula je za sebe zahtevao počasti koje se iskazuju bogovima, zaveo je poseban ceremonijal, duboke naklone, celivanje nogu, što je bio istočnjački običaj na grčkom nazvan προσκύνησις, itd. Da bi popunio ispražnjenu državnu blagajnu, konfiskovao je imovinu osuđenih, organizovao prinudne licitacije, te provincijama nametnuo ogromne poreze. 

Na zapadnim granicama Kaligula je pokušavao da ponovo krene putem osvajanja, ali njegov pohod protiv Germana nije doveo ni do kakvih bitnih rezultata. Ostali su neostvareni i njegovi planovi da jednu ekspediciju otpremi u Britaniju. U Judeji i Aleksandriji carevo nepoštovanje jevrejskih običaja gotovo je izazvalo ustanak. 

Kaligulina tiranska vladavina (*Odĕrint dum metuant*, »Neka me mrze, samo dok me se plaše«, navodno je govorio) te dopuštanje robovima da potkazuju svoje gospodare izazvali su nezadovoljstvo kako senata, tako i komandnog osoblja pretorijanaca, a nije nedostajalo ni onih koji su mislili da je car duševno oboleo. Protiv Kaligule sklopljena je zavera i 41. godine n. e. ubio ga je pretorijanski vojni tribun Kasije Hereja.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Prethodnik: | **Rimski car37. n.e.. - 41. n.e..** | Nasljednik: |
| **Tiberije14. n.e. - 37. n.e.** | **Klaudije41. n.e.. - 54. n.e.** |

| * p
* r
* u
Svetonije: O životu dvanaest careva (*De vita Caesarum*) |
| --- |
| 
* Život Julija Cezara
* Život Augustov
* Život Tiberijev
* Život Kaligulin
* Život Klaudijev
* Život Neronov
* Život Galbin
* Život Otonov
* Život Vitelijev
* Život Vespazijanov
* Život Titov
* Život Domicijanov

 |

Eksterni linkovi
----------------

***Kaligula*** na Wikimedijinoj ostavi
Satelitska snimka
trajekt na rijeci Limay
**Limay**  je važna rijeka na sjeverozapadu Argentine (regija Comahue unutar Patagonije). Ona izvire na istočnom kraju Jezera Nahuel Huapi i teče u krivudavoj putanji oko 380 km, prikupljajući vode nekoliko pritoka, kao što su Traful, Pichileufú i Collon Cura. Zatim susreće rijeku Neuquen i zajedno postaju Río Negro. Na tom se ušću nalazi grad Neuquén.

Rijeka formira prirodnu granicu između provincija Neuquén i Río Negro. Njene duboke vode su bistre, i imaju veliki protok (700 m³ / s prosječno). A sliv ima površinu od 61.723 km², i obuhvaća gotovo sve rijeke i potoke Atlantskog bazena u regiji, kao i veliku mrežu jezera.

Vode Limaya se koriste za hidrolektrane na pet brana : Alicurá, Piedra del Águila, pichi Picún Leufú, El Chocón i Arroyito, zajedno s kompleksom Cerros Colorados na rijeci Neuquén oni doprinose s više od jedne četvrtine od ukupnog hidrolektrične energije e u zemlji.Izgradnja uzastopnih brana i akumulacija je smanjila duljinu rijeke (koja je bila prvotno oko 450 km). Pored nje, na mjestu Arroyito, izgrađena je godine 1980. jedino postrojenje za tešku vode u Južnoj Americi.

Rijeka se također koristi za ribolov, a na nekim mjestima i za ljetovališta, s objektima za kampiranje. Rijeka je bila prekrivena vulkanskim pepelom 2011. kad je junu eruptirao Vulkan Puyehue.
Koordinate: 37° 46′ 00" SGŠ, 140° 28′ 00" IGD

**Fukušima** (福島) je grad u Japanu u prefekturi Fukušima. Prema popisu stanovništva iz 2005. u gradu je živelo 290.867 stanovnika.

Geografija
----------

Položaj grada u prefekturi Fukušima
Grad se nalazi oko 250 km sjeverno od Tokija i 80 km južno od Sendaia.

Istorija
--------

Fukushima se prvobitno zvala "Shinobu-no-Sato," selo Shinobu. U 12. stoljeću Suginome Taro izgradio je dvorac i selo se počelo razvijati kao grad oko dvorca Fukushima. Tijekom razdoblja Edo, Fukushima se počela razvijati od proizvodnje svile, a njezino ime postalo je poznato čak i u Kyotu. Status grada dobila je 1. travnja 1907. dana 1. srpnja 2008, grad Iino pripojen je Fukushimi.

### Potres i nesreća u elektrani

11. ožujka 2011 grad je osjetio posljedice potresa u Tihom oceanu, Fukushima je ostala bez vodoopskrbe i vlaka.  63 kilometara sjevernozapadno od grada dogodila se Nesreća u nuklearnoj elektrani Fukushima I, a grad je bio izloženi radijaciji.

Stanovništvo
------------

Prema podacima sa popisa, u gradu je 2005. godiine živelo 290.867 stanovnika.

|
|  |
Kretanja broja stanovnika| 1995. | 2000. | 2005. |
| --- | --- | --- |
| 285.754 | 291.121 | 290.867 |

Spoljašnje veze
---------------

***Fukushima*** na Wikimedijinoj ostavi
Jazavičar
**Jazavičar** je rasa lovačkih pasa.

Osnovno
-------

Visina ove pasmine nije precizirana standardom, a težina ovisi koji je jazavčar u pitanju 

* *'Normalni jazavčar'* najviše do 9 - {kg} -
* *'Patuljasti jazavčar'* najviše do 4 - {kg} - ako je star 18 mjeseci, s obujmom grudnog koša do 35 - {cm} -
* *'Jazavčar kunićar'* najviše do 3,5 - {kg} - sa 18 mjeseci starost i, dok mu je grudni koš do 30 - {cm} -

Karakteristike pasmine
----------------------

Za isti varijetet (prema tipu dlake) vrijede iste fizičke i psihičke karakteristike bez obzira na visinu.

Vanjština
---------

Prepoznatljivi su po izduženom tijelu. Vrat mu je dugačak i mršav, a glava mu se stanjuje prema nos u koji je suh, crn ili smeđe, već u skladu s bojom dlake; njuška mu je dugačka i prava. Oči su ovalne, crvenkastosmeđe ili crnosmeđa boje. Uši su prilično duge, zaobljene na krajevima i plosnate. Postavljene su visoko unatrag i vise uz obraz e. Vrlo su pokretne. 

Prsni koš je ovalnog oblik a, leđa kratka i kruta, slabine široke, a Sapi dugačke i zaobljene. Noge su kratke, mišić ave. Prednje noge nisu potpuno paralelne, već su blago okrenute prema van. Stražnje noge su paralelne, gledajući od nazad i sa snažnim skočnim zglobom. Plećka i nadlaktica su iste dužine i obrazuju prav kut. Podlaktica je kratka, lakat je debeo, a podlaktične kosti krupne. Šape su široke i okrugle. Rep je postavljen u produžetku linije leđa. 

### Boja dlake

* Kod *'kratkodlakog jazavčara'* ravna, sjajna i vrlo gusta dlaka može biti

\* Jednobojna: riđa do crvenkastoriđa;
\* Dvobojna: crno, smeđa, siva ili bijela s jarkocrvenim obilježjima na pojedinim dijelovima kao što su donji dijelovi nogu ili rep;
\* Višebojna: osnova je svijetlosmeđa, svijetlosiva ili čak bijela s nejednakim tamnosmeđim, crvenkastim ili crnim mrlja ma.
* Kod oštrodlakog jazavčara moguće su sve boje, a kvalitetu dlake je sličan kao kod kratkodlakog s tim da je oštrija, sa bujnim obrva ma i brkovi ma koji krase njušku.
* Kod dugodlakog jazavčara dlaka također može biti jednobojna, dvobojna i višebojna kao kod kratkodlakog, ali je ona kod njega duga, mekana i svilenkasta.
Kentucky na karti SAD-a
Umjetnički prikaz navodnih bića oko farme obitelji Sutton
**Kelly–Hopkinsville susret** (engleski *Kelly–Hopkinsville encounter*) odnosi se na niz navodnih bliskih susreta koja su uključivala navodna izvanzemaljska bića 21. 8. 1955. na jednoj farmi, tada u vlasništvu obitelji Sutton, koja se nalazila između ruralnog gradića Kelly i Hopkinsville, Kentucky. 

Jedanaest članova obitelji na toj farmi su tvrdili da su vidjeli neidentificirana bića, koja su ličila na gobline te se pojavila oko 20:00 sati iz šume: bila su visoka oko jedan metar, sa oštrim ušima, mršavim udovima (noge su opisane kao da pate od atrofije), dugim rukama sa kandžama. Bića su imala sibu boju ili nosila nešto metalno, a pokreti kao da su prkosili gravitaciji, jer su lebdjeli iznad tla ili su se pojavili na visokim mjestima. Nisu nikada ušla u kuću, ali su se pojavila ispred prozora ili vrata, te probudila djecu. Otac je čak puškom pucao po tim bićima. Obitelj je pobjegla iz farme usred noći i otišla policiji. Šerif i 20-ak policijaca se vratilo sa obitelji u kuću, ali izuzev neobičnih svjetala na nebu, nisu ništa mogli konkretno otkriti. Policija je na kraju otišla oko 2:15 ujutro. Međutim, bića su se opet vratila te noći, te su članovi obitelji opet pucali na njih. Zadnji put su ta bića viđena oko 4:45 ujutro, te su potom nestala.

Ovaj incident ostaje vrlo popularan među krugovima ufologije. Francuski ufolog Renaud Lecletlt smatra da se možda radilo o sovama. Projekt Plava knjiga navodi da se radi o obmani.

Izvori
------

1. ↑  „Story of Space-ship, 12 Little Men Probed Today". *Kentucky New Era*. August 22, 1955.
2. ↑  „Project Blue Book". str. 10. [*mrtav link*]

Eksterni linkovi
----------------

* Kelly-Hopkinsville susret - analiza skeptoid.com
* Analiza slučaja sa skicama navodnih bića
* Kelly-Hopkinsville Encounter - UFO Casebook website.
* The Hopkinsville Goblins
**Ivan Vladimir Mažuranić** (Karlovac, 7. travnja 1915. - Zagreb, 6. travnja 1985.), hrvatski je mačevaoc i olimpijac.

Životopis
---------

Gimnaziju je polazio u Karlovcu i Zagrebu, gdje je maturirao 1934. godine. Pravo je studirao na Sveučilištu u Zagrebu, a slikarstvo u Parizu (1938./39.).

Od najranijih dana svog života bavio se mačevanjem. Vladimir Mažuranić bio je tipičan floretist. Sabljom se kao i mačem prema potrebi za momčad borio, ali sablju i mač sam nije vježbao. Učitelji u floretu bili su mu: dr.Franjo Bučar (1930.) i otac Božidar, zatim Milutin Fabijanec; od 1932. Francesko Tirelli i Dante Galante u Zagrebu, a u Parizu Maurice Gardere i sin mu André Gardere (1938/39.). Poslije drugoga svjetskog rata jedno kratko vrijeme podučavali su ga Stjepan Kerec i Venicijanac Ennio Zamichieli, a 1958. godine Mađar Janos Kevey. Bio je član "Kluba prijatelja mačevanja" u Gornjem Gradu, zatim član mačevalačke sekcije Hrvatskog športskog kluba CONCORDIA (1931.), Zagrebačkog mačevalačkog kluba (ZAMAK; 1935. – 1945.) i konačno Akademskog mačevalačkog kluba MLADOST (1947. – do svoje smrti, 1985.). Sudjelovao je na Olimpijskim igrama u Berlinu 1936. godine.

Od 1950. do 1968. Vlatko Mažuranić je stalni trener i učitelj AMK Mladost u Zagrebu. Godine 1968. do 1970. podučava mačevaoce u Salzburgu (Austrija). Vrativši se u Zagreb nastavio je svoj plodonosni rad u AMK Mladost do svojeg umirovljenja, 30. lipnja 1984.Od godine njegove smrti pa sve do danas organizira se godišnji memorijalni turnir u mačevanju "Vladimir Mažuranić".
**Kelpi** (lat. **Laminariales**) su red velikih smeđih algi, koje žive u podvodnim "šumama" u plitkim dijelovima oceana.

Organizmi zahtjevaju vodu bogatu hranjivim tvarima, na temperaturi između 6 i 14 °C. Poznati su po velikoj brzini rasta; rodovi *Macrocystis* i *Nereocystis* mogu narasti i do 50 centimetara dnevno, pa dosegnu konačnu veličinu od 30 do 80 metara.

Morfologija
-----------

Kod većine kelpa talus se sastoji od listolikih struktura, koje se šire sa "stabljike". Sustav malih korijenčića omogućuje kelpu da se pričvrsti za oceansku podlogu. Američke vrste, kao što je *Nereocystis lueteana*, sadrže mjehuriće ispunjene zrakom (pneumatociste), koji se nalaze na početku listova blizu stabljike. Oni uspravljaju stabljiku kelpa prema površini.

Rast i razmnožavanje
--------------------

Kelp počinje rasti u podnožju meristema, gdje se listovi i stabljika sastaju. Rast može biti ograničen djelovanjem ježinaca. Životni ciklus kelpa uključuje stadije diploidnog sporofita i haploidnog gametofita. Haploidna faza počinje kada zreli organizam otpusti velik broj spora, koje klijaju, pa postanu muški ili ženski gametofit. Iz spolnog razmnožavanja proizlazi stadij diploidnog sporofita, koji se razvija u zrelu jedinku.

Zaštita
-------

Čovjek može dosta utjecati na degradaciju šuma kelpa. Prekomjerni ribolov u ekosustavima u blizini obale dovodi do prevelikog porasta populacija biljojednih životinja. To lako može dovesti do toga da šuma kelpa postane gola zemlja s vrlo malim brojem živih vrsta. Osim prekomjernog lova, velike prijetnje staništima ovih algi su zagađenje vode, skupljanje kelpa, klimatske promjene i invazivne vrste.

Galerija
--------

* Ecklonia cava*Ecklonia cava*
* Saccharina latissima, Laminaria digitata i Laminaria hyperborea*Saccharina latissima*, *Laminaria digitata* i *Laminaria hyperborea*
* Saccharina latissima*Saccharina latissima*
* Macrocystis pyrifera*Macrocystis pyrifera*
* Laminaria hyperborea*Laminaria hyperborea*

Izvori
------

1. ↑  Migula, W. (1909). *Kryptogamen-Flora von Deutschland, Deutsch-Österreich und der Schweiz. Band II. Algen. 2. Teil. Rhodophyceae, Phaeophyceae, Characeae*. Gera: Verlag Friedriech von Zezschwitz. str. i-iv, 1–382, 122 (41 col.) pls.
2. ↑  Thomas, D. 2002. *Seaweeds.* The Natural History Museum, London, p. 15. ISBN 0-565-09175-1
3. ↑  Sala, E. C.F. Bourdouresque and M. Harmelin-Vivien. 1998. Fishing, trophic cascades, and the structure of algal assemblages: evaluation of an old but untested paradigm. *Oikos* 82: 425-439.
4. ↑  Steneck, R.S. M.H. Graham, B.J. Bourque, D. Corbett, J.M. Erlandson, J.A. Estes and M.J. Tegner. 2002. Kelp forest ecosystems: biodiversity, stability, resilience and future. Environmental Conservation 29: 436-459.

Vanjske poveznice
-----------------

***Kelp*** na Wikimedijinoj ostavi

Wikivrste ima informacije vezane uz:
***Laminariales***
Koordinate: 42° 13′ 60" SGŠ, 21° 39′ 54" IGD

**Lojane** (mak. *Lojane*) je naselje u Republici Makedoniji, u severnom delu države. Lojane pripada opštini Lipkovo.

Prirodni uslovi
---------------

Lojane je smešteno u krajnje severnom delu Republike Makedonije, na samo 2 km južno od srpsko-makedonske granice. Od najbližeg većeg grada, Kumanova, naselje je udaljeno 20 km severozapadno.

Naselje Lojane je u zapadnom delu istorijske oblasti Žegligovo. Naselje je položeno u istočnom podnožju Skopske Crne Gore, dok se ka istoku pruža polje. Nadmorska visina naselja je približno 440 metara.

Mesna klima je kontinentalna.

Istorija
--------

Stanovništvo
------------

Lojane je prema poslednjem popisu iz 2002. godine imalo 2.682 stanovnika. 

Pretežno stanovništvo u naselju su Albanci (99%).

Većinska veroispovest je islam.

Vidi još
--------

* Opština Lipkovo

Izvori
------

* Popis u Makedoniji 2002. - Knjiga 10.

Spoljašnje veze
---------------

* Zvanična stranica opštine Lipkovo Arhivirano 2009-06-16 na Wayback Machine-u

  

  


| p • r • uNaseljena mesta opštine Lipkovo |
| --- |
| **Lipkovo** • 
Alaševce •
Belanovce •
Vaksince •
Vištica •
Glažnja •
Gošince •
Dumanovce •
Zlokućane •
Izvor •
Lojane •
Matejić •
Nikuštak •
Opaje •
Orizari •
Otlja •
Rinkovce •
Ropalce •
Runica •
Slupčane •
Straža •
Strima |  |
**Ljubljanski drveni kotač** je najstariji drveni kotač s osovinom na svijetu. Otkriven je 2002. prilikom provedbe projekta uzorkovanja drveta na lokaciji Stare gmajne pri Vrhniki, koji je vodio dr. Anton Veluščak (Slovenska akademija znanosti i umjetnosti). U jednom od drenažnih jarkova nalazila su se, uz brojne nalaze, dva drvena čamca i ostaci drvenog kotača, koji je bio zbog prethodnog produbljivanja jarka vrlo oštećen. Na mjestu nalaza jarak je proširen te je otkrivena i osovina, zbog koje se smatra da je kotač pripadao kolicima na dva kotača. Kotač je sastavljen od dvije jasenove ploče spojene hrastovim klinovima, a na sredini se nalazi pravokutno otvorenje (što pokazuje da se kotač okretao zajedno s osovinom). Promjer kotača iznosi 72 cm, a debljina 5 cm, dok je osovina bila duljine 124 cm. Kotač je datiran pomoću stratigrafskih podataka, dendrokronoloških istraživanja i ugljikom-14 (laboratorij VERA u Beču). Dobivena starost iznosi 5150 godina. Krajem 2008. kotač je odnesen u konzervatorsku radionicu Römisch-Germanisches Zentralmuseuma u Mainzu, gdje je provedena konzervacija melaminskom metodom. Po završetku konzervacije, 18. prosinca 2012. kotač je vraćen u Mestni muzej u Ljubljani.. 

Ljubljanski drveni kotač je prkosio tisućljećima, jer je ležao u mokrom dnu Ljubljanskog barja, gdje su još 1875. otkrivene sojenice, koje su danas dio UNESCO-ove Svjetske baštine, kao dio prapovijesnog naselja sojenica oko Alpa. Arheolozi su na tom mjestu pronašli preko 1000 sojenica, koje su se nalazile u koritu rijeke Ig, blizu mjesta Ig. Sojenice su otprilike bile veličine 3.5 x 7 metara, a međusobno su bile odvojene od 2 do 3 metra. Istraživanja su pokazala da su se sojenice popravljale svake godine, a gradnja novih sojenica je bila svakih 10 do 20 godina. .

Slična kolica na dva drvena kotača s osovinom su pronađena u Švicarskoj i jugozapadnoj Njemačkoj, a Ljubljanski drveni kotač je najveći i najstariji. Slična vrsta kolica su se skoro istovremeno pojavila i u Mezopotamiji.

Izvori
------

1. ↑  Gasser, Aleksander: "World's Oldest Wheel Found in Slovenia"  Arhivirano 2012-07-14 na Wayback Machine-u, March 2003, Government Communication Office of the Republic of Slovenia
2. ↑   Arhivirano 2013-10-03 na Wayback Machine-u "Virtual exhibition: Wheel with an axle", City Museum of Ljubljana, 17 June 2013
3. ↑   www.arheologija.hr, 2013.

***Ljubljanski drveni kotač*** na Wikimedijinoj ostavi
Konrad II na srednjovjekovnoj ilustraciji.
**Konrad II** (12. februar 1074 – 27. jul 1101) bio je srednjovjekovni kralj Njemačke iz Salijske dinastije, koji je vladao od 1087. do 1098. te Italije od 1093. do 1098. Rodio se u opatiji Hersfeld kao drugi sin rimsko-njemačkog cara Heinricha IV i carice Berte od Savoje. Njegov stariji brat Heinrich je umro kao beba u augustu 1071. te je Konrad tako postao prijestonasljednik. Svog oca je slijedio na putu za Canossu, a poslije je ostao u Italiji gdje ga je obrazovao nadbiskup Tedald od Milana. Za očeve vladavine je 1087. izabran za kralja Njemačke i službeno okrunjen 30. maja iste godine. Šest godina kasnije je u Italiji od strane milanskog nadbiskupa Anselma III okrunjen za kralja Italije.

Za vrijeme boravka u Italiji je došao pod uticaj grofice Matilde od Toskane kao i pomajke Evpraksije Kijevske, zahvaljujući čemu je u sporu o investituri stao na stranu papa i okrenuo se protiv vlastitog oca. Godine 1095. je došao na crkveni Koncil u Piacenzi gdje je pred papom Urbanom II i drugim velikodostojnicima potvrdio Evpraksijine optužbe kako mu je otac bio pripadnik heretičke sekte nikolaita, priređivao orgije na dvoru uključujući crnu misu na Evpraksijinom golom tijelu, te mu čak nudio da opći sa vlastitom pomajkom. Urban ga je nakon toga proglasio papskim *stratorom*, uredio brak sa normanskom princezom Constance od Sicilije, kćeri grofa Rogera I. Heinrich IV je na to reagirao tako što je u aprilu 1098. sazvao carsku skupštinu (Reichstag) u Mainzu. Ona je formalno oduzela Konradu sve titule i za nasljednika proglasila mlađeg brata Heinricha V. Konrad, koji izvan Italije nije mogao uticati na politička zbivanja, umro je u Firenci tri godine kasnije.

Izvori
------



|  |
| --- |
| Konrad II od Italije **Salijska dinastija** **Rođen/a:** 1074  **Umro/la:** 1101 |
| Njemačka kraljevska porodica |
| Kraljevske titule |
| Prethodi: **Gottfried IV**  |  **vojvoda Donje Lotaringije** 1076–1087 | Slijedi: **Godfrey V**  |
| Prethodi:**Heinrich IV** | **njemački kralj (formalno kralj Rimljana)**1087–1098 | Slijedi:**Heinrich V** |
| **kralj Italije**1093–1098 |
**Fijeroga** (tal. *Figaròla di Dragogna*) je naselje od 27 stanovnika u sjevernoj Istri u sastavu općine Kopar, Republika Slovenija.

Geografija
----------

Iz Paunjana, prema jugu, cesta silazi u dolinu i dolazi do puta koji ide uzduž desnog toka Dragonje, koji ide od sela Dragonja do Babiča (*Babiči*), spojivši se na cestu koja ide bilom brda Savrinije. Na pola puta ove ceste iz Paunjana, na koti od 313 m n/v nalazi se poljoprivredno selo Fijeroga (Figaròla).

Tipično istarsko zbijeno naselje od kamenih kuća nalazi se na vrhu flišnog brda koji se stere u prvcu sjever-jug, nad dolinom Male Dragonje ili Pinjovac. Ispod brda s istočne i zapadne strane udoline su dvaju potoka Ledeka i Bèverca (čije me dolazi od istrovenetskog bèver (piti). Istočno od Fijeroge nalazi se slično brdo na čijem vrhu je selo Diliči. Na terasastim plodnim njivama koje se nalaze na sve tri strane brda vide se vinogradi okruženi vočnjacima i nasadima ulika, dok su strmije padine obrasle šumom. Sa vrha se pruža pogled na lijepu dolinu Dragonje i na Labor, na suprotnoj strani Pinjevca. Jugozapadno se nalazi Koštabona, a južno. preko granice, nalaze se sela Brdo i Brič.

Etimologija
-----------

Fijeroga je naziv koji pobuđuje zanimanje jer se jezičnim promjenama (u slov. i hrv. jeziku) ne može to ime izvesti iz tal.istarskog naziva Figarola. Na istrovenetskom dijalektu *fije* znači kčerke (tal. *figlie*) a *roga* može načiti ili stijenu ili utvrdu (tal. *rocca*) što bi značilo kćerke stijene ili kćerke utvrde, a obzirom da se radi o dva paralelna brda na kojima se nalaze naselja (vjerojatno u prošlosti utvrđena) to bi ime odgovaralo tim činjenicama.

Opet talijansko, tj. Istrovenetsko ime Figaròla dolazi od riječi "ficus" - smokva (koje ovdje ima u izobilju), tal.: *fico*, istroven.: *figo.* Kako je to deminutini oblik u prevodu bi značilo Smikvica.

Povijest
--------

Staro selo je kralj Konrad II 1028. donirao akvilejskim patrijarsima. Ovi su pak, vjerojatno u XIII st. feudalcima iz Devina (Duinati) koji su tada posjedovali i Momjan. 

1488 glavni vikar Kopra Capodistria daje, u otsutnosti biskupa Giacoma Valaressa, desetinu feuda Fijeroga Francescu, od pokojnog Ottonello de Vida.

Niti Fijeroga nije bila pošteđena od raznih konflikata u Istri pa tako 1615, za Uskočkog rata, Figarola je spaljena, a njeni stanovnici poubijani.

Stanovništvo
------------

Prema popisu stanovništva iz 2010. Fijeroga je imala 27 stanovnika, a prema podacima Statističkog ureda Slovenije, 2020. je imala 20 stanovnika.

Izvori
------

* Alberi, Dario, *Istria, storia, arte, cultura*; Lint Editoriale Trieste
* Tretjak, Donatella; Fachin, Niki, *Istra: Cres: Lošinj: zgodovina in kultura 50 istrskih občin*; Bruno Fachin Trst
* Pucer, Alberto, *Propotovanje po slovenski Istri*. Libris Koper
* Longyika, Primož; et al, Potepanja 4, Slovenska in hrvaška Istra; As-press Ljubljana
**Ljubo Vučković** (1915 — 1976), učesnik Narodnooslobodilačke borbe, general-pukovnik JNA i narodni heroj Jugoslavije. U periodu od 29. 4. 1955. do 16. 6. 1961. godine obavljao je funkciju načelnika Generalštaba Jugoslovenske narodne armije.

Biografija
----------

Rođen je 22. 1. 1915. godine u selu Ljubotinju, kod Cetinja. Osnovnu školu je završio u rodnom selu, a gimnaziju u Cetinju i Beogradu. Završio je Nižu školu vojne akademije u Beogradu, i kao oficir službovao u Mostaru.

U Aprilskom ratu, kao komandir čete, borio se na skadarskom frontu. Posle kapitulacije Kraljevine Jugoslavije, zarobili su ga Italijani, ali je uspeo da pobegne iz zatvora. Posle povratka u Mostar, uhapsile su ga ustaše, ali je i njima uspeo da pobegne.

U Narodnooslobodilačkoj borbi učestvuje od 13. 7. 1941. godine. Već u septembru je primljen u članstvo Komunističke partije Jugoslavije, i postavljen za vršioca dužnosti komandanta Lovćenskog partizanskog odreda. Juna 1942. godine, postavljen je za komandanta Prvog bataljona Četvrte crnogorske udarne brigade, sa kojom je učestvovao u velikoj diverziji na železničkoj pruzi Sarajevo-Mostar, jula iste godine. Prilikom drugog napada na Kupres, sa svojim bataljonom probio se i izbio na drugu stranu grada. Za junaštvo ispoljeno u borbi za grad, pismeno je pohvaljen od strane Vrhovnog komandanta NOP i DVJ Josipa Broza Tita.

Kao komandant Druge dalmatinske udarne brigade, uspešno je forsirao Neretvu i Drinu. Tokom bitke na Neretvi, njegova brigada je bila zadužena za obezbeđivanje srušenog mosta, prilikom prelaska glavnine partizanskih snaga i za razbijanje četnika na levoj obali reke Neretve.

Borbe na Gornjim i Donjim Barama tokom Pete ofanzive bile su najteže koje je vodila Druga dalmatinska brigada i spadaju u red najtežih borbi Glavne operativne grupe Vrhovnog štaba. Iako ranjen, Vučković je uspešno komandovao brigadom. U jesen 1943. godine, kao komandant Četvrte crnogorske udarne brigade, istako se tokom borbi za Kolašin.

Kao komandant Druge proleterske divizije učestvovao je u silovitom prodoru proleterskih brigada u Srbiju. Septembra 1944. postavljen je za komandanta 13. srpskog korpusa NOVJ i učestvovao u borbama za oslobođenje Srbije. Kraj Drugog svetskog rata, koji je započeo kao komandir čete, zatekao ga je na funkciji načelnika štaba Druge armije JA.

U periodu od 1946. do 1948. godine, bio je na školovanju, u Vojnoj akademiji „Vorošilov" u Moskvi. Posle povratka iz Sovjetskog Saveza, bio je na raznim funkcijama u Generalštabu Jugoslovenske narodne armije - načelnik Više vojne akademije i načelnik Generalštaba, od 29. 4. 1955. do 16. 6. 1961. godine. Bio je i član Saveta narodne odbrane i predsednik Saveznog odbora Saveza rezervnih vojnih starešina Jugoslavije.

Umro je 7. 7. 1976. godine i sahranjen je u Aleji zaslužnih građana na Novom groblju u Beogradu.

Nosilac je Partizanske spomenice 1941. i drugih visokih jugoslovenskih odlikovanja. Ordenom narodnog heroja odlikovan je 20. 12. 1951. godine.

Literatura
----------

* **Vojna enciklopedija** (knjiga deseta), Beograd 1975. godina
* **Narodni heroji Jugoslavije**. „Mladost", Beograd 1975. godina.
**Four Tops** je američki vokalni kvartet, čiji je repertoar uključivao doo-wop, jazz, soul, R&B, disco, hard rock i evergrine. Osnovan je u Detroitu pod imenom **The Four Aims**, od strane Levija Stubbsa (rođaka Jackieja Wilsona i brata Joea Stubbsa iz grupe The Falcons), te Abdula "Dukea" Fakira, Renaldoa "Obieja" Bensona i Lawrence Paytona , a zajedno su nastupali preko četiri decenije, od 1953. do 1997. 

Smatraju se jednim od izvođača koji su stvorili tzv. Motown zvuk 1960-ih, zajedno sa *The Miracles*, *The Marvelettes*, *Martha and the Vandellas*, *The Temptations* i *The Supremes*. Među njima su se *Four Tops* isticali po tome što im je glavni pjevač Stubbs bio bariton u vrijeme kads je kod drugih bendova glavni pjevač bio tenor. Imali su plodnu suradnju sa kompozitorsko-producentskim timom Holland-Dozier-Holland, kome su izveli dva hita na vrhu liste Billboard Hot 100: "I Can't Help Myself (Sugar Pie Honey Bunch)" i "Reach Out I'll Be There". Nakon što su Holland-Dozier-Holland napustili Motown 1967. godine, Four Tops su surađivali s nizom producenata, prije svega sa Frankom Wilsonom. Kada je Motown napustio Detroit 1972. godine i preselio se u Los Angeles,, **Tops** su ostali i radili za ABC Records, stvarajući hitove do kasnih 1970-ih. Od 1980-ih su *Four Tops* snimali za Motown, Casablanca Records i Arista Records. Danas, sa izizetkom *Indestructible* (koji drži Sony Music Entertainment), prava na njihov cijeli katalog iza 1963. drži Universal Music Group .

Promjenu u sastavu je izazvala smrt Lawrencea Paytona 20. juna 1997. Bend je ispočetka nastavio kao trio pod imenom *The Tops*, prije nego što je Theo Peoples (bivši član The Temptations) postao novi četvrti član. Peoples je konačno postao glavni pjevač nakon što je Stubbsa pogodio moždani udar 2000. godine, a njegovo mjesto preuzeo Ronnie McNeir. 1. jula 2005. je Benson umro od raka pluća a zamijenio ga je Paytonov sin Roquel Payton. Levi Stubbs je umro 17. oktobra 2008. Fakir, McNeir, Payton i Harold "Spike" Bonhart, koji je zamijenio Peoplesa 2011, još uvijek nastupaju kao *Four Tops*. Fakir je danas jedini preživjeli član iz originalnog sastava.

Izvori
------

1. ↑  Obituary: Levi Stubbs, *The Guardian*, October 17 2008

Vanjske veze
------------

* Vocal Group Hall of Fame page on the Four Tops Arhivirano 2007-03-11 na Wayback Machine-u
* Levi Stubbs/The Four Tops interview by Pete Lewis, 'Blues & Soul' October 1992 (republished November 2008)
* History of Rock article
* The Four Tops na MySpaceu
* The Four Tops - diskografija na MusicBrainz
* Four Tops, The Ed Sullivan Show
* Ronnie McNeir 2012 Interview at Soulinterviews.com. Arhivirano 2012-07-02 na Wayback Machine-u
**George Kaumualiʻi** [Kaumualii] (o. 1778. - 26. svibnja 1824. Honolulu, Oahu) bio je havajski poglavica, zadnji kralj Kauaija i Niihaua.

Biografija
----------

### Rođenje, obitelj i brakovi

Kaumualiʻi je rođen oko 1778. godine. 

Njegova je majka bila kraljica vladarica Kamakahelei, a otac mu je bio Kāʻeokūlani, regent Mauija i Molokaija, preko kojeg je bio unuk kralja Kekaulikea, dok je preko majke bio unuk poglavice Kaumeheiwe.

Oženio je svoju polusestru, koja se zvala Kawalu. Njegova druga supruga bila mu je nećakinja, Kaʻapuwai Kapuaʻamoku. Na kraju je oženio Elizabeth Kaʻahumanu, udovicu kralja Kamehamehe I. Velikog.

Njegov je sin od nepoznate žene bio princ Humehume. S drugom je ženom imao sina Aarona Kealiʻiahonuija i kćer Kinoiki Kekaulike I.

Bio je djed Harriet Kawahinekipi Kaumualiʻi i kraljice Kapiolani.

### Ujedinjenje

Kralj Kamehameha I. osvajao je havajske otoke i stvorio kraljevinu Havaji.

Budući da Kaumualiʻi nije htio da njegovi podanici pate, sklopio je mir s Kamehamehom i postao mu vazal. 

Bio je prisutan na pogrebu kraljice Keōpūolani.

Bio je vrlo popularan među svojim podanicima zbog svoje dobrote. Bio je zgodan i sposoban vladar te su mnogi žalili kad je umro u svibnju 1824. godine u Honoluluu na otoku Oahuu. 

Njegovo je tijelo prenijeto na otok Maui.

Izvori
------

* "King Kaumualii Profile"


|  |  |
| --- | --- |
|  | U Wikimedijinoj ostavi ima još materijala vezanih za: **Kaumualiʻi** |
**Kalocsa** (hrvatskosrpski: *Kalača*, njemački: *Kollotschau*, slovački: *Koloca*) je grad na jugu
Mađarske od 16,136 stanovnika, koji administrativno podpada pod Županiju Bács-Kiskun.

Geografske karakteristike
-------------------------

Kalocsa leži na lijevoj obali Dunava, udaljena 142 km južno od Budimpešte.

Historija
---------

Kalocsa je postala biskupija još za vladavine prvog ugarskog kralja - sv. Stefana. Već u 11. vijeku uzdignuta je u rang nadbiskupije i bila je vrlo prosperitetni srednjovjekovni grad sve dok je nisu orobile Osmanlije. Ponovno se oporavila tokom 19. vijeka, ovaj put kao centar agrarnog kraja i 
prehrambene industrije.

Kalocsa je vjerojatno najbogatiji grad što se tiče folklora u Mađarskoj; gotovo svaki predmet iz Kalocse, od nošnje do veza eksplozija je boja i čudesnog dizajna.

Oba muzeja - folklorne umjetnosti i Károly Visky, posvećena su lokalnom folkloru. Grad je poznat po vezenim motivima, koje vezu žene i prodaju širom svijeta.

U Kalocsi je rođen Nicolas Schöffer, pionir kinetičke skulpture. Njegova rodna kuća pretvorena je u muzej, a na glavnom trgu koči se njegov 26-metarski kinetički svjetleći toranj.

Pored svega Kalocsa je poznata i po paprici, koja neobično dobro uspjeva zbog obilja sunca.

Pobratimski gradovi
-------------------

* Rumunjska, Cristuru Secuiesc
* Njemačka, Kirchheim unter Teck
* Danska, Karup
* Španjolska, Totana
* Palestinska samouprava, Bethlehem
* Kina, Shenzhen

Izvori
------

1. 1 2 3 4  „Hungary: Bács-Kiskun" (engleski). City population. Pristupljeno 29. 04. 2016.
2. 1 2 3 4 5 6  „*Kalocsa*" (engleski). Encyclopædia Britannica. Pristupljeno 28. 04. 2016.

Vanjske veze
------------

***Kalocsa*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Službene stranice kalocse* (`hu`)