recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
***Joan of Lorraine*** (sh. *Ivana Lotaringijska*) je kazališni komad američkog književnika Maxwella Andersona, premijerno prikazan na Broadwayu 1946. godine. Predstavlja dramu u drami, odnosno prikazuje grupu glumaca kako pripremaju i izvode predstavu posvećenu životu francuske nacionalne heroine Ivane Orleanske; radnja prikazuje spor između glavne glumice Mary Grey i režisera Jimmyja Mastersa kako se Ivanin lik treba prikazati. U originalnoj postavi je lik Ivane i Mary Grey tumačila Ingrid Bergman, a uz nju su također nastupili ugledni glumci Joseph Wiseman i Sam Wanamaker; za svoj nastup je Bergman dobila nagradu Tony.

*Joan of Lorraine* je dvije godine kasnije poslužila kao predložak za *Joan of Arc* u kome je također naslovnu ulogu tumačila Ingrid Bergman. U filmu, međutim, nije postojao okvirni zaplet sa glumcima koji pripremaju predstavu, nego je Andersonov tekst iskorišten kao podloga za konvencionalni biografski film.

Vanjske veze
------------

* *Joan of Lorraine* na Internet Broadway Database
* *Joan of Arc* na sajtu IMDb
*Za ostala značenja, vidi John Brown's Body (razvrstavanje).*
***John Brown's Body***, također poznata i kao ***John Brown's Song*** je američka marševska pjesma posvećena znamenitom abolicionističkom vođi Johnu Brownu. Nastala je 1850-ih kao crkvena himna pod naslovom *My Brother Will You Meet Me*; odnosno kao melodija koju se pjevalo prilikom službi na otvorenom i kojoj se improvizirao tekst. Melodija je prvi put zabilježena 1858. godine, a tekst posvećen Johnu Brownu se prvi put koristio 1. maja 1861. među bostonskim dobrovoljcima koji su se prijavili boriti za Uniju u građanskom ratu.

Nekoliko mjeseci kasnije u časopisu *The Atlantic Monthly* je objavljen tekst koji će poslužiti za mnogo poznatiju i popularniju verziju poznatu kao *The Battle Hymn of the Republic*. U drugom svjetskom ratu su američki padobranci stvorili vlastitu crnohumornu verziju poznatu kao *Blood on the Risers*.

Vanjske veze
------------

* Example version of "John Brown's Body" Arhivirano 2006-04-10 na Wayback Machine-u (MIDI)
* Sheet music for "John Brown's Song", from Project Gutenberg
* John Brown's Body and Battle Hymn of the Republic
***Junak našeg doba*** (rus.  *Geroй našego vremeni*) je roman Mihaila Jurjeviča Ljermontova, napisan 1839. godine. Nastao je u doba romantizma, ali poseduje važne elemente psihološkog realizma, pa je stoga smatran prvim psihološkim romanom ruske književnosti.

Osnovni opis
------------

Radnja je smeštena u četvrtu deceniju 19. veka na Kavkazu. Reč je o romantičarskom romanu koji se bavi pitanjem tzv. „suvišnog čoveka", bajronovskog junaka, prikazanog kroz lik mladog oficira Grigorija Aleksandroviča Pečorina.

Struktura romana
----------------

Narativna struktura romana je kompleksna i nije hronološki organizovana. Roman se sastoji iz pet zasebnih celina, kratkih priča ispirčanih iz različitih perspektiva, koje su koncentrisane oko glavnog lika. To su: *Bela*, *Maksim Maksimič*, *Taman*, *Kneginjica Meri* i *Fatalist*.

Reč je o revolucionarnom književnom delu koje je specifičnom strukturom, hronološkim eksperimentima i inventivnim načinom pripovedanja izvršilo veliki uticaj na tokove ruske književnosti.

Glavni junak
------------

Pečorin je jedan od prvih ambivalentnih likova ruske književnosti, a karakterišu ga i snažna individualnost, melanholija, cinizam i nihilizam. On je razočarani ruski aristokrata i čovek koji ne veruje ni u šta pa se nekažnjeno se igra ljubavlju žena i poverenjem muškaraca. Njegova sreća je privremena, a ništa ga ne može trajno zadovoljiti, niti umiriti. On se impulsivno upušta u opasne avanture, rizikuje sopstveni život i uništava žene kojima je stalo do njega. Iako je sposoban da oseća, on to ne ume da pokaže. Pečorin je hrabar i odlučan, ali su njegova energija i potencijal uzalud potrošeni, pa on gine u dvoboju.

Vidi još
--------

* Romantizam

Spoljašnje veze
---------------

* Junak našeg doba eKnjiga na Projektu Gutenberg
* Junak našeg doba u originalu
**Anton Szandor LaVey** (Chicago, 11. travnja 1930. - San Francisco, 29. listopada 1997.), američki pisac, okultist i osnivač Sotonističke crkve.

Rodio se u Chicagu, a korijene je vukao iz nekoliko europskih zemalja, kao što su Francuska, Elzas, Njemačka, Rusija i Rumunjska.

Sa 18 godina napušta školu, no kasnije je kratko vrijeme studirao. Radio je u cirkusu, kao čistač kaveza, pomoćnik mađioničara, a kasnije radi kao fotograf za policiju. Tu se kratko zadržao, uznemiren nasiljem kojem je svjedočio. Nakon toga počinje svirati klavir po noćnim klubovima. Navodno je imao i vezu s Marilyn Monroe, no za to nema dokaza. Rano se oženio i dobio svoju prvu kćer, Karlu. Ženio se više puta. Zvan je "*Crni Papa*", a sljedbenike je privlačio zabavama.

Strašno se zanimao za okultno, no odbacio je bijelu magiju i dostupnu okultnu literaturu. Počeo je predavati okultno petkom navečer za dva dolara po osobi tjedno. Jedan novinar mu je dao ideju da bi organizirana crkva dala puno više novaca i pobudila interes javnosti. Nadahnut tim sugestijama, LaVey okuplja sljedbenike i na Valpurginu noć 1966. brije glavu, osniva spomenutu organizaciju i proglašava 1966. "prvom godinom Sotonina doba".

Na vrhuncu moći Crkva ima 25,000 sljedbenika. Zadovoljan postignutim, LaVey se baca na pisanje i ostvarivanje svojih spisateljskih ambicija. Godine 1969. objavljuje ključno djelo za sve sotoniste, knjigu pod imenom "Sotonistička Biblija". Snima i album "Sotonska misa". Odbacuje crne mise kao zastarjeli oblik štovanja. Prihvaća demona kao prirodnu silu, a svakog onog tko je sputan inhibicijama i ne zadovoljava svoje potrebe, prema njemu, treba prokleti.

Crkva svoj ponovni uzlet doživljava 1980-ih, ali Lavey više nije bio aktivni član. Predao je svoje ovlasti svojim potomcima. Umro je u bolnici sv. Marije 29. listopada 1997. u 67. godini od plućnog edema. Obitelj je tjedan dana krila smrt, rekavši da je umro na jutro Noći vještica. Kremiran je, a pepeo je kasnije razdijeljen nasljednicima. Priređen mu je posebni sotonistički sprovod.

***Anton LaVey*** na Wikimedijinoj ostavi


|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 19917109
* LCCN: no95008617
* ISNI: 0000 0001 2277 2341
* GND: 11926305X
* SUDOC: 148511171
* BNF: cb145315929 (podaci)
* BIBSYS: 90936389
* MusicBrainz: 29ebcfcc-139f-4c24-b29c-797297e1283e
* NLA: 35286937
* NKC: xx0009248
* BNE: XX4769171
* CONOR.SI: 315754339

 |
**Antun Nemčić Gostovinski** (Edde, Mađarska, 14. siječnja 1813. - Križevci, 5. rujna 1849.), hrvatski književnik

Studirao je pravo i filozofiju u Zagrebu, bio sudac u Novom Marofu i bilježnik Križevačke županije. Bio je pristaša narodnog preporoda, a pod pseudonimom A. N. Gostovinski pisao je pjesme, "putositnice", a okušao se i kao romanopisac i komediograf. Po stilu je romantičar, a pjesništvo mu je budničarsko i domoljubno. Za života je dospio objaviti samo knjigu putopisne proze "Putositnice", koja je nastala tako što je pisac, nesretno zaljubljen, išao u Italiju tražeći zaborav. Nemčić je pisao pjesme koje imaju domoljubni uzlet ali ne odskaču od srodne lirike u hrvatskomu preporodu. Ostavio je i komediju "Kvas bez kruha, ili tko će biti veliki sudac". Umalo je poginuo kao jedan od glavnih aktera krvave restauracije 1845. Umro je od kolere u trideset i sedmoj godini. Porijeklom iz plemićke obitelji Nemčića-Gostovinskih. Veći dio života je živio u gradovima Ludbreg i Koprivnica. U Koprivnici je sačuvana njegova kuća sa spomen pločom, a u selu Starigrad kraj Koprivnice obilježena je i klijet gdje je u vinogradu napisao svoje najznačajnije djelo "Putositnice". U Koprivnici jedna osnovna škola nosi njegovo ime.

Spomenik Antunu Nemčiću u Križevcima
**Djela**:

* "Kvas bez kruha" ili "Tko će biti veliki sudac"
* "Putositnice"
* "Udes ljudski"


|  |  |
| --- | --- |
| WikicitatWikicitat | **Wikicitat: Antun Nemčić** |

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 15876000
* LCCN: n2001030324
* ISNI: 0000 0001 1599 7251
* GND: 130372617
* SUDOC: 059195924
* NKC: js2015889435
* CONOR.SI: 50754147

 |
**Antun Bratosaljić Sasin** (oko 1518./1525. – ? 1595.) je bio hrvatski renesansni književnik iz Dubrovnika. Pisao je prigodne i pokladne pjesme, komedije, spjevove i drame. Bio je pučanin.

Najveći je dio života živio u Stonu, gdje je bio pisar u solani, kancelar, učitelj, justicijar, sudac.

Književni uzor mu je bio Marin Držić.
Napisao je mnoge komedije koje su poslije bile izgubljene. Preostale "obiluju kratkim lakunama". Napisao je tri drame: *Malahna komedija od pira, Filide i Flora* (potonje dvije su pastirske igre), zatim spjev Razboji od Turaka, nekoliko prigodnica, od kojih se ističu prigodnice *Drugi san*  i *U pohvalu pjesnika dubrovačkijeh*, u kojima je nabrojao sve važne hrvatske književnike iz Dubrovnika. To je bio najveći do onda katalog hrvatske književnosti.

Autor je nadgrobnica *Antun Sassi u smrt gospodina Dživa Simova Bunića, svoga draga prijatelja, U smrt istoga, Antun Sassi u smrt Marina Držića, Žalos ljuvenice u smrt Pava Torellite*, maskerata (pokladnih pjesama) *Mužika od crevljara, Vrtari, tamašna pjesan, Robinjica, Robovi, Mrčari, Vrtari II, Od ljubavi poklisari, Drvoševi redovnici* te narativne pjesme *Mrnarica, San, Drugi san, U pohvalu pjesnika dubrovačkijeh* i *U slavu i hvalu lijepijeh od grada gospoja*.

Izvori
------

* Milovan Tatarin: Rekonstrukcija drame Filide Antuna Sasina, Građa za povijest književnosti hrvatske, knjiga 37
* Skripte FFZG Arhivirano 2007-06-12 na Wayback Machine-u Starija hrvatska književnost - renesansa

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 84104429
* ISNI: 0000 0001 1772 6834
* GND: 1140498282
* BNF: cb10254340k (podaci)
* NKC: jn20040526008
* NSK: 000008748

 |
**Arthur Golden** (Chattannooga, 1956.-) je američki pisac, najpoznatiji po bestseler-romanu *Memoirs of a Geisha*.

Golden, odrastao u porodici Ochs-Sulzberger (poznatoj po tome što kontrolira *New York Times*) je na Harvardu diplomirao historiju, a kasnije Univerzitetu Columbia magistrirao japansku historiju te naučio mandarinski kineski. Neko je vrijeme radio u Pekingu i Japanu.

U Japanu je napravio seriju intervjua sa znamenitom gejšom Mineko Iwasaki, koji su poslije poslužili kao podloga za roman Memoari jedne gejše. Iwasaki ga kasnije tužila zbog klevete, tvrdeći da je lik temeljen na njoj pogrešno prikazao kao prostituku, ali je slučaj zaključen sudskom nagodbom.

Golden trenutno živi u Brooklineu u državi Massachusetts.


|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 84008163
* LCCN: n97110065
* ISNI: 0000 0001 1073 4102
* GND: 120428946
* SUDOC: 057649782
* BNF: cb13502700v (podaci)
* NDL: 00765501
* NKC: jn20000400788
* CiNii: DA11871175

 |
**Baldo Melkov Glavić** (Šipanska Luka, 30. studenog 1841. - Šipanska Luka, 8. srpnja 1910.), hrvatski svećenik i sakupljač narodnih pjesama. Skupio je 709 epskih i lirskih pjesama te ih popratio podacima o kazivačima. Dio je objavio u zbirkama Narodne pjesme (I–II, 1889–97), a osamdesetak pjesama uvršteno je u antologije Hrvatske narodne pjesme (I–X, 1896–1942) Matice hrvatske, kojoj je poklonio građu. Spjevao je veliku pjesmu *Remeta* koju je tiskao Antun Scholz u svesku "Tri pjesme" u Zagrebu 1904. godine. Zbornik Balda Glavića sadrži više od 100 000 stihova, a pjesme su skupljane u razdoblju od 1865. do 1885. godine. Zapisao je po kazivanju pučanke Anice Begin rođene Kalafato 1885. dugačak nerimovani ep o majkovskom hajduku Mići Papi koji je ubio i opljačkao bogatog Konavljanina Vida smještenog u Slanome, te izbjegao pravdi.

Završio je teologiju u Zadru te bio župnik na Mljetu i Korčuli, profesor sjemeništa u Dubrovniku. Zapisivao je pjesme na Šipanu, Mljetu, Korčuli i u Dubrovniku.

Izvori
------

1. ↑  www.enciklopedija.hr, "Glavić, Baldo Melkov", pristupljeno 31. prosinca 2014.
2. ↑  mjesec.ffzg.hr, "Knjižnice Filozofskog fakulteta", pristupljeno 31. prosinca 2014.
3. ↑  www.matica.hr, "Narodne pjesme iz Luke na Šipanu", pristupljeno 31. prosinca 2014.

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 305478431
* GND: 1264937504
* NKC: js2015895437

 |
*Za ostala značenja, vidi Beau Brummell (razvrstavanje).*
Beau Brummell na minijaturnom portretu.
**George Bryan *Beau* Brummell** (7. jun 1778 - 30. mart 1840) je bio britanski oficir, kriketaš i diplomat, poznat kao svojevrsna društvena ikona Britanije u tzv. regentskoj eri, odnosno kao estetski arbitar koji je imao značajan uticaj na razvoj mode i standardnog muškog odijela u zapadnom svijetu. Iako je imao solidno obrazovanje, nije se mogao pohvaliti nijednim značajnim dostignućem; to je nadoknađivao ličnim šarmom zahvaljujući kome je stekao niz bogatih i uticajnih prijatelja, uključujući regenta i budućeg kralja Georgea IV. Raskid prijateljstva s Georgeom, ali i kockarski i drugi dugovi su ga natjerali da napusti Britaniju i preseli se u Francusku gdje će provesti ostatak života i umrijeti u siromaštvu od posljedica sifilisa. Njegov život i karakter, koji se često navodi kao arhetip dendija, je kasnije postao predmetom brojnih književnih djela i filmova.


***Beau Brummell*** na Wikimedijinoj ostavi

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 74649992
* LCCN: n50040823
* ISNI: 0000 0000 8155 3504
* GND: 118821393
* SELIBR: 374048
* SUDOC: 027946509
* BNF: cb119880055 (podaci)
* NDL: 00620431
* NKC: jn20000700245
* BNE: XX5432866
* CiNii: DA08557707

 |
Portret Benita Péreza Galdósa, naslikao J. Sorolla godine 1894.
**Benito Pérez Galdós** (10.5. 1843 – 4.1. 1920) bio je španski realistički romanopisac. Mnogi ga smatraju najvećim španskim književnikom iza Cervantesa, odnosno najvećim piscem realističkih romana. Rođen je u Las Palmas de Gran Canaria na Kanarima, a u dobi od 20 godina se preselio Madrid gdje je proveo veći dio života. U Španiji su najpopularnija njegova rana djela: *Episodios nacionales* (46 toma). Van Španije su popularnija njegova kasnija djela skupljena u zbirku *Novelas españolas contemporáneas*.

Vanjske veze
------------

***Benito Pérez Galdós*** na Wikimedijinoj ostavi

* The Pérez Galdós Editions Project
* Benito Pérez Galdós na sajtu IMDb
* Djela čiji je autor Benito Pérez Galdós na Projektu Gutenberg
* Galdós site, Biblioteca Virtual Miguel de Cervantes
* Muzej Kuće Galdos.

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 71395987
* LCCN: n79058843
* ISNI: 0000 0001 2138 6297
* GND: 118641573
* SELIBR: 197207
* SUDOC: 02706493X
* BNF: cb119191297 (podaci)
* BIBSYS: 90172248
* ULAN: 500038990
* NLA: 35416818
* NDL: 00472641
* NKC: jn19981002058
* BNE: XX1014802
* CiNii: DA0330654X
* CONOR.SI: 20414819
* NSK: 000064015

 |
**Bessie Emery Head** (1937-1986) je bocvanska spisateljica. Rođena je u Pietermaritzburgu u Južnoj Africi kao dijete bogate bjelkinje i crnog sluge u doba kada su međurasni odnosi bili zabranjeni u Južnoj Africi. Majka joj je navodno bila duševno bolesna, ali detalji nisu poznati. 

Bessie Head je prvo bila nastavnica, a potom novinarka u časopisu Drum 1950-ih i 1960-ih. 1964. je zbog sudjelovanja u panafrikanskim krugovima postala metom progona južnoafričkih vlasti i utočište pronašla u Bocvani.

Umrla je 1986. od hepatitisa, u doba kada je tek bila priznata kao književnik.

Bibliografija
-------------

* *When Rain Clouds Gather* (1968)
* *Maru* (1971)
* *A Question of Power* (1974)
* *Looking for a Rain God* (1977)
* *The Collector of Treasures and Other Botswana Village Tales* (1977)
* Serowe: Village of the Rain Wind (1981)
* *A Bewitched Crossroad* (1984)
* *A Woman Alone: Autobiographical Writings* (1990)
* *A Gesture of Belonging: Letters from Bessie Head, 1965-1979* (1991)
* *The Cardinals* (1993)

Vanjske veze
------------

* Bessie Head Heritage
**Brazilski orah** (latinski: *Bertholletia excelsa*) je južnoamerička biljka iz porodice Lecythidaceae, koja raste samoniklo u tropskim šumama sliva Amazone; Brazila, Perua, Bolivije, Kolumbije i Ekvadora

Karakteristike
--------------

Po njemu je naročito znana brazilska država Pará, u kojoj se zove *Castanha do paará*, a uzgaja se kao jedan od glavnih izvoznih artikala.

Stablo naraste visoko i preko 49 metara, sa krošnjom širokom 30 metara i deblom dijametra 2-3 metra 
Ima jajaste listove i i cvjetove od bijele do oker boje.

Daje kuglaste plodove dijametra od 5 do 10 cm, koji imaju od 8 do 24 sjemenki raspoređenih kao kriške naranče. Ti su orašćići bogati proteinima, dijetalnim vlaknima,tiaminom, selenom, bakrom i magnezijem, pa se jedu sirovi ili blanširani.

Farmaceutska industrija puno koristi ulje Brazilskog oraha za proizvodnju šampona, sapuna, [[regeneracija|regeneratora za kosu i krema za njegu kože.

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5 6   „*Brazil nut*" (engleski). Encyclopaedia Britannica. Pristupljeno 28.09.2023.
2. ↑   „*Brazilski orašac*" (hrvatski). Hrvatska enciklopedija LZMK. Pristupljeno 28.09.2023.

Vanjske veze
------------

***Brazilski orah*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Brazil nut* ()
Hivzija Hasandedić (Jablanica, 1. juli 1915 – Mostar, 19. oktobar 2003) je bio poliglot, sakupljač historijske i rukopisne građe, arhivist, historičar, literata, muzeolog, geneolog, teolog i profesor. Na temelju brojnih domaćih historijskih izvora na orijentalnim jezicima (kao na primjer: sudsko-notarske, matične, zemljišne knjige, sudske presude, popise), dokumenata iz dubrovačkog arhiva (Acta Turcarum), radova srpskih historičara (SANU) i druge građe obrađivao je cjelukupnu muslimansku baštinu u Hercegovini. Njegove obrade su podrazumijevale i izučavanje narodnog predanja, razgovor sa ljudima vezanim za baštinu i lokalnim poznavaocima ostavštine.

Biografija
----------

Osnovnu školu završio je u Seonici 1927. Gazi Husrev-begovu medresu u Sarajevu 1935 godine a potom i Višu islamsku šerijatsko-teološku akademiju u Sarajevu. Od 1940 do 1945 godine radio je u Mostaru kao vjeroučitelj Građanske škole, od 1945 do 1954 godine u statističkom uredu Oblasnog narodnog odbora, a od 1954 do odlaska u penziju 1976 godine u Arhivu Hercegovine. Objavio je više radova iz islamistike i historije. Za svoj naučni i istraživački rad promoviran je u počasnog doktora nauka na Univerzitetu "Džemal Bijedić" u Mostaru.

Bibliografija
-------------

* Katalog arapskih, turskih i perzijskih rukopisa Arhiva Hercegovine ( Arhiv Hercegovine, Mostar 1977, 330 str.)
* Spomenici kulture turskog doba u Mostaru ( Islamski Kulturni Centar Mostar, Mostar 2008, 252 str.)
* Muslimanska baština u Istočnoj Hercegovini (El-Kalem, Sarajevo 1990. 352 str.)
* Muslimanska baština Bošnjaka u Južnoj i srednjoj Hercegovini
* Mostarski Vakifi i njihovi vakufi
* Vodič kroz fondove Arhiva Hercegovine (Koautor)
* Regesta franjevačkog samostana u Mostaru (Koautor)
* Sidžil blagajskog kadije: 1728.-1732. godine, regesta (Islamski Kulturni Centar Mostar, Mostar 2009, 213 str.)
* Genealoška istraživanja : Porijeklo i status, istaknuti pojedinci nekih muslimanskih porodica u Hercegovini (Islamski Kulturni Centar Mostar, Mostar 2009. 190 str.)

Vanjski linkovi
---------------

* Most, časopis za obrazovanje, nauku i kulturu: Velikan baštine.

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 64295111
* LCCN: n84001032
* ISNI: 0000 0000 8389 0467
* SUDOC: 189352418
* BNF: cb150687735 (podaci)
* NKC: js20201091601

 |
Za ostala značenja, vidi Diokle.
**Diokle** (grč. Διοκλῆς, oko 240. pne. – oko 180. pne.) bio je helenistički grčki matematičar i geometričar.

Život i rad
-----------

Premda se o Dioklovom životu ne zna gotovo ništa, poznato je ipak da je bio savremenik Apolonija iz Perge i da vrhunac njegovog stvaralaštva pada negde pred kraj 3. veka pne. i u početak 2. veka pne.

Diokle se smatra prvom osobom koja je dokazala fokalno svojstvo parabole. Njegovo se ime vezuje za geometrijsku krivu koja je poznata kao Diklova cisoida, koju je on upotrebio da bi rešio problem udvajanja kocke. Na tu krivu aludira Proklo u svom komentaru uz Euklida, a Dioklu je pripisuje Gemin već početkom 1. veka nove ere.

Fragmenti jednog Dioklovog dela pod nazivom *O vrelim ogledalima* (Περὶ πύριων) sačuvali su se u Evtokijevom komentaru uz Arhimedov spis *O sferi i cilindru*. S istorijske tačke gledišta, delo *O vrelim ogledalima* izvršilo je snažan uticaj na arapske matematičare, posebno na al-Haythama, naučnika iz 11. veka koji je delovao u Kairu, a koji je u Evropi poznat kao "Alhazen". Taj spis sadrži dvanaest teza koje se dokazuju konusnim presecima. U jednom sačuvanom fragmentu nalaze se 7. i 8. teza, odnosno rešenje problema podele sfere jednom ravni, tako da dva opsega koja nastaju budu u datoj razmeri. Deset teza nudi rešenje za udvajanje kocke, što je ekvivalentno rešavanju određene kubne funkcije. U jednom drugom fragmentu nalaze se 11. i 12, teza, koja koriste cisoidu da bi se rešio problem pronalaženja dve srednje proporcije između dve magnitude. S obzirom da ovaj spis pokriva širi raspon tema od vrelih ogledala, možda se radilo o kompilaciji tri manja Dioklova traktata.

Izvori
------

* Heath, Sir Thomas, *A History of Greek Mathematics* (2 vols.) Dover Publications, Inc. (1980), Oxford (1921) ISBN 0-486-24073-8
* G. J. Toomer, "Diocles On Burning Mirrors", *Sources in the History of Mathematics and the Physical Sciences* 1 (New York, 1976).
* O'Connor, John J.; Robertson, Edmund F. „Diocles of Carystus". *MacTutor History of Mathematics archive*.  ()

| * p
* r
* u
Grčka matematika |
| --- |
| Matematičari | Anaksagora • Antemije • Arhit • Aristej Stariji • Aristarh • Apolonije • Arhimed • Boecije • Kleomed • Demokrit • Diokle • Diofant • Dinostrat • Eratosten • Euklid • Eudoks • Heron • Hiparh • Hipija • Hipokrat • Hipatija • Hipsikle • Menelaj • Nikomah • Nikomed • Nikotel • Papos • Persej • Filolaj • Filon • Porfirije • Posidonije • Proklo • Ptolemej • Pitagora • Simplicije sa Sicilije • Sosigen • Tales • Teetet • Teano • Teodor iz Sirene • Teodosije • Teon iz Aleksandrije • Teon iz Smirne • Timarid • Ksenokrat • Zenon iz Eleje • Zenon iz Sidona • Zenodor |
| Traktati | Almagest • Arhimedov Palimpsest • Aritmetika • Konike • Elementi |
| Centri | Atinska akademija • Aleksandrijska biblioteka • Sirena |
| Pod uticajem | Mezopotamska matematika  • Egipatska matematika |
| Uticala na | Matematika srednjovekovne Evrope • Islamska matematika • Indijska matematika |
**Slaganje brzina** se u relativističkoj fizici vrši na drugačiji način nego u klasičnoj. Formula za slaganje brzina u klasičnoj mehanici je {\displaystyle v\_{r}=v+u}.

Relativistička teorija
----------------------

Na primer, kada dva voza se kreću jednakim brzinama od 100 km/h jedan prema drugome relativna brzina je 200 km/h. Ako bi se ta dva voza kretala brzinom približno jednakom *c*, njihova relativna brzina nije 2c, kako govori klasična mehanika, već približno *c*, jer je brzina svetlosti ista za posmatrače iz svih inercijalnih referentnih sistema, prema Ajnštajnovom postulatu. Naravno, brzina pomenuta u formulaciji postulata ne mora biti brzina same svetlosti, već brzina tela koje se kreće brzinom približnoj brzini svetlosti. Nesuglasica sa praktičnim primerom objašnjava se zakonom slaganja brzina izmenjenim u odnosu na klasični, koji je samo granični slučaj relativističkog, i važi za brzine mnogo manje od brzine svetlosti, poput onih iz prvog primera. Naime, relativna brzina u prvom slučaju nije egzaktno 200 km/h, već odstupa za jako malu vrednost, koja se praktično ne može izmeriti.

Formula
-------

Za razliku od jednostavne aditivne metode {\displaystyle v\_{r}=v+u}, koja sledi iz Galilejevih transformacija, iz Lorencovih transformacija se dobija nešto složeniji zakon sabiranja brzina:

{\displaystyle v\_{r}={v+u \over 1+(vu/c^{2})}.}
Može se primetiti da kada je {\displaystyle v} ili {\displaystyle u} jedanako {\displaystyle c} onda je i {\displaystyle v\_{r}=c},što je u skladu sa Ajnštajnovim postulatom. S druge strane za {\displaystyle v,u<<c} ovaj zakon postaje aposkrimativno ekvivalentan onom dobijenom iz Galilejevih transformacija.

U vektorskom obliku se relativistički zakon slaganja brzina se zapisuje na sledeći način:

{\displaystyle \,{\vec {v}}\_{r}={{\vec {v}}+{\vec {u}}\_{||}+{\sqrt {1-v^{2}}}\,{\vec {u}}\_{\perp } \over 1+{\vec {v}}\cdot {\vec {u}}}}
**DTV Partizan Kreka** je društvo za tjelesno vaspitanje u Kreki. Bio je mjesto okupljanja mladih iz Tuzle i Kreke. Bio je rasadnik mladih sportaša. Bilo je sportskih i drugih zabavnih sadržaja, okupljalište mladih, mjesto za druženje, natjecanja, treninge i dr. Zahvaljujući tome krečanski sport je bio na visokoj razini, kako na u BiH, tako i u cijeloj SFRJ tijekom šezdesetih i sedamdesetih godina 20. stoljeća. Vježbala se gimnastiku, mali nogomet, stolni tenis, rukomet, košarku, odbojku, streljaštvo, atletiku. Prvi susret sa športom mnogima je bio baš u ovom društvu. Rat je onemogućio normalan rad. Općina nije vratila objekta u stanje kakav je bio do "izuzimanja za ratne potrebe". Naredbom općinskog organa obrane iz 1995.g. izvršeno je izuzimanje zgrade u te svrhe, uz obvezu njegovog vraćanja u prijašnje stanje nakon korištenja. Prošlo je i dvadeset godina od rata i ništa se nije promijenilo na bolje. Ostao je jedini objekt koji nije obnovljen. Igralište je zapušteno, sve je zaraslo, zgrada je postala odlagalištem smeća i danas je u ruševnom stanju.
**Fahrudin Radončić** (Berane 24. maja 1957.) je bosanskohercegovački političar i novinar, poznat kao utemeljitelj lista "Dnevni Avaz".

Profesionalni novinar i urednik od 1978. godine. Od 1983. do 1988. godine, profesionalno se bavio društveno-političkim radom. Od 1990. godine, radio kao novinar i analitičar – komentator sedmičnika "Danas". Iste godine objavio je knjigu „10.000 dana robije" o kršenju ljudskih prava.

Izdavačku kompaniju "Avaz", najveći novinski sistem u BiH, osnovao 20. oktobra 1991. godine u Sarajevu. 

Rat je proveo u Sarajevu. Sedmičnik "Bošnjački avaz" pokrenuo je 15. septembra 1993. godine, u Sarajevu, a 2. oktobra 1995. godine počeo je izdavati "Dnevni Avaz" koji je danas najtiražniji i najcitiraniji dnevni list u BiH, čiji je bio glavni urednik i direktor.

Investitor i graditelj 

2000. na čelu kompanije "Avaz", sagradio je sadašnji objekt "Addiko banka" u Sarajevu

2004. izgrađen je hotel "Radon Plaza"

2008. sagrađen je "Avaz Twist Tower", najviša zgrada na Balkanu 

2012. Radončić je završio izgradnju velikog poslovnog centra u Tuzli

2007. Dobitnik najvećeg Javnog priznanja za doprinos izgradnji Kantona Sarajevo

Političko djelovanje 

2009. Osnivač Saveza za bolju budućnost BiH.

Od 2012. do 2014. je bio ministar sigurnosti BiH. 

Trenutno je delegat u Domu naroda Parlamentarne skupštine BiH. 

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 44716876
* LCCN: nr92025440
* ISNI: 0000 0000 5152 5860
* NKC: js2014843707

 |
Portret Louisa Blanca kojega je izradio Étienne Carjat
**Louis Jean Joseph Charles Blanc** (Madrid, 29. listopada 1811. – Cannes, 6. prosinca 1882.) je bio francuski političar, novinar i povjesničar, jedan od glavnih sudionika Revolucije 1848. godine. Po uvjerenju socijalist, Blanc se zalagao za "pravo na rad" i organiziranje ljudi kako bi se pomoglo nezaposlenima i siromašnima.

Nakon Revolucije 1848. Blanc je postao član Privremene vlade i počeo zagovarati radnička prava i osnivanje nacionalnih tvornica koje bi inicijalno bile financirane od strane države, ali bi eventualno prešle u ruke samih radnika. Njegovo advociranje je ultimativno propalo, a on sam je, našavši se između radikalnih zahtjeva radnika i Nacionalne garde, bio prisiljen otiću u egzil. Otišao je u Britaniju, gdje se posvetio pisanju, a u Francusku se vratio nakon završetka Fracusko-pruskog rata i bio zastupnik u Narodnoj skupštini. Iako osobno nije podržao Parišku komunu, uspješno se založio za dodjeljivanje amnestije komunarima.

Posljednje godine života obilježene su mu bolešću i smrću supruge. Louis Blanc je umro u Cannesu, 6. prosinca 1882. godine. Pokopan je na pariškom groblju *Père Lachaise* uz državne počasti. Iako Blanc nije uspio organizirati tvornice za radnike za svoje političke karijere, njegove su ideje imale značajan utjecaj na razvoj socijalizma u Francuskoj.


|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 68925694
* LCCN: n83197410
* ISNI: 0000 0001 2137 9476
* GND: 118663704
* SUDOC: 026730952
* BNF: cb11892228z (podaci)
* BIBSYS: 98060153
* NLA: 35019260
* NKC: skuk0000122
* BNE: XX1206114
* CiNii: DA01138105
* CONOR.SI: 211017059
* NSK: 000103142

 |
**Nata de los Caballeros** je okrug (distrikt) od 23,558 stanovnika i grad od 6.003 stanovnika na zapadu Paname u provinciji Coclé.

Geografske karakteristike
-------------------------

Nata de los Caballeros se nalazi na trasi Panameričkog autoputa, udaljen 175 km zapadno od glavnog grada Ciudad Panamá
 i svega 10 km od grada Aguadulce.

Historija
---------

U taj kraj prvi je došao španjolski konkvistador *Gonzalo de Badajoz* 1515. nakon što je dobio puno zlata od indijanskog cacique *Parísa*, htio je još pa je napao njegovo naselje, ali se nakon poraza povukao.

Nakon njega u to se naselje 1516. zaputio tadašnji pomoćnik Pedra Arias De Ávile - *Gaspar de Espinosa*, kog je novi cacique *Natá*, dobro primio, zbog tog je Pedro De Ávila odlučio da je to mjesto odlično za daljnju ekspanziju. Tako je novo naselje - Natá osnovano u maju 1522. ubrzo je izraslo u vjerski i administrativni centar velikog kraja, sve do granice sa Veraguasom.

I sam car Karlo V shvatio je važnost Nate za daljnju kolonizaciju Panamske prevlake, pa se po njegovoj naredbi u Natu doselilo 100 španjolskih vitezova (caballeros) zbog tog se odtad grad zove - *Natá de los Caballeros*.

Za kolonijalnih vremena bio je poznat kao žitnica carstva.

Privreda
--------

Nata de los Caballeros je danas trgovački centar poljoprivrednog kraja, poznatog po povrću (luk, paradajz).

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5  „*Superficie, población y densidad de población...*" (španjolski). Instituto Nacional de Estadística. Pristupljeno 16.2.2023.
2. 1 2 3 4 5  „*Nata District in Panama*" (engleski). City population. Pristupljeno 16.2.2023.
3. 1 2  „*Ciudad de Nata de los Caballeros*" (španjolski). EcuRed. Pristupljeno 16.2.2023.
4. 1 2 3 4  „*Historia*" (španjolski). Municipio de Natá. Arhivirano iz originala na datum 2017-09-09. Pristupljeno 16.2.2023.

Vanjske veze
------------

***Nata de los Caballeros*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Municipio de Natá* (službene stranice) ()
Povelja kralja Tvrtka iz 1381.
**Moštre** (u srednjovjekovnim izvorima: Moištri) su arheološki najslabije istraženo područje srednjovjekovne visočke doline.

Najviše znamo iz dokumenata koji su opstali. O visokom učilištu u Moštru govore četiri historijska spisa potekla upravo od protivnika Crkve bosanske. U Moštrima se nalazila kuća krstjana, gdje je Crkva Bosanska obavljala svoje javne poslove i imala visoko učilište bosanske vjerske organizacije. U Moštrima se i povremeno nalazio banski i kraljevski dvor odakle su pisane povelje. Tako je 1323. godine ban Stjepan izdao povelju knezu Vukoslavu, a kasnije i kralj Tvrtko I 1381. izdaje povelju Hrvoju Vukčiću.

Porijeklo imena
---------------

Ime Moštre izvorno potiče od latinske riječi *magister , tri, m*, koja je kroz historiju pojmovno održavala čitav niz različitih sadržina (npr. najviši, učitelj, upravitelj). Riječ je nastala kombinacijom *magis* (više, veće ili velik) + - ter.

Hiža
----

U drugoj polovici dvadesetih godina 14 vijeka se spominje u krstjanskoj hiži u Moištri (Moštre), koja je nazvana imenom njezina starješine, gosta Radoslava. Budući da se tu na okupu našla "sva crkva", djed vjerovatno nije imao stalnog boravišta iz kojeg bi vodio crkvene poslove, nego je dužnosti obavljao iz neke od krstjanskih hiža, kao što je bila hiža gosta Radoslava u Moištri.

Povezano
--------

* Visoko u srednjem vijeku
* Mile
* Visoki
* Arheološki lokalitet Donje Moštre

Literatura
----------

* Anđelić, Pavao (1984) (Srpskohrvatski), *Doba stare bosanske države, Visoko i okolina kroz historiju 1, Visoko 1984, 101-309, lat.*, Skupština Općine Visoko

Vanjski linkovi
---------------

* Antičko naselje uz Zimošnicu u Moštrima kod Visokog
*Za ostala značenja, vidi KVN (razvrstavanje).*
Ruski predsjednik Vladimir Putin u publici za vrijeme javnog snimanja emisije *KVN* 2004. godine.
**Klub šaljivih i domišljatih** (rus. *Клуб весёлых и находчивых*), poznatiji po skraćenici **KVN**, je ruska humoristička televizijska igra koja se emitira od 1986. do danas. U njoj se sudionici, organizirani u timove, najčešće sastavljenih od strane studenata određenih fakulteta, natječu u davanju šaljivih odgovora na "ozbiljna" pitanja, odnosno igraju humorističke skečeve. U svom originalnom obliku se počela prikazivati 8. novembra 1961. godine na Prvom programu tadašnje sovjetske Centralne televizije; s obzirom da se emisija prikazivala uživo, sklonost sudionika da se šale na račun tadašnjeg sovjetskog režima je izazvala njegovo neprijateljstvo koje će kulminirati skidanjem sa programa 1972. godine. KVN se u eter vratio tek 1986. godine u doba Perestrojke, te je vrlo brzo stekao popularnost; zahvaljujući njoj je preživio ne samo raspad SSSR, nego se proširio i na zemlje izvan SSSR, prije svega Izrael gdje postoje brojni klubovi KVN entuzijasta.
**Biljana Kovačević-Vučo** (Beograd, 21. maj 1952 — 20. april 2010) je bila srpska pravnica, borac za ljudska prava u Srbiji.

Biografija
----------

Diplomirala je na Pravnom fakultetu u Beogradu. Položila je pravosudni ispit 1978. godine, a zatim radila kao pravni savetnik u Privrednom sudu u Beogradu (1978 — 1988), a zatim kao viši saradnik u krivičnom i građanskom odeljenju Vrhovnog suda Srbije (1988 — 1996). Od 1996. godine radila je kao advokat u Beogradu, u advokatskoj kancelariji specijalizovanoj za krivično pravo i slučajeve kršenja ljudskih prava.

Učestvovala je u osnivanju više nevladinih organizacija u Beogradu: Saveta za ljudska prava Centra za antiratnu akciju u Beogradu, Helsinškog odbora za ljudska prava u Srbiji, Jugoslovenske akcije NVO i nezavisnog sindikata „Nezavisnost". Bila je članica Radne grupe za budućnost bivše Republike Jugoslavije, a u Centru za tranziciju ka demokratiji bila je predsednica Izvršnog odbora. Jedan je osnivača Komiteta pravnika za ljudska prava – YUCOM (nekadašnji Jugoslovenski komitet pravnika za ljudska prava) gde je bila predsednica od 1997.

Umrla je 20. aprila 2010. u Beogradu, od sepse. Sahranjena je 23. aprila na Novom groblju u Beogradu.

Vanjske veze
------------

***Biljana Kovačević-Vučo*** na Wikimedijinoj ostavi

* Biljana Kovačević-Vučo in memoriam[*mrtav link*]

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 261774658
* LCCN: n98033759
* ISNI: 0000 0003 8168 2439
* GND: 1025855604

 |
**Lovro Kuhar**, poznat pod pseudonimom **Prežihov Voranc** (1893 - 1950) je bio slovenački pisac, aktivista komunističke – marksističke provinijencije. Borac za socijalnu pravdu i jednakost.

U književnosti je realista, slikar koruških prilika.

Biografija
----------

Rodio se u selu Kotlje, 10. avgusta 1893. U ranoj mladosti bio je poljoprivrednik, a bavio se i tesarskim poslovima. Kasnije je radio kao fizički radnik u fabrikama u Trstu i Gorici. 

Po izbijanju Prvog svjetskog rata 1914. godine mobilisan je u austrougarsku vojsku. 1916. godine dezertira u Italiju. 

U razdoblju između dva svjetska rata bavi se političkim radom. Član je KPJ i politički instruktor u više evropskih zemalja. Širi markstističku ideologiju među radnicima, ukazujući na buržoaziju - bogate, kao osnovni uzrok obespravljenosti i siromaštva radnika, učeći da kapitalisti ne kupuju radnikov rad, već radnu snagu amotrizujući je oskudnim nadnicama samo onoliko koliki je donji prag egzistencijalnog minimuma. 

Godine 1934. izabran je u CK KPJ (Centralni komitet komunističke partije Jugoslavije). Sudjelovao je kao delegat KPJ na Sedmom kongresu Kominterne. U jesen 1939. godine se ilegalno vraća u Sloveniju - Kraljevina Jugoslavija. 

NOB – i , tačnije Osvobodilnoj fronti pristupa 1941.g. Njemačke okupacione snage su ga uhapsile kao ilegalaca 1943. godine i deportovale u koncentracione logore u Zahsenhauzenu i Mauthauzenu. Poslije oslobođenja, u slobodnoj FNRJ – i bio je savezni narodni poslanik.

Umro je u Mariboru, 18. februara 1950.

Dela
----

Pisao je romane, novele, eseje, priče, memoare, putopise. U svome književnom radu kao i u životu uopšte bavio se socijalnim temama dosljedan svojoj pravdoljubivosti i realističkom prilazu.

### Romani

* *Požganica* (1939.)
* *Doberdob* (1940.)
* *Jamnica* (1945.)

### Novele

* *Samonikli* (1940.)


### Ostali radovi

* *Boj na požiralniku* (1935.)
* *Ljubezen na odru*
* *Pot na klop*
* *Prvi spopad, Odpustki in Samorasniki*
* *Vodnjak*
**Nenad Brixy** (Varaždinske Toplice, 4. svibnja 1924. - Zagreb, 17. kolovoza 1984.), hrvatski novinar, romanopisac, komediograf, pokretač i urednik mnogih časopisa. Njegov najpoznatiji doprinos kulturi je uređivanje i prevođenje stripa Alan Ford koji je na prostoru bivše Jugoslavije postao popularniji nego u samoj Italiji.

Životopis
---------

Osnovnu školu i gimnaziju pohađao je u Varaždinu, Ekonomsko-komercijalnu visoku školu upisao je u Zagrebu, ali je nakon dva semestra prekinuo studije i posvetio se novinarstvu.

Uređuje Varaždinske vijesti (1945.-1947.), riječki Novi list (1947.-1954.), zagrebački Narodni list (1955.), Globus (1956.).

Glavni je i odgovorni urednik Plavog vjesnika (1960.-1967.), te glavni i odgovorni urednik odjela zabavnih sadržaja u Vjesniku (1967.-1974.).

Zbog srčane bolesti morao se 1973. povući u invalidsku mirovinu. Od 1945. objavljuje novele, crtice, humoreske i putopise.

Pisao je komedije i radio-drame, najčešće suvremene tematike s mjestom zbivanja u Zagrebu. Pod pseudonimom Timothy Tatcher objavio je više humorističkih i kriminalističkih romana, od kojih su neki ekranizirani. Romani I tako dalje i Sve ili ništa prevedeni su na češki. Najuspješniji mu je roman Mrtvacima ulaz zabranjen koji je doživio desetak izdanja, preveden je na pet jezika, a prema njemu su snimljena i dva igrana filma.

Djela
-----

* 1951. Rame uz rame (knjiga reportaža)
* 1956. I tako dalje (roman o izgradnji prigradskih naselja)
* 1960. Mrtvacima ulaz zabranjen
* 1964. Hollywood protiv mene
* 1965. Sve ili nešto (roman o prodoru televizije)
* 1975. Tri i pol mrtvaca
* 1976. Potraži me u pijesku
* 1976. Rupa u čelu
* 1976. Vampir u taksiju
* 1976. Noge uvis
* 1976. Plati pa ostavi
* 1976. Pokal za utopljenika
* 1976. Gola i mrtva
* 1976. Važno je (u)biti prvi
* 1976. Sljedeća, molim
* 1976. Sve ili nešto
* 1979. Noćne igre
* 1980. Zagrebačka veza
* 1982. Bijela loptica
* 1982. Dobra stara gangsterska vremena
* 1983. Tajna crvenog salona
* 1984. Leš na klupi

**Radiokomedije**

* 1964. Miran život
* 1977. Anketa

Vanjske veze
------------

* *Nenad Brixy* na sajtu IMDb

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 241352472
* ISNI: 0000 0003 9831 0631
* NKC: xx0019219

 |
Prevod v latinščino Abu Mašarjevega dela *O velikih konjunkcijah* (*De Magnis Coniunctionibus*, Benetke 1515
**Džafar Ben Mohamed ben al-Balhi Abalači Abu Mašar** (gruzijski: ; Balh/Bagdad \* 787, Wasit, Irak † april 886) je bio perzijski astronom i filozof.

Poznat je po izuzetno dugom životnom vijeku, čiji je najveći dio proveo u Bagdadu. Mnoga njegova djela su sačuvana kao rukopis. Njegov traktat na temu astrologije *al-Madhal al-kabir* je u 13. vijeku dvaput preveden na latinski.

Njegovo astronomsko djelo *Uvod u astronomiju* (*Kitab al-madkhal ila ilm ahkam al nujum*) je oko godine 1140. preveo Herman Koroški, a taj je prijevod kasnije tiskan pod naslovom *Liber introductorius in astronomiam Albumasaris (Albumasarin) Abalachii (Alabachii)* u Augsburgu 1489. i Veneciji 1495. i 1506). Godine 1133. je drugi prijevod napravio Ivan Seviljski. U tom djelu se iznose problemi grčke filozofije, islamske astronomije i istočnjačke astrologije.

Amir Kušrav (Khusrav) tvrdi da je Abu Mašar u Benaresu (Varanasi) studirao indijsku astronomiju.

Abu Mašar je uticao na većinu andaluzijskih astronoma, koji su uticali na astrologiju. Razvio je planetarni model, koji je kasnije tumačen kao heliocentrični. Njegovo djelo o planetarni teoriji nije sačuvano, ali su njegove astronomske podatke kasnije zapisali al-Hašimi (Hashimi) i al-Biruni.

Izvori
------

1. 1 2  „Introduction to Astronomy, Containing the Eight Divided Books of Abu Ma'shar Abalachus". World Digital Library. 1506. Pristupljeno 16. 07. 2013.

***Abu Mašar*** na Wikimedijinoj ostavi


|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 17355947
* LCCN: nr90029093
* ISNI: 0000 0001 2122 4941
* GND: 11914512X
* SELIBR: 176290
* SUDOC: 060596783
* BNF: cb13010264k (podaci)
* BIBSYS: 34416
* NKC: jn20010601552
* BNE: XX826109
* CiNii: DA07652484
* NSK: 000083668

 |
Portret Adalbera na vitražu župne crkve u Liesingu
**Adalbero of Würzburga** (njemački:  ili **Sveti Adalbero**) (cca. 1010 – 6. oktobar 1090) bio je biskup Würzburga i Count grof od Lambach-Welsa.

Rodio se u Lambach an der Traunu (u današnjoj Donjoj Austriji) kao sin grofa Arnolda II od Lambacha i grofice Reginlint. Nakon studija u katedralnoj školi u Würzburgu ušao je u službu rimsko-njemačkog cara Heinricha III. Car ga je 1045. nominirao za biskupa Würzburga, odnosno nasljednika biskupa Bruna.

Na svom mjestu se Adalbero istakao nastavkom izgradnje katedralne crkve, kao i brojnim crkvenim reformama, pri čemu je pomagao redovnike iz Clunyja, Gorzea i Hirsaua. Nakon smrti cara Heinricha III je stekao ugled i zbog diplomatskih sposobnosti. Godine 1066. je vodio ceremoniju vjenčanja cara Heinricha IV sa Bertom od Savoje. Međutim, za vrijeme spora o investituri je stao na stranu pape Grgura VII, a 1077. podržao protiv-kralja Rudolfa od Rhenifeldena. Protiv biskupa su se, pak, okrenuli građani Würzburga, te ga protjerali. 1086. ga je Rudolf nakratko vratio u grad, ali je opet protjeran, te se povukao u Lambach gdje je i umro.

Godine 1883. ga je papa Lav XIII. službeno proglasio za sveca.

Vanjske veze
------------

***Adalbero od Würzburga*** na Wikimedijinoj ostavi

* Saints Online
* () Heiligenlexikon

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 28505718
* LCCN: n85128879
* ISNI: 0000 0001 1886 0234
* GND: 118646834

 |
**Agobard od Lyona** (cca. 775 - 840) bio je katolički svećenik rodom iz Španije, koji je služio kao nadbiskup Lyona u doba Karolinške renesanse. Poznat je kao autor brojnih traktata sa širokim rasponom tema, od ikonoklastičkog spora preko španskog adopcionizma do kritike karolinške kraljevske porodice. Pri tome se posebno istakao u kritici jevrejske religije, odnosno optuživao je Jevreje da su stekli neprikladno veliki politički uticaj zahvaljujući toleratnoj politici cara Louisa I Pobožnog. Dijelom zbog toga je podržao pobunu Louisevog sina Lotara I, a nakon čijeg poraza je 834. na Sinodu u Thionvilleu smijenjen s mjesta nadbiskupa i zamijenjen Amalarijem od Metza. Na mjesto nadbiskupa se vratio nakon što je Amalarije 838. optužen za herezu i svrgnut.

Vanjske veze
------------

* Jewish Encyclopedia article
* Complete works of Agobard, J.P. Migne, ed. *Patrologia Latina*, with analytical indexes
* 1605 online *Editio princeps*

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 316423047
* LCCN: n82103203
* ISNI: 0000 0003 8681 3637
* GND: 118647326
* SUDOC: 035531282
* BNF: cb13194949d (podaci)
* BIBSYS: 95005635
* NLA: 61539699
* NKC: kup19980000000639
* CiNii: DA01265113
* CONOR.SI: 22123363

 |
*Za ostale upotrebe, v. Osveta ljubavi.*

***Géminis, venganza de amor*** je španska telenovela originalno emitovana tokom 2002. i 2003. godine.

U Srbiji se tokom 2004. prikazivala na Trećem kanalu RTS-a pod naslovom ***Osveta ljubavi***.

Sinopsis
--------

Danijel Ferer je mladi preduzetnik, koji je godinama zarobljen u moru laži, pokajanja i krivice, pored žene koju ne voli ali i prema kojoj se prema njoj oseća odgovornim. U toj očajnoj situaciji, on upoznaje Klaru, veselu devojku, impulsivnu i strastvenu. Klara je totalno drugačija od svih žena koje je Danijel upoznao i možda je to bio razlog da se zaljubi u nju čim ju je ugledao. Iako je na početku mlada devojka mislila da je preduzetnik hladan i nadmen, uskoro će shvatiti da se iza tog lika krije osećajan muškarac. Klara se predaje Danielu, iako je on vezan za svoju ženu Elenu. Elena sa svoje strane, iako u stvarnosti ne voli svog muža, takođe ne želi da ga izgubi. Ona je sve više ubeđena da je Danijel kriv za smrt njenog brata i njenog oca, i spremna je da mu to naplati na bilo koji način, pretvarajući mu život u pakao. Zaslepljena besom, cak će izmisliti i navodnu trudnoću da bi zadržala muža uz sebe. Da bi dovela do kraja svoju osvetu, Elena računa na Oktavijovu pomoć, njenog ljubavnika, muškarca bez skupula ni morala, čiji je najveći interes da živi od Eleninog bogatstva. Tako će Oktavio postaviti Klari zamku, koja će joj u potpunosti promeniti zivot. Narednih pet godina, Elena provodi u zatvoru, okrivljena za trgovinu droge, zločin koji ona nije počinila. Odatle izlazi kao totalno drugačija žena od one koja je bila i mržnja je jedan od njenih glavnih oružja.

Uloge
-----

| Glumci | Likovi |
| --- | --- |
| Ana Turpin | Klara Tores |
| Manuel San Martin | Danijel Ferer |
| Isabel Serano | Elena Alonso |
| Rafael Rohas | Oktavio |
| Borha Elgea | David Padilja |
| Rafa Kastehon | Andres Lopez |
| Manuela Velasko | Beatriz Tores |
| Elisa Garzon | Nurija Lopez |
| Alfonso Valjeho | Anhel |
| Marija Luisa San Hose | Aurora |
| Paka Gabaldon | Luisa Ramos |
| Marija Kosti | Olga |
| Borha Elgea | David Padilja |
| Marija Hose Alfonso | Lurdes |
| Asunsion Balager | Marija |
| Pepe Martin | Karlos Ferer |

Eksterni linkovi
----------------

* *Géminis, venganza de amor* na sajtu IMDb
**Lucille Ricksen** (22. august 1910 – 13. mart 1925) bila je američka filmska glumica iz nijeme ere. Rođena u porodici danskih imigranata, karijeru je započela kao dijete-maneken i filmska glumica u dobi od 4 godine. S vremenom je postala poznata i glavni izvor prihoda za svoje roditelje. 1920. je postala zvijezda u humorističnom filmskom serijalu *The Adventures of Edgar Pomeroy*, a nakon njega u nekoliko prestižnih filmova, među kojima se najviše ističe *Human Wreckage* iz 1923. Ricksen je često glumila likove daleko starije od sebe. Godine 1924. je imenovana kao jedna od WAMPAS-ovih "beba zvijezda", odnosno "mladih nada" Hollywooda. Iste godine se teško razboljela za vrijeme snimanja filma *The Galloping Fish*; nakon što joj je dijagnosticirana tuberkuloza otac ju je napustio, a majka nedugo nakon toga umrla od srčanog udara. Dva tjedna kasnije je umrla u dobi od 14 godina. Mediji su njenu smrt, između ostalog, pripisali iscrpljenosti uslijed predugog i previše intenzivnog rada za jednu tako mladu osobu, odnosno proglasili primjerom djeteta-glumca koje bezdušno iskorištavaju roditelji.

Literatura
----------

* Michael G. Ankerich (2010). *Dangerous Curves atop Hollywood Heels: The Lives, Careers, and Misfortunes of 14 Hard-Luck Girls of the Silent Screen*. BearManor. ISBN 1-59393-605-2.

Izvori
------

Vanjske veze
------------

***Lucille Ricksen*** na Wikimedijinoj ostavi

* Lucille Ricksen na sajtu IMDb
* Lucille Ricksen at Young Hollywood Hall of Fame
* Lucille Ricksen at Silent Ladies & Gents
* Lucille Ricksen na Allmovieu