recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Leonardo da Vinci, *Studija draperije*, crtež, 15. st.
**Draperija** (francuski: *la draperie* = zastor; engleski: *drapery*, njemački: *Faltenwurf*, talijanski: *pannegiamento*) je tkanina složena u nabore; primjenjuje se u slikarstvu i kiparstvu u prikazima ljudske odjeće, te kao dekoracija u arhitektonskim interijerima i namještaju (zavjese prozora,vrata, niša, zidova, otara, baldahina, pozornica i dr.).

Historija
---------

Raspored nabora i masa draperije značajan je izražajni i dekorativni element u likovnim umjetnostima. Igra nabora pokorava se stilskim zakonima i prati strujanja i izmjene u razvoju umjetnosti od davnine. Tako je u umjetnosti starih naroda (egipatska umjetnost, mezopotamska umjetnost) draperija konzervativno stilizirana usporednim pravilnim i simetričnim linijama. U klasičnoj umjentosti stare Grčke, s nastojanjem za anatomskom točnošću, javljaju se nabori koji prate osnovnu građu tijela složenim prevjesima tkanine, da bi potkraj 5. vijeka pne. Grci uspjeli simulirati sitno nabrani veo koji se prijanja uz gotovo nago tijelo.

Ampir draperija spavaće sobe carice Marije Lujze u dvorcu Compiègne (1811.)
U rimskoj umjetnosti se postepeno napušta pojedinost u korist cjelovitog izražaja, da bi se u bizantskoj umjetnosti draperija svela na sustav apstraktnih linija. U srednjem vijeku draperija se udaljava od stvarnosti i ponovno stilizira, te ponegdje poprima fantastične deformacije.
Umjetnici karolinško-otonske epohe (9. i 10. vijek) prikazuju lepršavu kaligrafsku igru nabora, a francuski se kipari kasne romanike i rane gotike približavaju klasičnom prikazu. U talijanskoj rensansi je potpuno revitalizirana, da bi u baroku, gdje je umjetnik tretira krajnjom virtuoznošću, postala bitnim izražajnim sredstvom kompozicije, pokreta i gestikulacije figura, podrcrtavajući njihove karaktere i emocije (Bernini).
Od 18. vijeku draperija gubi svoje značenje, da bi se izrazito stilizirana javila potkraj 19. vijeka kao dekorativni element secesije.

Galerija slika
--------------

* Popeja Sabina, Neronova supruga, Arheološki muzej u Olimpiji (Grčka)Popeja Sabina, Neronova supruga, Arheološki muzej u Olimpiji (Grčka)
* Bamberška apokalipsa starost 1002. - 1020. Bamberška gradska biblioteka Bamberška apokalipsa starost 1002. - 1020. Bamberška gradska biblioteka
* Anglosaksonska minijatura, 11. vijekAnglosaksonska minijatura, 11. vijek
* Portre jednoga od sinova Georgea III. Joshua ReynoldsPortre jednoga od sinova Georgea III. Joshua Reynolds

Izvori
------

1. ↑  Clark, *The Nude: A Study in Ideal Form* 1956:245ff.
**Urneška drvena crkva** (norveški: *Urnes stavkirke*) je drvena crkva na farmi Ornes koja se nalazi uz fjord Lustrafjord (najdublji rukavac fjorda Sognefjord), u općini Luster (župa Sogn og Fjordane, Norveška), oko 5 km istočno od sela Hafslo. Izgrađena oko 1130. godine i vjeruje se kako je najstarija sačuvana stave crkva koja se nalazi na izvornoj lokaciji. Izgrađena je u Urnes stilu koji povezuje tradicionalno vikinško ukrašavanje životinjskim pleterskim motivima s kršćanskom arhitekturom.

Ispod nje otkriveni su temelji još dvije starije građevine, a u 17. stoljeću je njen glavni brod (arhitektura) produžen prema jugu, a dodani su krstionica (1640.), drveni kanopus iznad oltara (1665.) i propovjedaonica (1640.). Oltar s prikazom Gospe i Ivana Krstitelja je iz 1699. godine.

Ipak najzanimljiviji je njen sjeverni portal na kojemu su vikinški reljefi koji prikazuju raskošan pleter u kojemu se lav bori protiv zmije. Simboličan prizor borbe Krista protiv Sotone ili Nidhogg koji grize korijenje Igdrasila iz legende o Ragnaroku iz nordijske mitologije.

Urneška župa je ukinuta 1881. godine i od tada nije korištena za vjerske potrebe, a građevinom od tada upravlja Društvo za očuvanje norveških spomenika (*Fortidsminneforeningen*) kao muzejom.

* Urneška drvena crkva 2010.Urneška drvena crkva 2010.
* Pročelje 1990ihPročelje 1990ih
* Unutrašnjost 1890ihUnutrašnjost 1890ih
* Ukrasi sjevernog portalaUkrasi sjevernog portala
* Bareljef hodočasnika na jednom kapiteluBareljef hodočasnika na jednom kapitelu

Izvori
------

1. ↑  Michael W. Fazio, Marian Moffett i Lawrence Wodehouse, *A World History of Architecture*, 2003. McGraw-Hill Professional. str. 201. ISBN 978-0-07-141751-8.

Vanjske poveznice
-----------------

* Urnes stave church in Službena stranica Arhivirano 2005-06-28 na Wayback Machine-u style="background:#ff9090; color:black; vertical-align: middle; text-align: center; "class="table-no" | No
* Opis i fotografije Arhivirano 2007-09-30 na Wayback Machine-u

### Ostali projekti

|  |  |
| --- | --- |
|  | U Wikimedijinoj ostavi ima još materijala vezanih za: **Urneška drvena crkva** |
**Texel** (zapadnofrizijski: *Tessel*) je jedan od većih zapadnofrizijskih otoka i i općina (gemeente), koji leži na granici Waddenskog i Sjevernog mora, na sjeveru nizozemske provincije Sjeverne Holandije.

Geografija
----------

Niski pješčani otok dug je 23,7 km i širok 9,6 km, ukupne površine 161.96 km, s najvišom točkom od 15 metara. Na Texelu živi 13.546 stanovnika u 7 većih (De Cocksdorp, De Koog, De Waal, Den Burg, Den Hoorn, Oosterend, Oudeschild) i 17 manjih (Bargen, De Nes, Dijkmanshuizen, Driehuizen, Harkebuurt, 't Horntje, Midden-Eierland, Molenbuurt, Nieuweschild, Noorderbuurt, Ongeren, Oost, Spang, Spijkdorp, Tienhoven, Westermient, Zevenhuizen, Zuid-Eierland) naselja. U sastavu općine je i nenaseljeni piješčani sprud Noorderhaaks.

Historija
---------

Otok Texel dobio je status grada 1415. kada je još bio sastavljen od dva otoka, povezanih pješčanim nasipom, samog Texela na jugu i Eierlanda na sjeverozapadu. Tokom 17. vijeka pličine između ta dva otoka su pretvorene u poldere, pa se danas ne vidi gdje su spajani. Kod Texela se u ljeto 1653. odigrala posljednja pomorska bitka Prvog englesko-holandskog rata u kojoj su Holanđani pobjeđeni, pa su nakon toga 1654. bili prisiljeni potpisati mirovni ugovor u Westminsteru.

Izvori
------

1. ↑   „*Bevolkingsontwikkeling; regio per maand*" (holandski). Centraal Bureau voor de Statistiek. Pristupljeno 4. 2. 2014.
2. ↑  „*Texel Island*" (engleski). Encyclopædia Britannica. Pristupljeno 6. 2. 2014.

Vanjske veze
------------

***Texel*** na Wikimedijinoj ostavi

* Službene stranice općine (`nl`)

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* NKC: ge1138143

 |
**Cloca Maxima** je kanalizacijski sistem izgrađen u antičkom Rimu i jedna od najstarijih građevina na Rimskom forumu.

Historija i karakteristike
--------------------------

Trasa kanala (označena crvenim)
Orginalno je prokopan kao otvoreni kanal tokom 6. vijeka pne. s koritom obloženim kamenom, a zatvoren je u 3. vijeku pne. bačvastim svodom. Primarna zadaća sistema bila je odvodnja oborinskih voda s močvarnog foruma do Tibera, ali je od imperijalnih vremena služila i za odvodnju fekalija jer su tad na nju spojena velika javna kupališta i nužnici.

Njegova izgradnja, koja je započela u vrijeme kralja Lucija Tarkvinija Priska, tekla je paralelno sa uređenjem i melioracijom Rimskog foruma.

Cloaca Maxima je i danas u funkciji, jedino što je dobar dio zidova i svodova orginalno ozidan ciglom, danas saniran betonom.

Kanadski profesor Marshall McLuhan napisao je da je Cloaca Maxima jedna od najekonomičnijih investicija u historiji čovječanstva jer služi svrsi preko 2000 godina.

Izvori
------

1. 1 2 3  „*Cloaca Maxima*" (engleski). Encyclopaedia Britannica. Pristupljeno 16. 4. 2018.
2. ↑  „*Cloaca maxima*" (hrvatski). Historiopedia. Pristupljeno 16. 4. 2018.

Vanjske veze
------------

***Cloaca Maxima*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Cloaca maxima* ()
* *Cloaca maxima* ()

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 316764713
* GND: 1073930718

 |
**Urocyon**, rod od dvije ili tri vrste pravih lisica koji se smatra za jedan od najstarjih živućih rodova pravih lisica. Dvije opisane vrste su Urocyon cinereoargenteus (Schreber, 1775) ili siva lisica i Urocyon littoralis Baird, 1857 ili otočna siva lisica. Sve ove životinje žive na području Sjeverne Amerike.

Otočna siva lisica živi na otočju Channel Islands pred kalifornijskom obalom i izgleda kao patuljasti oblik sive lisice i najmanja je u Sjevernoj Americi. Težina ove lisice iznosi oko dva kilograma za odraslog mužjaka, a ženke su nešto lakše. Siva lisica Urocyon cinereoargenteus rasprostranjena je od Kanade do Venezuele i Kolumbije, sključujući dijelove Velikih ravnica (prerije), planinska područja Sjeverozapadnog SAD-a i istočnu obalu Srednje Amerike.

Treća, neopisana vrsta je cozumelska lisica, gotovo istrebljena, a živi na meksičkom otoku Cozumel. Posljednji puta viđena je 2001 godine.

* siva lisica, Urocyon cinereoargenteussiva lisica, Urocyon cinereoargenteus
* Urocyon littoralisUrocyon littoralis

Izvori
------

1. ↑  Wozencraft, W. C. (2005). "Order Carnivora". In Wilson, D. E.; Reeder, D. M. Mammal Species of the World (3rd ed.). Johns Hopkins University Press. ISBN 978-0-8018-8221-0. OCLC 62265494.
2. ↑  Cuarón, Alfredo D.; Martinez-Morales, Miguel Angel; McFadden, Katherine W.; Valenzuela, David; & Gompper, Matthew E. (2004). „The status of dwarf carnivores on Cozumel Island, Mexico". *Biodiversity and Conservation* (Springer Netherlands) **13** (2): 317–331. DOI:10.1023/B:BIOC.0000006501.80472.cc. [*mrtav link*]

***Urocyon*** na Wikimedijinoj ostavi

Wikivrste ima informacije vezane uz:
***Urocyon***
**Crnomorska flota** (ruski: *Черноморский флот*) je dio ratne mornarice Ruske Federacije, nasljednik nekadašnje sovjetske **Crnomorske flote** koja je jedno vrijeme imala ambiciju postati rival američkoj Šestoj floti na Mediteranu.

Historija
---------

Crnomorsku flotu osnovao je knez Potemkin 13. maj 1783. nakon ruske anaksije Krima 1783. Istovremeno sa osnivanjem flote, građen je i Sevastopolj, kao glavna pomorska baza te flote i brodogradilište u Nikolajevu. Osnivanje Crnomorske flote, bio je logički nastavak ruske ekspanzionističke politike prema jugu i Osmanskom carstvu, koja je započela u 18. vijeku, jer je Rusiji trebala flota sposobna da se suprostavi Osmanlijama na Crnom moru.

Crnomorska flota dokazala se već 1790. pobjedama nad Osmanlijama u Rusko-turskom ratu 1787.-1792. kao i pobjedama nad istom flotom u Prvom svjetskom ratu. Uspješno se nosila sa rumunjskom flotom na početku Drugog svjetskog rata, kao i sa gruzijskom mornaricom za vrijeme Rata u Južnoj Osetiji.

Nakon raspada Sovjetskog Saveza - Ukrajina je 1992. tražila da cjelokupna flota pripadne njoj, na što je Rusija rezultno odgovorila da flota pripada njoj. To natezanje oko flote završilo je njenom podjelom 1997.

Ruska Crnomorska flota, dovela je i do najnovije krize oko Krima početkom 2014. naime pristajanje pro-ruskog predsjednika Ukrajine Viktora Janukoviča 2010. da Rusiji produži zakup na luku u Sevastopolju do 2042. doveo je do demonstacija i njegovog rušenja, ali i ocjepljenja Krima.

Karakteristike
--------------

Podmornica u Sevastopolju
Ruska Crnomorska flota nakon podjele sa Ukrajinom ima 41 ratna broda i 2 podmornice, koje poslužuje 11 000 oficira, podoficira i mornara, uključujući i marince.

Brodovi te flote stacionirani su po Crnom i Azovskom moru, ali ih je najviše u Sevastopolju koji je ostao sinonim za tu flotu.

Izvori
------

1. 1 2 3 4  „*Black Sea Fleet*" (engleski). Encyclopædia Britannica. Pristupljeno 26. 03. 2014.

Vanjske veze
------------

***Crnomorska flota*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Black Sea Fleet* na portalu Encyclopædia Britannica ()
Bista rimskog vojskovođe Germanika za koju se pretpostavlja da su je vandalizirali kršćani
**Vandalizam** (francuski: ) je izraz kojim se u širem smislu opisuje svako oštećivanje neke, u pravilu tuđe stvari, a koje nema praktične ili materijalne motive; u užem smislu se pod time podrazumijeva oštećivanje ili nagrđivanje kulturnih objekata kao što su spomenici, grobnice, natpisi, slike i sl. Vandalizam može biti imati religijske, ideološke ili političke motive, ali i biti motiviran zadovoljstvom koji počiniteljima pruža njihova destrukcija.

Iako tragovi aktivnosti koje se mogu nazvati vandalizmom datiraju od samih početaka historije, izraz vandalizam potiče od Vandala, germanskog naroda koji je u 6. vijeku zauzeo i opljačkao Rim, a što je kod kasnijih historičara od Vandala učinilo oličenje bezobzirnih barbarskih uništavača civilizacije. Sam je izraz prvi put godine 1794. koristio Henri Grégoire, biskup od Bloisa, kako bi opisao uništavanje objekata Rimokatoličke crkve od strane francuskih revolucionara. 

Odnos prema vandalizmu u modernom svijetu je u pravilu negativan. U određenim sredinama se, pak, vandaliziranje smatra prihvatljivim kada su u pitanju simboli ideologija, režima ili svjetonazora koji se smatraju neprihvatljivima, a u nekim modernim društvima postoji i mišljenje da vandalizam predstavlja izraz "autentične" urbane i moderne kulture, odnosno da sam po sebi predstavlja umjetnost. Takav je stav posebno izražen kada su u pitanju grafiti, a kao primjer "vandala"-umjetnika se navodi Banksy. Većina država, s druge strane, vandalizam obično nastoji zabraniti zakonom, odnosno takva djela tretira kao kaznena djela ili prekršaje; pri tome se obično gleda da li se vandalizirani predmeti nalaze u javnom ili privatnom vlasništvu, odnosno kakva je njihova materijalna ili simbolična vrijednost.

V. također
----------

* Wikipedia:Vandalizam
* Damnatio memoriae
* Ikonoklazam
* Palež
* Kulturocid

***Vandalizam*** na Wikimedijinoj ostavi
Lokacija Sokokija
Zastava Zapadnih Abenaka (Sokokija)
**Sokoki** (Sokoni, Zapadni Abenaki), jedno od plemena konfederacije Abenaki izvorno nastanjeni kroz Vermont i New Hampshire do obala jezera Lake Champlain. Populacija Sokokija iznosila je u domorodačko vrijeme oko 10,000 (Sultzman). Danas njih oko 2,500 živi u blizini jezera Champlain u Vermontu i nešto u Kanadi na rezervatu Odanak uz rijeku Rivière St-François. Službeno su organizirani kao Sokoki-St. Francis Band of the Abenaki Nation.

Ime
---

Ostali nazivi po kojima su u povijesti nazivani su: Assokwekik, Ondeake, Onejagese, Sakukia, Sokokiois, Sokoquios, Sokoquis, Sokokquis, Sokoni, Sokwaki, Soquachjck i Zooquagese.

Plemena
-------

Sokokima su se priključivala razna nadvladana algonkinska plemena koja se danas smatraju dijelom naroda Abenaki, to su: Cowasuck (Cahass, Cohassiac, Coos, Coosuc, Koes), jedno od plemena iz saveza Pennacook. Glavno selo im je bilo Cowass "place of the pines" nalazilo se na rijeci Connecticut u sjevernom Vermontu; Hoosac Abenaki, porijeklom od Mahicana; Missisquoi (Mazipskoik, Misiskuoi, Missiassik, Missique, Missisco) "place of flint," sa istočne obale jezera Champlain; Schaghticoke, ovo pleme imalo je istoimeno selo čiji su stanovnici bili porijeklom od Mahicana i drugih novoengleskih plemena, a nalazilo se na rijeci Hudson sjeverno od Albanyja, New York. Squakheag (Squaeg, Squawkeag). Ovo pleme pripadalo je po svoj prilici i Pocomtucima i Nipmucima, te na kraju Sokokima. St. Francois Abenaki (Odanak, St. Francis, St. Francois du Lac), su zajednica iz Quebeca duž rijeke St-François.

Vanjske poveznice
-----------------

* Odanak Village Arhivirano 2016-03-05 na Wayback Machine-u
* St. Francis Abenaki - War of 1812 Arhivirano 2008-05-17 na Wayback Machine-u
* Saco (Not Sokoki); Amarascoggin (Not Arosaguntacook) Arhivirano 2008-04-17 na Wayback Machine-u
**Urna** je riječ latinskog porijekla koja označava posudu u obliku vaze za čuvanje pepela umrlihnakon kremiranja.

Oblik i materijal od kojih su se izrađivale urne bio je jako različit, jer su se pravile od terakote, kamena (porfir, alabaster), bronce, srebra, zlata, keramike, stakla i drugih materijala.

Historija
---------

Običaj spremanja izgorjelih ostataka umrlih u urne, postoji od brončanog preko željeznog doba do antike. Za to postoji velik broj dokaza, pronađenih urni po raznim nekropolama. Isprva su to bili relativno grubi krčazi, da bi vremenom postale vrlo fino oblikovane vaze, bogato dekorirane rafiniranim reljefima ili mali glineni sarkofazi sa figurama pokojnika na poklopcu u Etruriji.

Urne su se u antičkoj Asiriji polagale u grob, na podest od bronce ili terakote koji je najčešće imao oblik stolice. Stari Grci polagali su pepeo svojih pokojnika u specijalnu vrstu kratera -dipilonski krater. 
U Etruriji, Grčkoj i Rimu urne su se polagale u posebnim građevinama - kolumbarijima ili po katakombama.

Urne su se naročito koristile u Antičkom Rimu, jer se gotovo isključivo sve do 2. vijeka prakticirao obred kremiranja. Tako da postoje brojni primjeri urni, od onih vrlo jednostavnih oblika u staklu, do vrlo profinjenih u mramoru. Pepeo careva polagao se u urne od plemenitih metala, poput Trajanove od zlata koja je bila smještena u podnožje Trajanova stupa (nestala za barbarske provale.). 

Meksički Zapoteci su svoje keramičke urne polagali su u niše iskopane u specijalno odabranom brdu koje im je služilo za tu svrhu, sličan običaj imali su i Miskiti u Nikaragvi. U budističkim zemljama urne su se često čuvale po kućnim oltarima, a u Tibetu su se nesagorjele kosti pomiješale sa glinom i od te smjese bi se pravila urna (tsha-tsha).

U antičkoj jugozapadnoj Indiji "ženske" urne od terakote pravile su se tako da imaju po dvije dojke.

Urne (ātash-dān) su se koristile i po predsasanidskom Iranu, za njih su znali i u Judeji, prehelenističkom Egiptu i po Africi.

Nakon trijumfa kršćanstva, koje je osudilo kremiranje, prestala je upotreba urni u Evropi i Americi. Nakon oživljavanja običaja kremiranja umrlih urne su ponovno ušle u primjenu od 19. vijeka.

Urna je u Antičkom Rimu bila i mjerna jedinica za tekućinu, koja je iznosila - 13,13 litara.

Izvori
------

1. ↑   „*Urn*" (engleski). Merriam Webster. Pristupljeno 27. 12. 2017.
2. 1 2 3 4  „*Urna*" (hrvatski). Leksikografski zavod Miroslav Krleža. Pristupljeno 27. 11. 2017.
3. 1 2 3 4 5 6 7  „*Urna*" (talijanski). Treccani. Pristupljeno 27. 11. 2017.
4. 1 2 3 4 5 6  „*Ceremonial object*" (engleski). Britannica. Pristupljeno 27. 11. 2017.
5. ↑  „*Foro di Traiano*" (talijanski). Roma Segreta. Pristupljeno 27. 11. 2017.

Vanjske veze
------------

***Urna*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Urna* na portalu Treccani (`it`)
* *Urna* na portalu Leksikografski zavod Miroslav Krleža (`sh`)
**El Kab** (arapski: الكاب, egipatski: *Nehen*, starogrčki: Είλειθυίας πόλις / *Eileithias polis*) ) je arheološki lokalitet u Gornjem Egiptu u Muhafazi Asuan.

Lokalitet se nalazi na desnoj (istočnoj) obali Nila, udaljen petnaestak km sjeverno od Edfua.

Historija i karakteristike
--------------------------

Antički Nekeb bio je naročito prosperitetni grad za Novog kraljevstva (oko 1539. pne. - 1075. pne.) kad je pretekao susjedni Hierakonpolis.

Pogled na selo
Centar Nekeba je opasan bedemima od adobe opeke, koji su visoki 11 metara, debeli 12 i dugi 550 m sa svake strane. Oni su građeni u fragmentima, zbog poplava Nila, jer ukoliko je bila naročito velika, postojala je šansa da se rastoče i sruše. Na taj način su ponovno gradili samo onaj fragmet koji se srušio.

Unutar bedema nalaze se dva hrama. Stariji posvećen bogu Totu, sagradio je Ramzes II (1279. pne. - 1213. pne.) od kamena pješčara. Susjedni hram božice Nekbet izgrađen je za Kasnog perioda Antičkog Egipta (7. vijek pne.)

Oba hrama podignuta su od kamenih blokova sa puno starijih hramova iz Ranog dinastičkog perioda (oko 3100. pne.) i Srednjeg kraljevstva (2055. pne. - 1650. pne..

Zaštitnica tog grada i Gornjeg Egipta bila je neobična božica Nekbet, sa glavom supa, jedno od dva božanstva koji su se smatrali zaštitnicima faraona još od Srednjeg kraljevstva.

Nedaleko od lokaliteta na obali Nila, nalazi se pitoreskno selo sa starim kućama od adobe opeke. 
Preko puta Nila leži lokalitet Hierakonpolis, dom boga sokola.

Izvori
------

1. 1 2  „*Hierakonpolis, ancient city Egypt*" (engleski). Encyclopaedia Britannica. Pristupljeno 25.9. 2020.
2. 1 2 3 4 5  „*Al Kab*" (engleski). Lonely Planet. Pristupljeno 25.9. 2020.

Vanjske veze
------------

***El Kab*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Al Kab* ()
*Ukoliko ste tražili članak o kralju iz dinastije Nemanjića, v. Uroš I Nemanjić (1243-1276).*

**Uroš I Vukanović** bio je raški veliki župan iz dinastije Vukanovića koji je vladao od 1112. do oko 1145. godine. Ime Uroš je srpsko i staroslovensko i koristili su ga i zapadno-slavenski kraljevi u Pomeraniji.

Mađari su, nakon što su odbačeni iz zapadne Evrope, težište svoje politike ovog vremena prenijeli na Balkansko poluostrvo. Njihova borbena linija prelazi Savu i Dunav. Prisilili su Hrvatsku na zajedničku državu sa mađarskim kraljem. Teže da se postepeno učvrste i u moravskoj dolini. Tako ulaze u sukobe sa Vizantijom pa im je želja da sa Srbijom budu u srdačnim odnosima, dok istovremeno žele Vizantinci da među Srbima nađu za sebe što pouzdanije poglavice. Oko 1127. god. došlo je do prvog rata između Vizantije i Mađarske.

Nakon surovih i krvavih međusobnih borbi pala je kraljevina Duklja, pa se zajedno sa Raškom ponovo našla pod Vizantijskom vlašću. U Rasu je sjedio predstavnik Vizantije. Podstaknuti od mađarskih ljudi Srbi su digli ustanak. Jednim prepadom oni zauzeše Ras. Grčki predstavnik, Kritopl, pobjegao je u Carigrad, gde ga je car dao obući u žensko odijelo, posaditi na magarca i tako voditi po prijestonici. Car sam krenu na Srbe, vjerovatno posle pohoda na Dunav, i pokori ih. Izvjesne zarobljenike preselio je čak u Nikomidiju.

Kralj mađarske Stevan II oženio je svog brata od strica, slijepog Belu, srpskom princezom Jelenom, Uroševom kćerkom, malo pred svoju smrt (1. marta 1131.). Ova srpsko-mađarska dvorska veza bila je od znatnog uticaja na razvoj daljih događaja. Kraljica Jelena i naročito njen brat Beloš, koji živi na mađarskom dvoru, vrše jak uticaj u Mađarskoj. Njihova politika je čvrsta, i miroljubiva. Za vlade Bele II i Jelenino dobili su Mađari Ramu, a možda i ostalu Bosnu. U osnivačkoj povelji manastira Čatara u Mađarskoj, na skupu u Ostrogonu, 1137. god. Bela II po daje bosansko vojvodstvo svom sinu Ladislavu. Ovu povelju osporava hrvatska istoričarka Nada Klaić, smatrajući je falsifikatom.

Posle smrti kralja Bele (1141. god.), regentsku vlast za njegova maloletnog naslednika Gezu I, vršili su kraljeva udovica Jelena i brat joj, palatin Beloš, koji je u dva navrata bio i hrvatski ban.

Literatura
----------

* Georgije Ostrogorski, Prosveta Beograd, 1996 -Istorija Vizantije
* Vladimir Ćorović, Beograd, novembar 2001 - Istorija srpskog naroda
* Stanoje Stanojević, „Istorija srpskoga naroda" (treće izdanje, reprint izdanja iz 1926), Beograd, 1989. ISBN 86-83639-01-0
* Božidar Ferjančić, „Vizantijski izvori za istoriju naroda Jugoslavije II" (fototipsko izdanje originala iz 1959), Beograd, 2007. ISBN 978-86-83883-08-0
* Andrija Veselinović Radoš Ljušić, „Srpske dinastije" , Novi Sad, 2001. ISBN 86-83639-01-0
* Tibor Živković, „Portreti srpskih vladara (IX-XII)" , Beograd, 2006. ISBN 86-17-13754-1
Ruska brošura iz Prvog svjetskog rata koja prikazuje prvo taraniranje u historiji.
**Taraniranje** ili **taran** (rus. *тара́н*, doslovno "bojni ovan") je izraz za zabijanje u zračnom ratovanju, odnosno taktiku ili čin kojim se neprijateljska letjelica nastoji uništiti, onesposobiti ili prisiliti na slijetanje tako da se udari vlastitom letjelicom koja tada i sama najčešće bude uništena ili onesposobljena.

Taraniranje je prvi put zabilježeno na početku Prvog svjetskog rata, kada je na Istočnom frontu 8. septembra 1914. godine ruski pilot Pjotr Nesterov, prilikom leta uočio austro-ugarski izviđački avion Albatros B.II te ga, nakon neuspješnih pokušaja da posadu likvidira pištoljem, uništio zabijanjem vlastitog aviona Morane-Saulnier G, pri čemu su oba aviona uništena, a Nesterov i neprijateljska posada poginuli.

Nesterovljev postupak su kasnije ponavljali brojni piloti, prije svega u Drugom svjetskom ratu. Taran ne predstavlja isto što i samoubilački napad, s obzirom da pilot, ukoliko mu letjelica nije previše oštećena, može ostati u zraku dovoljno dugo da iskoči padobranom ili čak izvede prisilno slijetanje. Usprkos toga, smatra se krajnjom mjerom za ekstremne situacije; najčešće do njega dolazi kada je letjelica sa kojom se izvodi taran ostala bez municije ili goriva, odnosno da je u borbi već oštećena da je njeno slijetanje nemoguće, te da se smatra manje vrijednom od neprijateljske letjelice koju treba uništiti. 

Pronalazak mlaznih motora, odnosno brzine koje razvijaju mlazni avioni i sve manja mogućnost neposrednog fizičkog kontakta u zračnim borbama, su nakon Drugog svjetskog rata su tarane učinile izuzetno rijetkima. Posljednji slučaj, odnosno jedini slučaj taraniranja mlažnjaka od strane drugog mlažnjaka se zbio u novembru 1973. godine kada je sovjetski presretač Suhoj Su-15 oborio iranski lovac F-4 Phantom II koji je obavljao špijunske misije nad sovjetskom teritorijom u okviru CIA-inog projekta Dark Gene. 

Za vrijeme napada 11. septembra 2001. godine, američke lovačke avione poslane u zrak da presretnu oteti putnički avion United Airlines 93 se nije stiglo naoružati, te je pilotima naređeno da kao krajnju mjeru avion obore taranom. Avion se sam srušio prije nego što su piloti bili u prilici izvršiti to naređenje.

Vidi još
--------

* Sonderkommando Elbe
* Kamikaze
* Kljunov udar

Izvori
------

1. ↑  „9/11 anniversary: Heather Penney's would-be 'suicide' mission to take down United 93 - Daily Mail Online". *Mail Online*. Pristupljeno 15. III 2015.
2. ↑  „Marc Sasseville". Arhivirano iz originala na datum 2015-09-24. Pristupljeno 15. III 2015.

Vanjske veze
------------

* Сайт, посвящённый воздушному тарану: описание событий, персоналии, матчасть
	+ Статистика по годам
	+ Статистика по используемым типам самолётов
	+ Воздушный таран над Бородинским полем
Kronborg
**Kronborg** je dvorac u blizini danskog grada Helsingøra (po kojemu je William Shakespeare nazvao dvorac **Elsinore** u Hamletu) na najdaljem vrhu otoka Zelanda, na najužem dijelu tjesnaca Øresund koji dijeli Dansku od Švedske. Kako je ovaj prolaz u Baltičko more ovdje širok tek 4 km, ovo mjesto je imalo veliku stratešku važnost, a dvorac je izgrađen kao pomorska utvrda koja je kontrolirala njegov promet. Dvorac je stoljećima bio jedan od najvažnijih renesansnih dvoraca u sjevernoj Europi, te je zbog toga 2000. godine upisan na UNESCO-v popis mjesta svjetske baštine u Europi.

Povijest i odlike
-----------------

Dvorac Kronborg iz zraka
Danski kralj Erik Pomeranski je 1420-ih izgradio moćnu utvrdu kako bi kotrolirao promet tjesnacem i naplaćivao putarinu svakom brodu koji je htio ući ili izaći iz Baltičkog mora. Utvrda iz 15. stoljeća se sastojala od niza zgrada okruženih snažnim zidinama, ali je današnji izgled, ali i ime Kronborg, dobio za kralja Fridrika II. Danskog koji ga je obnovio 1585. godine. Tada jedan od najvećih i najljepših dvoraca sjeverne Europe je nemarom radnika izgorio u plamenu 1629. godine. Samo je kapela preživjela zahvaljujući snazi svojih lukova.

Kristijan IV. Danski je uložio mnogo truda u njegovu obnovu 1639. godine, ali nije dovršio njegov interijer. Švedski general Carl Gustaf Wrangel je osvojio dvorac 1658. godine, prilikom švedske invazije, nakon čega su zidine ojačane i okružene snažnim protutopovskim bastionima. Početkom 18. stoljeća je smatran za jednu od najsnažnijih utvrda u Europi.

Od 1739. do 1900-ih, Kronborg je služio kao zatvor kojim je upravljala vojska, a 1772. godine tu je bila zatočena i danska kraljica, Karolina Matilda od Walesa, sestra engleskog kralja Đure III. Od 1785. do 1922. godine dvorac je prestao biti kraljevskom rezidencijom i njime je potpuno upravljala vojska.

God. 1816. u dvorcu su vojnici izveli Shakespearovu dramu "Hamlet", čime su obilježili 200 godina od smrti slavnog spisatelja koji je svoju dramu smjestio u ovaj dvorac. Od tada se ova drama izvodila više puta u raznim dijelovima dvorca, a od slavnih glumaca, ulogu Hamleta su igrali: Laurence Olivier, John Gielgud, Christopher Plummer, Derek Jacobi, te 2009. godine Jude Law.

***Dvorac Kronborg*** na Wikimedijinoj ostavi

* Plan dvorca i okolicePlan dvorca i okolice
* Unutarnje dvorište dvorcaUnutarnje dvorište dvorca
* Ulaz u kraljevsku kapeluUlaz u kraljevsku kapelu
* Soba Fridrika II. (1576.)Soba Fridrika II. (1576.)
* Holger Danac, skulptura u dvorcuHolger Danac, skulptura u dvorcu

Vanjske poveznice
-----------------

* Dvorac Kronborg Arhivirano 2011-11-13 na Wayback Machine-u na glifr.com. Posjećeno 22. prosinca 2010.
* kronborg slot i helsingör[*mrtav link*], kratki video. Posjećeno 22. prosinca 2010.
* Galerija fotografija Dvorca Kronborg Arhivirano 2012-02-24 na Wayback Machine-u na remains.se. Posjećeno 22. prosinca 2010.

Koordinate: 56°2′19″N 12°37′19″E﻿ / ﻿56.03861°N 12.62194°E﻿ / 56.03861; 12.62194
**Trosa** je grad od 5,027 stanovnika, na jugoistoku Švedske, on je i administrativni centar Općine Trosa koja ima 11,462 stanovnika.

Geografske karakteristike
-------------------------

Trosa leži u Grofoviji Södermanland, na ušću rijeke Trosaån u zaljev
Baltičkog mora, udaljena oko 30 km južno od Södertäljea.

Historija
---------

Ime Trosa javlja se prvi put oko 1280. ali se za naselje bogato željeznom rudom koje se nalazilo oko 7 km sjeverno od današnje Trose, zna tek od 1383. Ono je bilo i važna veza sa krajevima u unutrašnjosti, jer je tad rijeka Trosaån bila plovna.

Poljoprivredna proizvodnja bila je ekonomska baza okolice Trose, ali grad je u to vrijeme živio od trgovine željeznom robom.

Podizanje morskog dna, i zasipavanje luke tokom 16. vijeka, dovelo je do toga da su se stanovnici Trose preselili na današnju lokaciju početkom 17. vijeka.

Trosa je povelju o statusu grada dobila 1610. u to vrijeme ribarstvo je bilo glavna privredna aktivnost, tako da se oko 1770. 100 od njegovih 500 stanovnika, time bavilo.

Trosa je ostala jedan od najmanjih švedskih gradova, čiji se stanovnici bave trgovinom i zanatsvom.

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5 6 7 8  „Sweden: Södermanland" (engleski). City population. Pristupljeno 09. 06. 2016.
2. 1 2 3 4 5  „*Trosas historia*" (švedski). Urbanhistory. Arhivirano iz originala na datum 2013-12-10. Pristupljeno 09. 06. 2015.

Vanjske veze
------------

***Trosa*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Službene stranice Općine Trosa* Arhivirano 2021-04-21 na Wayback Machine-u (`sv`)
Izraz **slobodne vještine**, odnosno **sedam slobodnih vještina** (lat. *studia liberalia*, ili *septem artes liberales*) u najširem smislu označava obrazovanje kome je glavni zadatak učenicima predati *opće* znanje, odnosno osposobiti ih za racionalno razmišljanje i razviti im intelektualne sposobnosti, a nasuprot obrazovanja koje naglasak stavlja specijalizaciju vezanu uz određenu vještinu ili oblast. U suvremenom svijetu se pod slobodnim vještinama smatraju književnost, jezici, filozofija, historija, matematika i nauka.

Antički koncept
---------------

U užem smislu se pod tim izrazima podrazumeva koncept obrazovanja u antičkom svijetu, odnosno sedam veština koje je Boecije je podelio ove veštine u dve grupe tako da prve tri čine *tropuće* (trivium) a preostale četiri čine *četvoropuće* (quadrivium). Rimske škole nestale su ubrzo nakon pada Rimskog carstva u svim delovima Evrope. Međutim, u Italiji one su nastavile da se razvijaju. Tamo je rimsko pravo ostalo na snazi i pravnici su se dalje obučavali u retorskim školama. Ove škole takođe su obrazovale i profesionalne pisce pisama koji su opsluživali nepismeno stanovništvo. Način rada kao i predmeti koji su se izučavali u ovim školama poslužili su kao izvor za crkvene škole koje su se postepeno razvijale u ostalim delovima zapadne Evrope.

* **Tropuće**:
	+ Gramatika- obuhvata čitanje i pisanje na latinskom jeziku,
	+ Retorika- izučava hrišćanske retore (npr. Jovan Zlatousti) i podučavala je nadovezivanju reči u govoru, tj. tečnom govoru i izražavanju,
	+ Dijalektika- bila je slična današnjoj logici kao nastavnom predmetu.
* **Četvoropuće**:
	+ Aritmetika- podučava četiri osnovne računske operacije,
	+ Geometrija- važna za arhitekturu,
	+ Astronomija- važna za izračunavanje praznika,
	+ Muzika- crkvena muzika.

Moderni koncept
---------------

U modernom svijetu se koncept slobodnih vještina koristi u tzv. koledžima slobodnih vještina (*liberal arts college*) u SAD.
**Zapadnolotijansko pitanje** (eng. *the West Lothian question*) je termin koji se odnosi na debatu u Ujedinjenom Kraljevstvu o tome da li članovi britanskog parlamenta, koji su na tu funkciju birani u izbornim okruzima van Engleske — tj. u Severnoj Irskoj, Velsu i Škotskoj — treba da glasaju o stvarima koja se tiču isključivo Engleske.

Termin "Zapadnolotijansko pitanje" skovan je nakon što je Tam Dalyell, poslanik Laburističke stranke iz škoskog izbornog okruga Zapadni Lotijan, postavio ovo pitanje tokom rasprave o devoluciji Velsa i Škotske u donjem domu britanskog parlamenta 1977. godine. Ovo je pitanje došlo u središte pažnje od početka procesa devolucije, a naročito nakon osnivanja Narodnih skupština Velsa i Severne Irske te Škotskog parlamenta. Septembra 2011. godine saopšteno je da će vlada Ujedinjenog Kraljevstva osnovati posebnu komisiju koja će razmatrati zapadnolotijansko pitanje.

Komisija o posledicama devolucije po Dom komuna, kojom je predsedavao sir William McKay, bivši službenik Doma komuna, objavila je svoj izveštaj marta 2013 i u njemu predložila različite proceduralne promene, uključujući i preporuku da bi za izglasavanje predloga zakona koji se tiču samo Engleske u načelu bila dovoljna podrška većine narodnih poslanika koji predstavljaju engleske izborne okruge.

Izvori
------

1. ↑  „West Lothian commission: Sir Emyr Jones Parry joins body". *BBC News*. 17 januar 2012.. Pristupljeno 20. 9. 2014.
2. ↑  „Answer sought to the West Lothian question". BBC News Scotland. 8. 9. 2011.. Pristupljeno 20. 9. 2014.
3. ↑   *Report of McKay Commission*, 25. mart 2013
4. ↑  BBC News, *England-only laws 'need majority from English MPs'* , 25 March 2013. Pristupljeno 20. septembar 2014.
**EuroAirport, Basel-Mulhouse-Freiburg** (francuski: *Aéroport de Bâle-Mulhouse*, njemački: *Flughafen Basel-Mülhausen*) (IATA: **MLH**, **BSL**, **EAP**, ICAO: **LFSB**) je međunarodni aerodrom koji se nalazi u francuskom gradu Saint-Louis u Alzasu.

Aerodrom se zove - **EuroAirport**, jer ga koriste 3 grada iz 3 države, pa je simbol prekogranične suradnje nakon Drugog svjetskog rata.
Od švicarskog Basela je udaljen 3.5 km sjeverozapadno, od francuskog Mulhousea 20 [[km jugozapadno i 46 km]] jugozapadno od njemačkog Freiburga.

EuroAirport je 2019. imao linije do 100 aerodroma u 30 država i opslužio 9.1 miliona putnika.

Panorama aerodroma iz aviona

Historija
---------

Planovi za aerodrom Basel-Mulhouse sežu do 1930-ih kad su vlade Švicarskih kantona Basel-Stadt i Basel-Landschaft shvatile da će stari *Aerodrom Basel-Sternenfeld* uskoro postati premali zbog porasta avio prometa i novih aviona kao što je Douglas DC-3.

U to je vrijeme francuska vlada dala zeleno svjetlo za projekt prekogranične suradnje sa švicarskim Allschwilom i njemačkim Burgfeldenom, ali su pregovori prekinuti kad je izbio Drugi svjetski rat.
Nastavljeni su u maju 1945. i na kraju su doveli do sporazuma prema kojem je Francuska trebala osigurati teren, a Švicarska izgraditi aerodrom. Ne čekajući potpisivanje švicarsko-francuskog ugovor]]a 4. jula 1949. vlada u Bernu odlučila započeti izgradnju privremene infrastrukture.
Ona je izgrađena u roku od dva mjeseca pa je svečano otvoren 8. maja 1946. nakon što je prvi putnički avion sletio 6 dana prije - 2. maja.

Sljedećih se godina nastavila gradnja aerodroma, između 1951.-52. izgrađena je bescarinska cesta koja je povezala Basel direktno sa aerodromom. 
U januaru 1952. dovršena je 1,600 metara duga pista istok/zapad, a godinu dana kasnije puštena je u rad 2,370 m duga glavna pista sjever/jug.
Nakon što su podignute piste i kontrolni tornjevi, do 1966. podignute su i glavne zgrade aerodroma, a u maju 1970. i Kargo terminal.
Tako da je 27. juna 1970. ponovno svečano otvoren sada *dovršeni* aerodrom.

Od tada se postojeća infrastruktura sistematski proširivala i obnavljala prema potrebama. Glavna pista je 1978. produžena na 3,900 m kako bi se omogućilo poletanje i sletnje svih tipova aviona, nakon tog je 2001. proširena i poprečne pista za 220 m.
Putnički terminal je moderniziran 1990.

Stari Kargo terminal zamijenjen je novim 2015. prilagođen potrebama lokalne industrije, specijalno farmaceutske.

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5 6 7 8  „*EuroAirport - Serving the needs of the RegioTriRhena*" (engleski). EuroAirport. Pristupljeno 15.10.2022.

Vanjske veze
------------

***EuroAirport, Basel-Mulhouse-Freiburg*** na Wikimedijinoj ostavi

* *EuroAirport, Basel-Mulhouse-Freiburg* ()
**El Dorado** (španjolski *pozlaćeni*) je ime za mitsko mjesto prepuno zlata.

Historija mita
--------------

Karta Gvajane sa jezerom
Tokom 16. i 17. vijeka brojni Evropljani su vjerovali da negdje u Novom svijetu postoji mjesto neizmjernog bogatstva, potraga za njim koštala je mnoge od njih života.

Porijeklo legende o El Doradu leži u Južnoj Americi, i ona kao sve druge legende i mitovi, sadrži neke trunke istine. Kad su španjolski konkvistadori početkom 16. vijeka stigli do Južne Amerike, čuli su priče o plemenu domorodaca koje živi visoko u planinama Anda na 
području današnje Kolumbije.

O njima se pričalo da svog novog poglavicu uvode na vlast, ceremonijom na jezeru Guatavita. 
Priče o toj ceremoniji bile su različite, jer je ona završila još u 15. vijeku, kad je to pleme pokoreno. Ali su sve govorile da su novog poglavicu prekrivali zlatnim prahom i draguljima koje bi nakraju bacili u jezero da umilostive boga koji je živio pod vodom.

Španjolci su tog zlatnog poglavicu počeli nazivati - *El hombre dorado* - Pozlaćeni čovjek. Kako su Španjolci i drugi evropski avanturisti pronašli gomilu zlata među domorocima duž sjeverne obale kontinenta, vjerovali da negdje u unutrašnjosti mora postojati mjesto velikog bogatstva. 
Španjolci nisu pronašli El Dorado, ali su pronašli jezero Guatavita i pokušali ga isušiti 1545. godine. 
Snizili su njegovu razinu dovoljno da pronađu stotine grumena zlata uz rub jezera, ali mitsko basnoslovno blago u dubljoj vodi nisu našli.

I Engleski Sir Walter Raleigh je dvaput otplovio do Gvajane u potrazi za El Doradom. Za svog drugog putovanja 1617. poslao je svog sina, Watta u ekspediciju da istraži tok rijeke Orinoco, a on se kao starac utaborio u kampu na otoku Trinidad. Ekspedicija je završila katastrofom u kojoj mu je sin ubijen u borbi sa Španjolcima.

Nakon tog se skrhani Raleigh vratio u Englesku, u kojoj ga je dočekao ljutiti kralj James I jer se nije držao njegove naredbe da izbjegava sukob sa Španjolcima, zbog tog mu je odrubljena glava.

Riječ *eldorado* se danas koristi kao metafora za bilo koju zemlju, sredinu ili položaj gdje vlada obilje i bogatstvo, i gdje se ugodno i lako živi.

O toj mitskoj zemlji ispjevao je pjesmu i Edgar Allan Poe 1849. i rekao da se nalazi *Preko Mjesečevih planina, niz Dolinu sjene, jaši, hrabro jaši... ako tražiš El Dorado.*

Izvori
------

1. 1 2  „*El Dorado*" (hrvatski). Hrvatska enciklopedija LZMK. Pristupljeno 28.11.2022.
2. 1 2 3 4 5 6 7  „*El Dorado*" (engleska). National Geographic. Pristupljeno 28.11.2022.

Vanjske veze
------------

***El Dorado*** na Wikimedijinoj ostavi

* *El Dorado* (na portalu National Geographic) ()
* *El Dorado* (na portalu Hrvatska enciklopedija LZMK) ()
Drvene zviždaljke iz 19. vijeka
Policijske zviždaljke
Sportska zviždaljka „Fox 40"
**Zviždaljka** ili **pištaljka** spada u drvene duvačke instrumente. Osim drveta, zviždaljka se pravi i od drugih materijala, npr. od metala i keramike.

Postoji mnogo vrsta, od policijske do sportske, parne (koriste se na brodovima i vozovima). Parna zviždaljka koristi paru kao izvor pritiska, te takva zviždaljka može proizvesti zvuk izuzetno visoke visine.

Historija
---------

Zviždaljka potiče iz drevne Kine. Kineski noćni stražari duvali su u vrh žira da kako bi upozorili gradove od napada Mongola. Godine 1868. Joseph Hudson u Birmingemu, u Engleskoj, napravio je prvi zvižduk zviždaljkom u historiji fudbala.

Policijska zviždaljka
---------------------

U nekim zemljama policijska zviždaljka se ne koristi. Uz buku automobila, zvižduk se ne čuje u urbanim područjima.

Signalizacijske zviždaljke
--------------------------

Zviždaljka se koristi za signalizaciju na željezničkim saobraćajnicama, brodovima i u fabrikama. Većina tih zivždaljki rade na paru zbog jačine zvuka. Željezničke zviždaljke proizvode od tri do četiri različite frekvencije u isto vrijeme.

Brodske zviždaljke moraju biti vrlo glasne zboga sigurnosti na moru. Moderne brodske zviždaljke mogu raditi električni ili parni pogon. One se mogu čuti najmanje na deset milja udaljenosti.

Sigurosna zviždaljka
--------------------

Zviždaljka se često koristi kao upozorenje. Neki biciklisti koriste zvuk zviždaljke kao zamenu za zvono.

Sportska zviždaljka
-------------------

Zviždaljku koriste sudije na sportskim utakmicama. Neke sudije koriste različite vrste zviždaljke, ali jedna se najviše koristi, a to je „Fox 40".

„Fox 40" se koristi u košarci, hokeju, fudbalu i brojnim drugim sportovima.

Koristi se još jedna vrsta zviždaljke, posebno u ragbiju, a to je „Gromovnik 58,5". To je metalna zviždaljka sadrži kuglicu od plute. Upotrebljava se uglavnom zbog dizajna koji omogućava da se dobiju duboki zvižduci koji se mogu čuti i do sto metara.

Sirena
------

Sirene koje se koriste za najavu različitih uzbuna (npr. vazdušna opasnost, požar, potres...) su također vrsta veoma velikih zviždaljki. Rade na komprimovani vazduh. Kompresor koji komprimuje vazduh ima nezavisni izvor energije, jer se u navedenim slučajevima pretpostavlja da nema normalnih izvora energije.

***Zviždaljka*** na Wikimedijinoj ostavi
**El Bajad** (arapski: البيض), El Bayadh) za Francuske kolonijalne uprave znan kao *Géryville*, je grad od 85,577 stanovnika na zapadu Alžira u Pokrajini El Bajad u kojoj je i administrativni centar.

Geografske karakteristike
-------------------------

El Bajad leži u planinama Saharskog Atlasa (*Masiv Amour*) na nadmorskoj visini od 1376 metara.
Od Orana je udaljen 370 km jugoistočno, od Alžira 520 km jugozapadno i od Bešara 500 km sjeveroistočno.

Centar grada

Historija
---------

Okolica je grada poznata je po brojnim prahistorijskim petroglifima koji su otkriveni krajem 19. vijeka od francuskih arheologa (Henri Lhote).

Ksar Bent El Khess
Kad su Francuzi 1843. zauzeli El Bajad, bio je selo sa ruševnim ksarom. Već 1852. osnovali su garnizon i počeli graditi utvrdu, a 1853. nazvali mjesto *Géryville*, po pukovniku Géryu koji ga je zauzeo. Géryville je 1962. postao općina i sjedište prefekture.

Između dva rata grad je bio poznat po Travi esparto koja se izvozila u Britaniju.

Jedan od najvažnijih spomenika Pokrajine El Bajad - *Ksar Arbouat* iz 17. vijeka, leži 110 km južno od centra grada.

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5 6 7  „*El Bayadh, la capitale de l’alfa* "(francuski). Réflexion. Pristupljeno 16.1. 2020.
2. 1 2 3  „*Algeria, People's Democratic Republic of Algeria*" (engleski). City population. Pristupljeno 16.1. 2020.
3. ↑  „*El Bayadh: Ksar Arbouat, un site historique à préserver '"* (francuski). Algérie Presse Service. Pristupljeno 16.1. 2020.

Vanjske veze
------------

***El Bajad*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Ville El Bayadh* ()
**Eresundski most** (danski: *Øresundsbroen*, švedski: *Öresundsbron*) bolje rečeno **Eresundski prijelaz** ili *Eresundska veza* (švedski: Öresundsförbindelsen, danski: Øresundsforbindelsen) jer je to kombinacija mosta i tunela koji vode preko Øresundskog tjesnaca, i povezuje gradove Malmö u Švedskoj i Kopenhagen u Danskoj.

Karakteristike i historija gradnje
----------------------------------

Projekt je službeno započeo u martu 1991. kad su danska i švedska vlada potpisale sporazum. U januaru 1992. osnovan je Eresundski konzorcij (Øresundskonsortiet) u kom svaka strana ima po 50 %. U septembru 1993. otpočeli su građevinski radovi na izgradnji tunala na danskoj strani, a u junu 1994. je i švedska vlada odobrila izgradnju mosta na svom teritoriju. Od jula do novembra 1995. konzorcij je sklopio sve ugovore sa izvođačima radova. Do marta 1999. prvo vozilo prošlo je kroz tunel, a do decembara dovršena je i željeznička pruga između Malmöa i Kopenhagena.

Cijeli projekt se sastojao od izgradnje mosta, tunela i umjetnog otoka između dvije zemlje, tako da je ukupna dužina tog prelaza 16,4 km. Radovi za tunel koštali su 3.98 milijardi danskih kruna, za umjetni otok 1.4 milijardi a most u dvije etaže (za željeznicu i automobile) sa pristupnim autoputevima koštao je 6,3 milijardi danskih kruna.

### Eresundski most

Oresundski most, koji se nalazi na švedskoj strani, sastoji se se od ovješenog mosta preko kanala Flintrännan i dva pristupna mosta na stupovima. Ovješeni most ima najduže kablove na svijetu (490 m).

Pogled na most i umjetni otok Peberholm
Dvoetažni most izrađen je od čelika i betona. Čelična greda nosi gornju etažu na kojoj je autoput, a na donjoj etaži je dvosmjerna željeznička pruga.

### Eresundski tunel

Zapadni (danski) dio Eresundske veze je 4 km dugi tunel između umjetnog otoka Peberholm i umjetnog poluotoka Kastrup. Tunel je najduži uronjeni tunel za cestovni i željeznički promet u svijetu, a sastoji se od 20 elemenata spojenih na dnu Kanala Drogden. Elementi za tunel proizvedeni su u kopenhagenskoj sjevernoj luci, oni su 175.8 metara dugi i teže do 55,000 tona. Sastavljeni su od osam segmenata teških 21.9 tona.

### Umjetni otok i poluotok

Umjetni otok Peberholm sagrađen je kao veza između tunela i mosta, dug je oko 4 km². Sagrađen je od materijala dobijenog jaružanjem sa morskog dna, od ukupno 1,6 milijuna m³ kamena i 7,5 milijuna m³ pijeska.

Umjetni poluotok kod Kastrupa, na kom se nalazi ulaz u Eresundski tunel, izgradila je kompanija Øresund *Marine Joint Venture* (ØMJV). On ima površinu od 0.9 km² a izgrađen je od materijala iskopanog sa jaružanjem sa morskog dna.

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5 6 7 8 9  „*Oresund Bridge*" (engleski). roadtraffic-technology. Pristupljeno 14. 4. 2015.

Vanjske veze
------------

***Eresundski most*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Službene stranice Eresundskog mosta* ()
**Vesna Stanojević** (Kragujevac, 28. septembar 1963) je srpsko-engleska glumica.

Biografija
----------

Nakon završene Trineste beogradske gimnazije, upisala je Filološki fakultet Univerziteta u Beogradu. Na odseku za Orijentalistiku provela dve godine i paralelno sa studijama bavila ce glumom u amaterskom pozorištu „Susret", na Banovom Brdu. Potom je upisala Fakultet dramskih umetnosti u Beogradu, u klasi prof. Vladimira Jevtovića. Tokom studija i srednje škole, radila je kao honorarni novinar Radija 202, a potom igrala u Jugoslovenskom Dramskom, Narodnom pozorištu, Beogradskom Dramskom, Ateljeu 212, Pozorištu na Terazijama, Bitef teatru... i 1994. te se preselila u Englesku. U Londonu je završila četiri godine posdiplomskih studija na glumačkoj tehnici Etijen Dekrua, *École de Mime Corporel Dramatique*, glumačku agent joj je Asquit and Horner-, a od 2006. te predaje i glumu na prestižnom londonskom fakultetu Central School of Speech and Drama-.

Šira publika je pamti po ulozi Silije, u kultnom filmu Poslednji krug u Monci, Ruže u Tri Karte za Holivud, Mace u Tamna je Noć, Nataše u Šta radiš večeras, Mikice u TV seriji Dome Slatki Dome, Anke u Gospođa Ministarki, Vuke u Greh njene majke… U Engleskoj je zapažena u ulogama Helene u filmu Helena, Svetlane u filmu Samo Šansa, Sonje u igranom filmu Nebo u cvatu, Pepsi u radio-drami Gvozdena Zavesa, sa čuvenom holivudskom zvezdom Robertom Vonom…

Pozorište
---------

* Maska
* Ludak i opatica
* Ivanov
* Poziv u dvorac
* Slika Dorijana Greja
* Dom Bernarde Albe
* Magbet
* Medejina deca
* Baal
* Buđenje proleća
* Putujuće pozorište Šopalović
* Nik Kejv
* Žabar
* Srce od rubina
* Igre ljubavi i slučaja
* Samo obična kurva
* Kosa
* Ostrvo
* Well Tempered-
* Beauty and the Beast-
* Wars-
* Trial-
* Nightingale and the Rose-

Filmovi
-------

* The Sky is Bloom (2010)- - Sonja
* Helena (2004)- - Helena
* Only by Chance- (2002) - Svetlana
* My father Eduardo- (2000) - Marija
* Zaboravljeni (1988) - kao medicinska sestra
* Šta radiš večeras (1988) - kao Nataša
* Poslednji krug u Monci (1989) - kao Silija
* Kapetan duge plovidbe (1991)
* Tri karte za Holivud (1993) - kao Ruža
* Tamna je noć (1995) - kao Maca
* Hotel Belgrade (1999) - kao Mara

Televizija
----------

* Greh njene majke, TV serija (2009)- kao Vuka Perić
* Dome slatki dome (1988) - kao Mikica
* Gospođa ministarka (1989) - kao Anka služavka
* Brod plovi za Šangaj (1991) - kao gospođa Petrović
* Zaboravljeni
* Cvat lipe na balkanu TV serija (2011)- kao Blanka Branka Korać

Vanjske veze
------------

* Vesna Stanojević na IMDb-u (`en`)