**Mimezis** ili **mimeza** je termin koji se koristi u književnoj kritici i filozofiji (v. estetika) i koji nosi širok spektar značenja, uključujući *imitatio*, imitaciju, nečulnu sličnost, prijemčivost, predstavljanje, mimikriju, čin izražavanja, čin nalikovanja i samopredstavljanja.

Uvod
----

Koncept mimeze već dugo vremena se koristi u zapadnoj filozofiji, a zapadna estetika je taj pojam uvela u tumačenje procesa imitacije ili neke vrste oponašanja.

U staroj Grčkoj, mimeza je bila ideja koja je upravljala stvaranjem umjetničkih djela, posebno u odnosu prema fizičkom svijetu shvaćenom kao model ljepote, istine i dobra. Platon je suprotstavio mimezu, ili oponašanje, dijegezi, ili narativu. Poslije Platona, značenje mimeze je se konačno pomaknulo prema specifičnoj književnoj funkciji u starogrčkom društvu.

Valja napomenuti da je od starih Grka pa do današnjih dana cela tradicija videla u tom pojmu nešto negativno. Imitacija je predstavljala nešto što je uvijek manje vrijedno i važno u odnosu na sâm predmet oponašanja ili na original. S jedne strane, koncept mimeze se uzimao u obzir kada se sudilo o umetničkim delima, a s druge kada se sudilo samoj metafizici. U savremenoj filozofiji, Platonova kritika umetnosti dobija jednu novu, savremeniju formu koja se može svesti na to da je koncept mimeze samo jedan od elemenata klasične metafizike i taj element shvata umetnost samo kao „derivat" prirode. Mimeza ne imitira prirodu, niti ona išta ili oponaša, nego ako se u njoj stvara stvarnost, istina ili priroda, mimeza djeluje kao trenutak koji se ispunjava u momentu kada se ispunjava i sama stvarnost. Mimeza, prema tome, kao dodatak same stvarnosti, predstavlja i samu stvarnost po sebi.
. Sa druge strane, ako mimeza ne imitira prirodu već je iznova konstituira, onda je sâm proces mimeze proces koji stvara nešto iz ničega - zakon o nevlastitosti, svojstven za mimezu Mimeza ne pripada nikome pa Platon kaže da je onaj koji imitira najgori od svoje vrste jer: 

> ...u procesu oponašanja on je nitko, čista maska ili čisti licemjer i kao takav je vrlo neodrediv, sakriven, i nemoguće ga je smjestiti u neku vrstu ili odrediti ga za neku funkciju koja bi mu bila svojstvena...
> 
> – Platon

Klasične definicije
-------------------

### Platon

Platon i Aristotel su u mimezisu videli predstavu prirode, uključujući i ljudsku prirodu, kako se ogleda u dramama tog perioda. Platon je pisao o mimezisu i u *Jonu* i u *Republici* (knjige II, III, i X). U *Jonu*, on navodi da je poezija umetnost božanskog ludila, ili inspiracije. Pošto je pesnik podložan ovom božanskom ludilu, umesto da poseduje 'umetnost' ili 'znanje' (*tehne*) subjekta, pesnik ne govori istinu (kao što je okarakterisano Platonovim izveštajem o formama). Kako Platon kaže, istina je briga filozofa. Kako se kultura u to vreme nije sastojala od usamljenog čitanja knjiga, već od slušanja predstava, recitala govornika (i pesnika), ili glume klasičnih glumaca tragedije, Platon je u svojoj kritici tvrdio da pozorište nije dovoljno u prenošenju istine. Bio je zabrinut da su glumci ili govornici tako mogli da ubede publiku retorikom, a ne govoreći istinu.

U drugoj knjizi *Republike*, Platon opisuje Sokratov dijalog sa svojim učenicima. Sokrat upozorava da ne treba ozbiljno da smatramo poeziju sposobnom da dostigne istinu i da mi koji slušamo poeziju treba da se čuvamo njenih zavođenja, jer pesniku nema mesta u našoj ideji o Bogu.:377

Razvijajući ovo u Knjizi X, Platon je predstavio Sokratovu metaforu o tri kreveta: jedan krevet postoji kao ideja koju je stvorio Bog (Platonov ideal, ili oblik); jednu pravi stolar, po ugledu na Božju ideju; a jednu je uradio umetnik po ugledu na stolara.:596–9

Dakle, umetnikov krevet je dva puta udaljen od istine. Oni koji kopiraju dotiču samo mali deo stvari onakvim kakvi zaista jesu, pri čemu krevet može izgledati drugačije iz različitih uglova, gledano iskosa ili direktno, ili opet drugačije u ogledalu. Dakle, slikari ili pesnici, iako mogu da slikaju ili opisuju stolara, ili bilo kog drugog tvorca stvari, ne znaju ništa o stolarskoj (zanatlijskoj) umetnosti, i iako što su oni bolji slikari ili pesnici, to su njihova dela vernija, to umetnost voše liči na stvarnost stolara koji pravi krevet, ali imitatori ipak neće dostići istinu (Božjeg stvaranja).

Pesnici, počev od Homera, daleko od usavršavanja i vaspitanja čovečanstva, ne poseduju znanje zanatlija i samo su imitatori koji iznova prepisuju slike vrline i rapsode o njima, ali nikada ne dopiru do istine na način na koji to čine vrhunski filozofi.

### Aristotel

Slično Platonovim spisima o mimezisu, Aristotel je takođe definisao mimezis kao savršenstvo i imitaciju prirode. Umetnost nije samo imitacija, već i upotreba matematičkih ideja i simetrije u potrazi za savršenim, vanvremenskim i suprotstavljenim bićem. Priroda je puna promena, propadanja i ciklusa, ali umetnost može da traži i ono što je večno i prve uzroke prirodnih pojava. Aristotel je pisao o ideji četiri uzroka u prirodi. Prvi, formalni uzrok, je kao nacrt, ili besmrtna ideja. Drugi uzrok je materijalni uzrok, ili ono od čega je stvar napravljena. Treći uzrok je efikasan uzrok, odnosno proces i agens kojim se stvar stvara. Četvrti, konačni uzrok, je dobro, ili svrha i kraj stvari, poznat kao *telos*.

Aristotelova *Poetika* se često pominje kao pandan ovoj platonističkoj koncepciji poezije. *Poetika* je njegov traktat na temu mimezisa. Aristotel nije bio protiv književnosti kao takve; naveo je da su ljudska bića mimetička bića, koja osećaju poriv da stvaraju tekstove (umetnost) koji odražavaju i predstavljaju stvarnost.

Aristotel je smatrao važnim da postoji određena distanca između umetničkog dela s jedne strane i života s druge strane; saznanje i utehu se crpe iz tragedija samo zato što nam se ne dešavaju. Bez ove distance, tragedija ne bi mogla dovesti do katarze. Međutim, podjednako je važno da tekst izaziva identifikaciju publike sa likovima i događajima u tekstu, a ukoliko do te identifikacije ne dođe, on ne dotiče publiku. Aristotel smatra da se upravo „simuliranom predstavom", mimezisom, odgovara na glumu na sceni, koja prenosi ono što likovi osećaju, da bi se na taj način saosećalo sa njima kroz mimetičku formu dramske igre uloga. Zadatak dramaturga je da proizvede tragičnu predstavu kako bi ostvario ovu empatiju pomoću onoga što se dešava na sceni.

Ukratko, katarza se može postići samo ako se vidi nešto što je i prepoznatljivo i udaljeno. Aristotel je tvrdio da je književnost zanimljivija kao sredstvo učenja od istorije, jer se istorija bavi konkretnim činjenicama koje su se desile i koje su kontingentne, dok se književnost, iako se ponekad zasniva na istoriji, bavi događajima koji su se mogli desiti ili bi trebalo da se dese. 

Aristotel je dramu smatrao „imitacijom radnje", a tragediju „padanjem sa višeg na niže stanje" i tako biva uklonjena u manje idealnu situaciju u *tragičnijim* okolnostima nego ranije. On je postavio likove u tragediji kao bolje od prosečnog čoveka, a likove iz komedije kao lošije.

Majkl Dejvis, prevodilac i komentator Aristotela, piše:

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| "| Na prvi pogled, mimezis izgleda kao stilizacija stvarnosti u kojoj su obične osobine našeg sveta izvesnim preterivanjem dovedene u fokus, pri čemu je odnos imitacije prema predmetu koji imitira nalik na odnos plesa prema hodanju. Imitacija uvek podrazumeva odabir nečega iz kontinuuma iskustva, čime se postavljaju granice onome što zaista nema ni početak ni kraj. Mimezis uključuje uokvirivanje stvarnosti koje najavljuje da ono što je sadržano u okviru nije jednostavno stvarno. Dakle, što je imitacija „stvarnija", to postaje lažnija. | "|

### Kontrast dijegezi

Platon i Aristotel su takođe suprotstavili *mimezis* i *dijegezu* (grčki: διήγησις). Mimezis *pokazuje*, a ne *govori*, putem direktno predstavljene radnje koja se izvodi. Dijegeza je, međutim, *pričanje* priče od strane naratora; autor radnju pripoveda posredno i opisuje šta je u mislima i emocijama likova. Narator može govoriti kao određeni lik ili može biti „nevidljivi pripovedač" ili čak „sveznajući pripovedač" koji govori odozgo u obliku komentarisanja radnje ili likova.

U Knjizi III svoje *Republike* (oko 373. p. n. e.), Platon ispituje stil poezije (izraz uključuje komediju, tragediju, epsku i lirsku poeziju): sve vrste pripovedaju događaje, tvrdi on, ali na različite načine. On pravi razliku između naracije ili izveštaja (*diegesis*) i imitacije ili reprezentacije (*mimezis*). Tragedija i komedija, nastavlja on sa objašnjenjem, potpuno su imitativni tipovi; ditiramb je u potpunosti narativan; a njihov spoj se nalazi u epskoj poeziji. Kada izveštava ili pripoveda, „pesnik govori u svojoj ličnosti; on nas nikada ne navodi da pretpostavimo da je neko drugi; kada imitira, pesnik proizvodi „asimilaciju sebe sa drugim, bilo upotrebom glasa ili gestom." U dramskim tekstovima pesnik nikada ne govori direktno; u narativnim tekstovima sam pesnik govori.

U svojoj *Poetici*, Aristotel tvrdi da se vrste poezije (termin uključuje dramu, muziku za flautu i muziku za liru za Aristotela) mogu razlikovati na tri načina: prema svom *mediju*, prema njihovim *objektima*, i prema njihovom *načinu* ili *maniru* (odeljak I); „Pošto je medijum isti, i predmeti isti, pesnik može da oponaša naracijom — u tom slučaju može ili da uzme drugu ličnost, kao što to Homer čini, ili da govori u svojoj ličnosti, nepromenjen — ili može da predstavi sve svoje likove kao žive i pokretne pred nama."

Iako mimezis shvataju na sasvim različite načine, njegov odnos sa dijegezom je identičan u Platonovim i Aristotelovim formulacijama.

Bilješke
--------

1. ↑  **Mimezis**, starogrčki:  *mīmēsis*, oponašanje, reprodukcija.

Izvori
------

1. ↑  μίμησις - Academic Dictionaries and Encyclopedias Online.
2. ↑  Gebauer and Wulf (1992, 1).
3. ↑  Halliwell, Stephen. *'The Shifting Problems of Mimesis in Plato' [Author's MS* in J. Pfefferkorn & A. Spinelli (eds.) Platonic Mimesis Revisited (Academia Verlag, 2021)*].*
4. ↑  Bernard Pautrat, *Politique en scene: Brecht*, u: Aa, Vv (1975). *Mimesis des Articulations*. Aubier-Flammarion.
5. ↑  Jacques Derrida, *Economimesis*, u: Aa, Vv (1975). *Mimesis des Articulations*. Aubier-Flammarion.
6. ↑  Harbaš, Bernard (2006). „Logika nadopune ili onto-mimetologija". *Odjek* (3-4): 37-40.
7. 1 2  Lacoue-Labarthe, Philippe (1986). *L'imitation des modernes*. Paris: Galilée. ISBN 9782718602943.
8. ↑  Plato, *Ion*, 532c
9. ↑  Plato, *Ion*, 540c
10. ↑  Plato, *Ion*, 535b
11. ↑  Plato, *Republic*, Book II, translated by B. Jowett.
12. 1 2 3  Plato, *Republic*, Book X, translated by B. Jowett.
13. ↑  Davis (1993, 3).
14. ↑  Plato, *The Republic*, Book III, translated by B. Jowett. (Also available via Project Gutenberg):
> **Greška: Nije naveden tekst citata.)**
15. ↑  Plato, 360 BC, *The Republic*, Book III, translated by B. Jowett. (Also available via Project Gutenberg).
16. ↑  See also, Pfister (1977, pp. 2–3); and Elam (1980):
> **Greška: Nije naveden tekst citata.)**
17. ↑  Aristotle, *Poetics* § I
18. ↑  Aristotle, *Poetics* § III

Bibliografija
-------------

* Platon, *Hion* (4. vijek pne.)
* Platon, *Republika* (oko 375. pne.)
* Aristotel, *Poetika* (335. pne.)
* Jean Le Rond d'Alembert, *Discours préliminaire de l'Encyclopédie* (1751)
* Kant, Immanuel (1790). *Kritik der Urteilskraft*. Berlin/Liepāja: Verlag Lagarde und Friedrich.
* Benjamin, Walter (2002). *Medienästhetische Schriften*. Frankfurt: Suhrkamp. ISBN 9783518292013.  Članci: Die Lehre vom Ähnlichen (1933) i Über das mimetische Vermögen (1933).
* Auerbach, Erich (1953). *Mimesis: The Representation of Reality in Western Literature*. Princeton: Princeton University Press. ISBN 0-691-11336-X.
* Foucault, Michel (1966). *Les Mots et les Choses*. Paris: Gallimard.
* Jauss, Hans Robert (1968). *Die nicht mehr schönen Künste*. Paderborn: Fink.
* Adorno, Theodor W. (1970). *Ästhetische Theorie*. Frankfurt am Main: Suhrkamp.
* Tatarkiewicz, Władysław (1980). *A History of Six Ideas: An Essay in Aesthetics*. Den Haag: Martinus Nijhoff. ISBN 90-247-2233-0.
* Ricœur, Paul (1983-1985). *Temps et récit*. Paris: Le Seuil.
* Taussig, Michael (1993). *Mimesis and Alterity: A Particular History of the Senses*. London: Routledge. ISBN 0-415-90686-5.
* Girard, René (2008). *Mimesis and Theory: Essays on Literature and Criticism, 1953–2005*. Stanford: Stanford University Press. ISBN 978-0-8047-5580-1.
* Halliwell, Stephen (2002). *The Aesthetics of Mimesis. Ancient Texts and Modern Problems*. Princeton: Princeton University Press. ISBN 0-691-09258-3.

Spoljašnje veze
---------------

***Mimeza*** na Wikimedijinoj ostavi

* () *The Republic* (Wikisource)
* () *The Poetics* (Wikisource)
* () Platonova *Republika*, na engleski preveo Benjamin Jowett
* () Platonova *Republika*, na engleski preveo Benjamin Jowett
* () Platonova *Republika*, na engleski preveo Benjamin Jowett
* () Beskonačno nazadovanje oblika, Platonovo pripovijedanje teorije o „krevetnosti" unutar metafore kreveta
* () The University of Chicago, Ključne riječi u teoriji medija
* () Universitat de Barcelona. *Mimesi* (Istraživanje poetike i retorike u katalonskoj književnosti)
* () "Mimesis", članak Władysława Tatarkiewicza za *Rječnik historije ideja*