recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Gruda** je mjesto u Konavlima, u Dubrovačko-neretvanskoj županiji udaljeno od Dubrovnika 30 km. 

Smješteno je podno Ilijinog brda, na samom rubu Konavoskog polja, okrenuto put sjevera. Na Grudi živi oko 800 ljudi, a pod Grudu se ubrajaju i zaseoci Bačev Do' (zapadno) i Tušići (istočno). U bližoj okolici protječu dvije rijeke: Ljuta i Konavočica koje se spajaju na Sastavu koje je nekad bilo omiljeno kupalište grudske mladeži.

Gospodarstvo
------------

Gruda, kao i općenito Konavle, pretežno je agrarni kraj, i nema veliku industrijsku tradiciju. Od davnina ovdje je poznata prerada poljoprivrednih proizvoda, ali tada se nije radilo za neko veće tržište, već samo za vlastite potrebe prehrane. Prerada maslina i obrada vinove loze onda su bila neizbježna za sva kućanstva.

Danas Gruda slovi kao gospodarsko središte Konavala, prvenstveno zahvaljujući pogodnom geografskom položaju. Kao i u prošlosti, uzgajanje vinove loze primarna je poljoprivredna grana koja je i zaštitni znak ovog kraja. Sukladno s ogromnim vinogradskim površinama, na Grudi je otvorena vinarija, koja otkupljuje vino od konavoskih vinara. Vinarija je u domovinskom ratu prestala s radom i bila zapuštena, te se sad polako obnavljaju prijeratni potencijali.

Šport
-----

Od sporta na Grudi djeluju nogometni klub »Slaven« te boćarski klub »Slaven«. Ljeti se na Grudi održava amaterski turnir u nogotenisu, koji postaje sve popularniji sport ovog kraja. Turnir je postao tradicionalan i održava se svake godine. Na Grudi djeluje i Škola košarke "Konavle".

Povijest
--------

Gruda se prvi put spominje negdje početkom 17. stoljeća, i to kao Držojevići, koji su se u 19. stoljeću prezvali u Gruda.
1881. se otvara osnovna škola.

01.06.1936. u Konavle je sletio prvi avion, na aerodrom Gruda. Aerodrom "Gruda", iako travnat i 27 km udaljen od Dubrovnika, ipak je služio sve do 1962, kada se izgrađuje veći i bolji u Čilipima. Preko grudskog aerodroma Dubrovnik je bio povezan sa Splitom, Zagrebom, te Bečom, Pragom i Brnom.

Prva automatska telefonska centrala u Grudi je montirana 1938.

1944. se osniva niža gimnazija s đačkim domom.

Stanovništvo
------------

Na Grudi prema popisu stanovništva iz 2011. godine obitava 741 stanovnik..

***Kretanje broja stanovnika 1857.-2011.***

Izvori
------

1. ↑  Popis stanovništva 2001. godine
2. ↑  Naselja i stanovništvo Republike Hrvatske 1857.-2001. www.dzs.hr

Vanjske poveznice
-----------------

* Gruda On-Line

  


*Ovaj nedovršeni članak o **naselju** u Hrvatskoj:* **Gruda (Konavle)** *treba dopuniti.   
Dopunite ga prema pravilima Wikipedije.*


| * p
* r
* u
Naselja u sastavu Općine Konavle |
| --- |
| Brotnice • Cavtat • Čilipi • Drvenik • Duba Konavoska • Dubravka • Dunave • Đurinići • Gabrili • Gruda • Jasenice • Komaji • Kuna Konavoska • Lovorno • Ljuta • Mihanići • Mikulići • Močići • Molunat • Obod • Palje Brdo • Pločice • Poljice • Popovići • Pridvorje • Radovčići • Stravča • Šilješki • Uskoplje • Vitaljina • Vodovađa • Zastolje • Zvekovica |
**Highveld** je visoravan u unutrašnjosti Južnoafričke Republike, na kojoj se smjestio Johannesburg i brojni drugi veliki gradovi kao što su Pretoria, Bloemfontein, Vereeniging, Welkom i Carletonville. Highveld je svjetski poznat po svojim rudnicima zlata koje je otkriveno u 19. vijeku kod Johannesburga, oni su i danas najbogatiji rudnici tog metala na svijetu. Highveld je sintagma od afrikaanskih riječi **high** (visok) i **veld** (travnjak), što doslovno opisuje fizičke karakteristike regije.

Geografija
----------

Highveld ima nadmorsku visinu od 1200 do 1800 m. Prostire se po dijelovima južnoafričkih provincija Mpumalanga, North Cape, North West i Limpopo. Cijela provincija Gauteng leži na Highveldu i sjeverni dio provincije Free State. Highveld sa sjevera (sjeveroistoka i sjeverozapada) omeđuju Bushveld i Lowveld, s istoka masiv Drakensberg, a pustinja Kalahari na zapadu i Karoo na jugozapadu. Highveld pokriva površinu od gotovo 400.000 km², ili otprilike 30 % južnoafričke površine.

Klima
-----

Highveld ima kontinentalnu klimu po Köppenovoj klasifikaciji klime, s blagim suhim zimama i toplim kišnim ljetima (novembar, decembar, januar) kad su česte grmljavinske oluje. Zimi su česti mrazevi.

Izvori
------

1. 1 2 3 4  „*Geographic Regions*" (engleski). country studies. Pristupljeno 24. 2. 2012.

Vanjske veze
------------

***Highveld*** na Wikimedijinoj ostavi

* The Highveld - South Africa Arhivirano 2012-06-02 na Wayback Machine-u (`en`)
* World Wildlife Fund ecoregion report (`en`)
**Meherrin** (Maherin) /=People of the Muddy Water/, pleme Iroquoian Indijanaca, srodno Nottawayima, i nastanjeno duž istoimene rijeke na granici Sjeverne Karoline i Virginije. U novije vrijeme (2000) njih oko 50 živi u i kod Wintona u Sjevernoj Karolini.

Ime
---

Naziv Meherrin čije je značenje "*Muddy Water People*," među europskim doseljenicima spelovan je na razne načine: Macherine, Maherin, Maherine, Maherineck, Maherring, Maherrins, Meahearin, Meharins, Meheren, Meherin, Meherron, Menheyricks.

Jezik
-----

Jezik meherrin član je irokeške jezične porodice i bio je srodan sa tuscarora. Ovaj jezik je nestao a Indijanci se danas služe engleskim jezikom.

Povijest
--------

Poznata Povijest Meherrina započinje dolaskom Europljana sredinom 17. stoljeća. 29. kolovoza 1650. godine engleski trgovac Edward Bland u društvu sa jednim Nottoway i jednim Appomattoc Indijancem dolazi u njihovo selo Cowonchahawkon na sjevernoj obali rijeke Meherrin, dvije milje zapadno od današnjeg grada Emporia u Virginiji. Tamo su se tada nalazila još dva njihova sela, Taurara kod Boykinsa i Unote na rijeci Meherrin između Emporie i Boykinsa. Šume, rijeke i potoci okruga Southampton i Greensville podmirivali su svu materijalnu potrebu Meherrina, a njihov broj u to je doba iznosio oko 600. Ubrzo nakon toga pod pritiskom naseljenika i tradicionalnih neprijatelja Irokeza oni se povlače niz Meherrin na područje današnjeg okruga Hertford u Sjevernoj Karolini, na ušće Meherrina u Chowan. U ovj kraj dolaze negdje 1706. godine. Njihov broj tada je već uveliko desetkovan: 180 (1699), 150 (1700). Napadi irokeza na sjevernija plemena, vjerojatno Conestoge (1675) potjerat će ih prema zemlji Meherrina koji će ih adoptirati. Godine 1761. Meherrini žive na rijeci Roanoke zajedno sa plemenima Tuscarora, Saponi i Machapunga, i eventualno sa Tuscarorama 1802 odlaze na sjever. Pedesetak ih je ostalo u starom kraju gdje ih je 1975. država Sjeverna Karolina priznala kao indijansko pleme.

Kultura
-------

O kulturi Meherrina malo je poznato ali se do danas kod njih očuvala herbalna medicina i poznavanje bilja. Svakog 4 vikenda u desetom mjesecu održavaju plesne svečanosti pow wow.

Vanjske poveznice
-----------------

* History of the Meherrin Indians Arhivirano 2008-11-21 na Wayback Machine-u
* Meherrin Indian Tribe History
* Meherrin Arhivirano 2008-05-10 na Wayback Machine-u
**Mehmed Teufik ef. Azabagić** (Tuzla, 1838. – Tuzla, 1918.), bošnjački je teolog, drugi po redu reis-ul-ulema u periodu Austro-Ugarske.

Biografija
----------

Mehmed Teufik ef. Azabagić sin Osman-bega rođen je u Tuzli 1838. godine. Potiče iz ugledne i bogate tuzlanske porodice, Azabagića. Osnovno i srednje obrazovanje završio je u Tuzli, a zatim je otišao na studije islamskih nauka u Istanbul. Diplomirao je 1868. godine, a potom se vratio u svoj rodni grad. U radnom vijeku prošao je sve pozicije u Islamskoj zajednici u Bosni i Hercegovini. Bio je imam, hatib, vaiz, a potom upravitelj ruždije u Sarajevu, kada je premješten na isti položaj u Tuzlu, gdje je istovremeno vršio i funkciju kadije. Nakon što je Austro-Ugarska okupirala Bosnu i Hercegovinu 1878. godine postavljen je za tuzlanskog muftiju. Na toj funkciji istakao se dobrim organizatorskim sposobnostima i pročuo kao sposoban alim, vaiz i pedagog.

Reis-ul-ulema
-------------

Na položaju reis-ul-uleme Mehmed Teufik ef. Azabagić je bio od 1893. do 1909. godine. Imenovan je 25. oktobra 1893. godine a svečana predaja menšure i ustoličenje bili su 20. novembra iste godine, u rezidenciji Konak, nakon dove u Carevoj džamija u Sarajevu.

Njegov mandat je obilježen teškim vremenom, vremenom borbe borbe za bolji i pravedniji status muslimana, borbe za njihovu vjersku i vjersko-prosvjetnu autonomiju. Dobivanjem vjerske i vjersko-prosvjetne autonomije muslimani u Bosni i Hercegovini pripremali su se da donesu novi statut Islamske zajednice u Bosni i Hercegovini i po njemu da izaberu reis-ul-ulemu. Reis-ul-ulema Azabagić je procijenio da bi za njega bilo najbolje da se povuče u penziju, što je i uradio 1909. godine. Ostatak života proživio je u Tuzli. Umro je u 80-toj godini života 22. maja 1918. godine. Ukopan je u haremu Jalske džamije u Tuzli gdje mu se i sada nalaze nišani.

Bibliografija
-------------

* *Risala o hidžri* (1884.)

Spoljašnje veze
---------------

* Reisu-l-ulema Azabagić: Lider o(p)stanka

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Prethodi: **Mustafa Hilmi ef. Hadžiomerović**  |  **Reis-ul-ulema** 1893. – 1909. | Slijedi: **Ahmed Munib ef. Korkut (naibu-reis)**  |

|  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * p
* r
* u
Reisu-l-uleme Islamske zajednice u Bosni i Hercegovini |
| --- |
|  |
| 
Mustafa Hilmi Hadžiomerović (1882–1893) • Mehmed Teufik Azabagić (1893–1909) • Sulejman Šarac (1910–1912) • Džemaludin Čaušević (1913–1930) • Ibrahim Maglajlić (1930–1936) • Fehim Spaho (1938–1942) • Ibrahim Fejić (1947–1957) • Sulejman Kemura (1957–1975) • Naim Hadžiabdić (1975–1987) • Husein Mujić (1987–1989) • Jakub Selimoski (1991–1993) • Mustafa Cerić (1998–2012) • Husein Kavazović (2012–trenutno) |  |

 |
**Greda** (Greda Maruševečka) je naselje smješteno u jugoistočnom dijelu općine Maruševec.

Zemljopis
---------

U okviru statističkih granica naselje Greda ima jednu od najmanjih površina (2,35 km2). Površina građevinskog područja je 54,4 ha. Izgrađeni dio građevinskih područja zauzima 28,5 ha (novi dio građevinskog područja 24,1 ha).

Stanovništvo
------------

Prema popisu stanovništva 2001. godine, naselje Greda broji 592 stanovnika. Gustoća naseljenosti iznosi 252 stanovnika na km2.
Veći dio kućanstava smješten je duž lokalne prometnice, a manji duž državne ceste D 35 što od naselja Jurketinec vodi prema Cerju Nebojse. Gotovo cijelo naselje je u ravnici okruženo poljoprivrednim tlom i krajolikom uz rijeku Plitvicu. Tek manji dio naselja prema Selniku je na padini.

Obrazovanje
-----------

Između naselja Greda i Jurketinec izgrađena je područna osnovna škola "Gustav Krklec" Maruševec (1. – 4. razred).

Vanjske poveznice
-----------------

* Službene stranice općine Maruševec

| * p
* r
* u
Naselja u sastavu Općine Maruševec |
| --- |
| Bikovec • Biljevec • Brodarevec • Cerje Nebojse • Čalinec • Donje Ladanje • Druškovec • Greda • Jurketinec • Kapelec • Korenjak • Koretinec • Koškovec • Maruševec • Novaki • Selnik |
Mehdi Ben Barka
**Mehdi Ben Barka** (1920 – nestao 29. oktobra 1965; arapski: المهدي بن بركة‎) bio je marokanski ljevičarski političar i vođa Nacionalne unije narodna snaga (UNPF), poznat kao jedan od najistaknutijih vođa opozicije režimu kralja Hasana II te sekretar Trikontinentalne konferencije, organizacije koja je okupljala revolucionarne i oslobodilačke pokrete u zemljama Trećeg svijeta. Godine 1965. je, kao izgnanik u Francuskoj nestao u okolnostima koje su, zbog sumnji u otmicu i likvidaciju u kojoj su sudjelovala tamošnja policija i sigurnosne službe, izazvale veliki skandal u toj zemlji. 

Godine 1972. su događaji vezani uz nestanak Ben Barke inspirirali radnju političkog triler filma *L'Attentat* gdje je lik temeljen na Ben Barki tumačio italijanski glumac Gian Maria Volonte.

Vanjske veze
------------

***Mehdi Ben Barka*** na Wikimedijinoj ostavi

* Morocco's Dirty War by *The Nation*
* Various English articles – including interview with son of Ben Barka and review of Ahmed Boukari's revelations from *L'Humanité* on the occasion of the anniversary of Ben Barka's disappearance
* Photo Arhivirano 2008-12-31 na Wayback Machine-u
* Exile is his country By Yossi Klein, 31 July 2003, in Haaretz
* French Secret Services Accused of Link to Murder of Ben Barka by *The Daily Telegraph*

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 116728094
* LCCN: n50012063
* ISNI: 0000 0001 2148 6167
* GND: 118655299
* SELIBR: 39724
* SUDOC: 027460746
* BNF: cb135345085 (podaci)

 |
**Hadži Mehmed-beg Karađoz** (? - o. 1564) bio je muslimanski velmoža iz Mostara poznat kao brat osmanskog vezira Rustem-paše Opukovića, poznat kao jedan od najvećih dobrotvora i mecena u historiji Mostara i Hercegovina, odnosno po tome što je dao sagraditi znamenitu Karađozbegovu džamiju.

Rođen je u Potocima u Bijelom polju, 12 km sjeverno od Mostara. U narodu je poznat pod imenom Karađoz-beg, a taj nadimak je dobio zbog svoje naočitosti (karađoz-crnook). Ima o je tri sina: Muhameda, ]usufa i Sulejmana. Karađoz-beg je 1557.g. u Mostaru sagradio džamiju pod kupolom i uz nju mekteb, medresu, biblioteku, imaret i musafirhanu. Pored ovih zadužbina on je podigao i mesdžid u Potocima, dva mekteba u Konjicu i Potocima, četiri mosta: u Konjicu, na Buni i dva u Lištici i po jedan han u Mostaru, Konjicu, Čičevu i Potocima. Iz sredstava ovog vakufa sagrađen je kasnije i jedan hamam u Blagaju, mali kameni mostić kod džamije u Potocima i česma i šadrvan pored džamije u Mostaru.

Za izdržavanje navedenih ustanova uvakufio je 42 trgovačka dućana u mostarskoj čaršiji, 16 tabhana blizu imareta u kojima posluju kožari (tabaci), 6 mlinica i 2 stupe za valjanje sukna u selu Knešpolje u nahiji Blato, osam mlinica i dvije stupe na izvoru Bune, nešto zemlje u Mostaru i Knešpolju i 300 000 osmanlijskih dirhema u gotovom. Godine 1889.g. ovaj vakuf je imao u svome posjedu 271 dućan, 10 magaza, 1 pekaru i pet grobalja.
**Grgur Branković** je najstariji sin Đurađa Brankovića rođen 1416. ili 1417. godine. Pošto je brat Todor (1415-1428.) umro godinu dana posle Đurđevog stupanja na presto, smatran je prestolonaslednikom. 

Po dolasku na vlast Đurađ je potpisao sa Turcima vazalni ugovor po kome je dao neke već od turaka osvojene teritorije i plaćao harač Turcima kao i njegov ujak Stefan Lazarević a Grgur je bio obavezan da komanduje odredima koji pomažu Turke u pohodima. Posle pohoda na Solun 1430. godine Grgur se u boju istakao i bio posebno nagrađen od sultana Murata II. U to vreme Turci su pomogli Đurđu i zajedno sa Grgurom povratili izgubljene teritorije u Zeti koje je uzurpirao dalji rođak Balšića Stefan Maramonte. 

Turski napad na srpsku prestonicu Smederevo počeo je 1439. godine. Muratu II je dosadilo da Đurađ sve vreme sedi na dve stolice – ugarskoj i turskoj. Grgurova brat Stefan bio je zadržan u Turskoj kao talac, sestra Mara je bila u Muratovom haremu a majka, otac i najmlađi brat Lazar krenuli su u bekstvo u Ugarsku. Grgur je sa narodom branio Smederevo uz pomoć svog ujaka Tome Kantakuzen. Posle tri meseca borbe utvrđeni grad je pao zbog nedostatka namirnica i Grgur se predao Turcima. Dobio je kao vazal veći deo zemlje koji je posedovao njegov deda Vuk Branković. Da ovo nije vazalstvo već sužanjstvo Turci su brzo pokazali jer su ga odveli u zatočeništvu kod brata Stefana koji je u Turskoj bio još od Marine „udaje". 

Kada je despotovina već bila u rasulu pod turskim naletom a samo Novo Brdo se još uvek branilo Đurađ se tajno dopisivao sa decom u Turskoj. Ovo je bio povod da Murat II 1441. naredi oslepljenje Grgura i Stefana u dalekom gradu Tokatu, a uzrok je bilo stalno Đurđevo šurovanje sa Ugarima. Sultanija Mara, kada je saznala, molila je za poštedu braće i sultan se sažali ali već je bilo kasno jer glasnik nije stigao da javi poništenje kazne. Godine 1443. Đurađ je na strani Ugara protiv Turaka i posle tog rata dogovara se sa sultanom da mu vrati srpske zemlje, gradove i zarobljene sinove. Kad je video slepe sinove Đurađ je pao u nesvest od žalosti. 

Tokom 1446. godine najmlađi brat Lazar se oženio sa Jelenom, ćerkom morejskog despota Tome Paleologa, sinovicom cara Jovana VIII i ovim činom Grgur je izgubio pravo nasleđa prestola jer se znalo da Vizantinci udaju princeze isključivo za prestolonaslednike. Lazar je imenovan i Đurđevim savladarem. 

Posle smrti Đurđa 1456. Grgur sa sestrom Marom beži u Tursku kod sultana Mehmeda II ne bi li spasao život od brata despota Lazara koji je za saradnju sa Ugarima. Zajedno sa sestrom koja ima zavidan ugled kog sultana traži despotsku titulu. Već 1458. godine umro je i despot Lazar a Grgur sa Turcima i sinom Vukom napada Smederevo. 

Posle dolaska Tomaševića na čelo despotovine, a zatim pada pod tursku vlast, živi neko vreme kod sestre, zamonašuje se pod imenom German pa ubrzo umire u Hilandaru 16. oktobra 1459. godine. Grgur je iz vanbračne veze dobio sina Vuka – Zmaj Ognjenog Vuka, potonjeg titularnog srpskog despota.
**Mir iz Stolbova** (ruski: *Столбовский мир*, švedski: *Freden i Stolbova*) je mirovni sporazum sklopljen između Ruskog Carstva i Kraljevine Švedske
27. februara 1617. u selu Stolbova nedaleko Jezera Ladoga, njime je dovršen Ingrijski rat, švedska okupacija sjeverozapadne Rusije i njeno uplitanje u ruske političke prilike.

Karakteristike sporazuma
------------------------

Moskovski lideri su se 1610. suočili sa brojnim nevoljama, od sukcesijske krize, rata sa Poljskom do Seljačkih buna (Smutno vremja 1606. - 1613.), zbog tog su ponudili ruski tron Vladislavu, sinu poljskog kralja Sigismunda III Vase.

Taj potez izazvao je švedskog kralja Karla IX koji se ionako bojao Sigismunda Vase kao ozbiljnog konkurenta koji bi ga mogao izbaciti sa švedskog trona, pa je i zaratio sa njime, a nakon tog objavio je rat i Rusiji - traživši da ruski tron pripadne njegovom sinu Karlu Filipu.

Po odredbama tog sporazuma Švedska je Rusiji vratila Novgorod i druge okupirane krajeve na sjeverozapadu Rusije, ali ne i Kareliju i Ingriju - krajeve između Estonije i Finske, pa je tako odsjekla Rusiji pristup Baltiku. 
Štoviše sporazum je imao i klauzulu da se švedski princ Karl Filip odriče prava na ruski tron.

Sporazum nije ispunio švedska očekivanja da će dobiti kontrolu nad ruskom trgovinom sa Zapadnom Evropom, 
jer ona više nije kontrolirala Bijelo more.

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5 6   „*Treaty of Stolbovo*" (engleski). Encyclopædia Britannica. Pristupljeno 01. 10. 2015.
2. ↑   „*Charles IX*" (engleski). Encyclopædia Britannica. Pristupljeno 01. 10. 2015.

Vanjske veze
------------

* *Treaty of Stolbovo* (`en`)
**Mir iz Novgoroda 1557** (ruski: *Второе Новгородское перемирие*, švedski: *Freden i Novgorod*) je 
mirovni sporazum sklopljen između Ruskog Carstva i Kraljevine Švedske 2. aprila 1557. u novgorodskom kremlju, njime je dovršen Rusko-švedski rat (1554–1557).

Karakteristike sporazuma
------------------------

Taj rat niskog inteziteta štetio je trgovini između dvije zemlje, čak više Švedskoj, zbog toga je Gustav Vasa zatražio njegov prekid, pristavši na moskovske uvjete. Zbog tog je 13. jula 1556. poslao Knut Johanssona, rektora katedrale u Turku 
u Novgorod da dogovori primirje.

Nakon tog inicijalnog sastanka Švedska je uputila delegaciju koja je 5. februara 1557. stigla u Novgorod, i produžila prema Moskvi u koju su stigli 21. februara. Tu su 24. februara predali pismo Gustava Vase i zatražili audijenciju kod cara Ivana Groznog. On ih je odbio i uputio da pregovaraju sa Novgorodskim gubernatorom.

Nakon tog su se pregovori odužili, pa je mirovni sporazu potpisan tek 2. aprila 1557. 
Sporazum su potpisali sa ruske strane novgorodski gubernator knez Mihail Glinski i Aleksej Plešev, Aleksej Adašev, Ivan Mihailov u ime dvora, a sa švedske strane Sten Eriksson, član državnog savjeta - riksråda, Laurentius Petri, nadbiskup Uppsale (stvarni šef delegacije) i Mikael Agricola biskup Turkua.

Izvori
------

1. 1 2 3 4   „*Отношения между Шведским государством*" (ruski). В. В. Похлебкин. Pristupljeno 03. 10. 2015.
2. ↑   „*Отношения между Шведским государством*" (ruski). В. В. Похлебкин. Pristupljeno 03. 10. 2015.

Vanjske veze
------------

* *Отношения между Шведским государством* (`en`)
**Hidroliza** je hemijska reakcija koja se zasniva na **raspadu molekula hemijskih jedinjenja** na dva manja fragmenta pod uticajem kontakta sa vodom ili vodenom parom. U posebnom slučaju hidrolize soli to je reakcija jona sa vodom (uglavnom se stvara kisela ili bazna sredina). Hidroliza je posebna grana solvolize.

Reakcije hidrolize
------------------

Obično se reakcija hidrolize odvija po opštom šablonu:

A-B + H2O → A-H + B-OH
mada postoji mogućnost i za složenije mehanizme te reakcije, npr.

A-B + 2 H2O → A-OH + B-OH + H2
koje se odigravaju u gasovitoj fazi pri visokim temperaturama, ili u uslovima elektrolize

Hidroliza je suprotan proces od hidrolitičke kondenzacije - tj. reakcije spajanja dva ili više molekula sa izdvajanjem molekula vode.

Mnoge reakcije hidrolize su povratne, pri čemu smer reakcije zavisi od njenih uslova:

Npr. hidroliza estara:

RCOOR' + H2O → RCOOH + R'OH
zahteva dodavanje određene količine vode u reakcioni sistem; ukoliko nema dovoljno vode nastaje reakcija kondenzacije tek nastale kiseline (RCOOH) i alkohola (OH), koja je ustvari ista kao i predhodna samo suprotnog smera:

RCOOH + R'OH → RCOOR' + H2O
**Reakcija hidrolize nije isto što i elektrolitička disocijacija**.

Disocijacija se zasniva na raspadu molekula pod dejstvom rastvarača (rastvarač može biti i voda) ali bez građenja kovalentnih veza sa njim , dok se hidratacija zasniva na stvaranju kompleksnih jedinjenja sa vodom vezanih vodoničnom vezom.

Spoljašnje veze
---------------

***Hidroliza*** na Wikimedijinoj ostavi
Iako je Magnencije vratio paganima nešto od njihovih prava, nema sumnje da je on bio hrišćanin.
**Magnencije** (vladao od 18. januara 350. godine do 11. avgusta 353. bio je rimski uzurpator. 

Konstans nije bio popularan među vojskom i to je dovelo do toga da vojnici proglase Magnencija za cara početkom 350. godine. Konstansa su ubrzo gotovo svi napustili, i uskoro je bio ubijen negde na Pirinejima.

Magnencije je brzo stekao lojalnost Britanije, Galije i Hispanije, posebno zbog toga što se pokazao tolerantnijim i prema hrišćanima i prema paganima. Magnencije je kontrolisao Italiju i Afriku. 

U Rimu je tokom 350. godine carskog položaja pokušao da se domogne Nepocijan, ali je Magnencije uspeo da se izbori sa ovom pobunom.

Magnecije je svoj položaj pokušao da utvrdi tako što bi preuzeo teritorije na Dunavu, koje je Konstans prethodno kontrolisao. No, Vetranion, zapovednik vojske u Panoniji je otkazao poslušnost Magneciju i bio je izvikan za avgusta u Mursi. Izgleda da je Vetranije imao podršku Konstancija II. 

Jedini car iz dinastije Konstantina Velikog, Konstancije II, želeo je da se obračuna sa Magnencijem, pa je prekinuo rat sa Sasanidima i krenuo prema Zapadu. Uprkos Magnecijevim naporima da privuče Vetranija na svoju stranu, ovaj je prišao Konstanciju. 

Vojske Magnecija i Konstancija su se sukobile u velikoj bitki kod Murse 351. godine. Magnencije je predvodio svoju vojsku, dok je Konstancije čitav dan proveo moleći se u obližnjoj crkvi. Uprkos Magnencijevom ličnom junaštvu, njegove trupe su poražene i bile su prinuđene da se povuku u Galiju. 

Odmah posle vesti o Magnencijevom porazu, Italija mu je otkazala poslušnost i prešla je na Konstancijevu stranu. Magnencije je još pružao otpor do 353. godine, a kada je bio konačno poražen, izvršio je samoubistvo.

Eksterni linkovi
----------------

***Magnencije*** na Wikimedijinoj ostavi
Koordinate: 42° 07′ 32" SGŠ, 21° 35′ 52" IGD

**Matejić** (mak. *Matejče*) je naselje u Republici Makedoniji, u severnom delu države. Matejić pripada opštini Lipkovo.

Matejić ima veliki značaj za srpsku zajednicu u Republici Makedoniji, pošto Srbi čine manjinu u naselju. U selu se nalazi i istoimeni manastir, zadužbina Cara Uroša.

Prirodni uslovi
---------------

Matejić je smešten u severnom delu Republike Makedonije. Od najbližeg grada, Kumanova, selo je udaljeno 12 kilometara zapadno.

Selo Matejić se nalazi u istorijskoj oblasti Žegligovo, Naselje je položeno u istočnom podnožju Skopske Crne Gore, dok se ka istoku pruža polje. Nadmorska visina naselja je približno 490 metara.

Mesna klima je kontinentalna.

Stanovništvo
------------

Matejić je prema poslednjem popisu iz 2002. godine imao 3.394 stanovnika.

Većinsko stanovništvo u naselju su Albanci (89%), a manjina su Srbi (10%). Mesni Srbi su bili prinudno raseljeni tokom sukoba u Makedoniji 2001. godine.

Pretežna veroispovest mesnog stanovništva je islam, a manjinska pravoslavlje.

Vidi još
--------

* Opština Lipkovo
* Srbi u Makedoniji

Izvori
------

* Popis u Makedoniji 2002. - Knjiga 10.

Spoljašnje veze
---------------

***Matejić (selo)*** na Wikimedijinoj ostavi

* www.komunaelikoves.com Zvanična stranica opštine Lipkovo Arhivirano 2011-01-29 na Wayback Machine-u

  

  


| p • r • uNaseljena mesta opštine Lipkovo |
| --- |
| **Lipkovo** • 
Alaševce •
Belanovce •
Vaksince •
Vištica •
Glažnja •
Gošince •
Dumanovce •
Zlokućane •
Izvor •
Lojane •
Matejić •
Nikuštak •
Opaje •
Orizari •
Otlja •
Rinkovce •
Ropalce •
Runica •
Slupčane •
Straža •
Strima |  |
*Za ostala značenja, v. Mamula (razvrstavanje).*
Koordinate: 42°23′43″S, 18°33′30″I

Ostrvo Mamula
**Mamula** (u pomorskim kartama uglavnom uvedeno kao **Lastavica**) je malo ostrvo u Jadranskom moru, u Crnoj Gori, na ulazu u Bokokotorski zaliv. Nalazi se u hercegnovskom delu zaliva, između poluostrva Luštica i Prevlaka, 3,4 nautičke milje udaljeno od Herceg Novog. Kružnog je oblika, prečnika 200 metara.

Tvrđava na Mamuli
Oko 80% površine ostrva zauzima tvrđava, koju je sredinom 19. veka izgradio austrougarski general Lazar Mamula, po kome je ostvro na kraju i dobilo ime. Tokom oba svetska rata tvrđava je služila kao zatvor. U Drugom svetskom ratu ga je 30. maja 1942. je preuzela fašistička Italija i tamo zatvarala partizane i antifašiste iz okolnih područja; tada je postao poznat po okrutnom postupanju. O tim zbivanjima je godine 1959. snimljen igrani film *Kampo Mamula*.

Otok danas služi kao turistička atrakcija. Godine 2014. je izazvao pažnju kao lokacija srpskog horor-filma *Mamula*.

Povezano
--------

* Spisak ostrva Jadranskog mora

Literatura
----------

* *Mala enciklopedija Prosveta*, Treće izdanje (1985); Beograd: „Prosveta"; ISBN 86-07-00001-2
* Jovan Đ. Marković (1990): *Enciklopedijski geografski leksikon Jugoslavije* Sarajevo: „Svjetlost"; ISBN 86-01-02651-6

***Mamula*** na Wikimedijinoj ostavi
Magnetofon.
**Magnetofon** je elektronski uređaj za snimanje i reprodukciju zvuka koji radi na principu magnetizacije trake. Prvi magnetofon je napravio Danac Valdemar Poulsen (Valdemar Poulsen) 1898. godine. Princip rada je praktično isti kao i kod kasnijeg kasetofona.

Dijelovi
--------

Magnetofon ima elektronski i mehanički dio. Elektronski dio pretvara zvuk u električnu energiju i istu koristi za zapis na magnetsku traku pomoću elektromagnetske glave za pisanje i čitanje. Vrši obrnut proces pri reprodukciji. Mehanički dio s elektromotorom pomjera magnetsku traku naprijed ili natrag dok se na nju zapisuju ili s nje očitavaju podaci.

*Magnetofon iz 1957. godine u Muzeju Tehnike, Beograd*
Dijelovi magnetofona su:

1. Glava za reprodukciju
2. Glava za snimanje
3. Nosači magnetofonske trake
4. Traka
5. Pojačavač zvuka
6. Zvučnik
7. Pojačavač mikrofona
8. Mikrofon

Rad
---

Pri snimanju elektromotor pokreće magnetofonsku traku koja prolazi pored magnetofonske glave. Glava (elektromagnet) prima promjenjive električne signale koje pretvara u promjenjivo magnetsko polje. Ovo izaziva magnetizaciju trake koja prolazi u skladu s trenutnim električnim signalom.

Pri očitavanju proces je obrnut, magnetizirana traka inducira struju u glavi za čitanje (elektromagnetu), a ta struja se dalje pojačava i reproducira u zvučniku.

Traka je plastična s nanijetim feromagnetskim slojem ili rjeđe metalna.

Brzina premotavanja trake je bila standardizovana na 4,75 inča u sekundi za snimanje govora, 9,5 i 19 inča u sekundi. Ređi su bili magnetofoni sa brzinom 4,75 jer je reprodukcija bila lošijeg kvaliteta, samo za snimanje govora, ali je zato bila automatski većeg kapaciteta. Brzina 9,5 se mogla smatrati standardom dok su brži magnetofoni smatrani i korišćeni za profesionalne potrebe.

Kasetofoni koji su se kasnije pojavili imali su brzinu premotavanja trake od 4,75 inča u sekundi.

Vidi još
--------

* Kasetofon

Spoljašnje veze
---------------

Korištena literatura
--------------------

* „Vojna enciklopedija". *Vojna enciklopedija*. **Peti tom**. Beograd: Vojnoizdavački zavod. 1973. pp. strana 204..
**Matematička logika** zasniva se na na zakonima matematičkog aparata i koristi se matematičkim metodama. Predmet matematičke logike je dokaz.

Posmatrajmo rečenice

* 4 je paran broj (istinita)
* Triglav je viši od Monblana (neistinita)

Za ove rečenice možemo reći da li su istinite ili neistinite.
Za rečenice kao što su 

* x<4
* Donesi vode

ne možemo utvrditi istinitost.

Nauka koja se bavi proučavanjem oblika mišljenja i vezama između tih oblika je logika.
Logičko mišljenje je sam proces mišljenja.
Za Z-skup cijelih brojeva vrijedi 

(a<b & b<c) =>a<c

U logici je bitna forma, a ne sadržaj;

* Čovjek je smrtan i Šekspir je smrtan znači Šekspir je čovjek
* Ako je svaki kamen crven i ako je čovjek kamen znači čovjek je crven

| * p
* r
* u
Glavne grane matematike |
| --- |
| logika • teorija skupova • algebra (apstraktna algebra - linearna algebra) • diskretna matematika • teorija brojeva • analiza • geometrija • topologija • primenjena matematika • vjerovatnoća • statistika • matematička fizika |

***Matematička logika*** na Wikimedijinoj ostavi
**Guajira** (španjolski: *Península de La Guajira*) je poluotok na sjeverozapadnoj obali Južne Amerike.

To je najsjeverniji poluotok Južne Amerike sa površinom od 25.000 km².

Karakteristike
--------------

Sa sjevera i zapada je omeđen Karipskim morem, sa jugoistoka sa Venezuelanskim zaljevom i sa juga planinskim masivima Sierra Nevada de Santa Marta i Serranía del Perijá.

Najveći (zapadni) dio poluotoka pripada Kolumbijskom departmanu La Guajira a manji istočni zvan *Goajira*
Venecuelanskoj saveznoj državi Zulia.

Najveći grad na poluotoku je kolumbijska Ríohacha, raskršće važnih cesta. 
U njegovoj okolici leže nalazišta zemnog plina, koji se plinovodom transportira na jugozapad do luke u Barranquilli (Kolumbija).

Pasatni vjetrovi sa sjevera stvaraju morske struje i kretanje planktona, pa je more na zapadnoj strani poluotoka 
bogatije ribom.

Sjeveroistočni bok masiva Sierra Nevada de Santa Marta djeluje kao barijera koja stvara obilne padavine po stepama, i izvor rijeke Ranchería.

Klima i vegetacija variraju od juga prema sjeveru, od tropskih kišnih šuma (3,000 mm padavina godišnje do pustinjskih dijelova na sjeveru (300 mm).

Po poluotoku uglavnom žive potomci domorodačkih Guajira, koji svoja stada goveda, ovaca, koza i konja napasaju na nižim dijelovima poluotoka. Potomci španjolskih kolonista naselili su se u jugoistočnom dijelu poluotoka, koji ima plodnije tlo jer ga oplakuju pritoke rijeke Cesar.

Tu se nalaze velike plantaže pamuka i sirka, i veliki rančevi sa stokom.

Izvori
------

1. 1 2 3 4  „*La Guajira Peninsula*" (engleski). Encyclopaedia Britannica. Pristupljeno 26.12. 2022.
2. 1 2 3 4 5 6  „*Gulf of Venezuela: Guajira Peninsula (South America)*" (engleski). LAC Geographic. Pristupljeno 26.12. 2022.

Vanjske veze
------------

***Guajira (poluotok)*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Gulf of Venezuela: Guajira Peninsula (South America)* (`en`)
**Grande de Matagalpa** (španjolski: *Río Grande de Matagalpa*) je druga po veličini rijeka u Nikaragvi duga 430 km.

Hidrologija
-----------

Rijeka izvire na sjeveroistočno od grada Matagalpa (250 km od glavnog grada Manague) u Centralnim Kordiljerima. Nakon što proteče kroz Matagalpu, teče naizmjenično prema sjeveroistoku i jugoistoku između Cordillere Darién i Planina Huapí.

Nakon tog teče u smjeru jugozapada i presijeca Departman Matagalpa, zatim savija i teče u smjeru istoka U svom donjem toku teče uz velike meandre preko ravnica istočne Nikaragve. U tom dijelu formira granicu između Departmana Matagalpa i autonomniih regija Sjeverni i Južni Atlantik. Na kraju svog toka uvire u Karipsko more na terenu Općine Karawala

Na njenoj najvećoj pritoci Tumi je 1960-ih u Departmanu Jinotega podignuta je prva hidroelektrana u zemlji.

Duž rijeke postoje brojne bare i jezera, a u donjem toku kod Makantake 50 močvara.
Rijeka je plovna samo u donjem dijelu.

Porječje rijeke prostire se na površini od 18,450 km², po departmanima Jinotega i Matagalpa i po autonomnim regijama Sjeverni i Južni Atlantik.

Izvori
------

1. 1 2 3  „*Río Grande de Matagalpa, river, Nicaragua*" (engleski). Encyclopaedia Britannica. Pristupljeno 18.4.2023.
2. 1 2 3  „*Naturaleza de La Cruz de Río Grande*" (španjolski). Mapa Nicaragua. Pristupljeno 18.4.2023.
3. 1 2 3  „*Río Grande de Matagalpa: Todo lo que necesita conocer sobre él*" (španjolski). Rios del Planeta. Pristupljeno 18.4.2023.

Vanjske veze
------------

* *Río Grande de Matagalpa: Todo lo que necesita conocer sobre él* (na portalu Mapa Nicaragua) (`en`)
**Makaronezija** je skupina od pet arhipelaga u Atlantskom oceanu uz zapadnu obaluAfrike i Evrope. Naziv Makaronezija je derivat od starogrčkog imena za otoke zapadno od Gibraltarskog tjesnaca, koje su oni zvali **μακάρων νῆσοι** (makaron nisoi) = **Sretni otoci** ili *Blagoslovljeni otoci*. 

Makaronezija se sastoji od pet arhipelaga:

* Azorski otoci, *(Portugal)*
* Madeira, *(Portugal)*
* Kanarski otoci, *(Španjolska)*
* Zelenortski otoci, *(Zelenortska Republika)*
* Arhipelag Selvagens, *(Portugal)*

Geografske i biološke karakteristike
------------------------------------

Otoci su nastali kao rezultat vulkanske aktivnosti, i nikad nisu bili dio nikakve veće kopnene mase, zbog toga imaju jedinstvenu floru i faunu.

Klima Makaronezije varira od subtropske do tropske klime, jer su otoci međusobno udaljeni i do 3 000 km. Portugalski Azori i Madeira imaju hladniju klimu i više padalina od španjolskih Kanarskih otoka, te Zelenortskih otoka.

Izvori
------

1. 1 2 3 4  „*La Macaronesia*" (španjolski). Francisco García-Talavera C.. Pristupljeno 21. 11. 2011.

Eksterni linkovi
----------------

***Makaronezija*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Does Macaronesia exist?*[*mrtav link*] (`en`)
* *La Macaronesia* (`es`)
**Maksimijan** ili **Marko Aurelije Valerije Maksimijan Herkulije** (rođen oko 250. godine, umro jula 310. godine) bio je rimski car, zajedno sa Dioklecijanom od 1. marta 286. godine do 305. godine. 

Rođen je u siromašnoj porodici u okolini Sirmijuma, na tlu današnje Srbije. Maksimijan se probijao u vojsci sve do 285. godine, kada ga je novi car Dioklecijan, njegov prijatelj, načinio cezarom i vladarem zapadnog dela carstva. Sledeće godine Maksimijan je postao avgust, zajedno sa Dioklecijanom, a 293. kada je Dioklecijan uveo tetrarhiju, Konstancije Hlor je postao Maksimijanov cezar i oženio se njegovom ćerkom.

Tokom svoje vladavine, Maksimijan je imao nekoliko puta vojne uspehe, protiv Alemana i Burgunda u severnoj Germaniji, kao i protiv Karpa na Dunavu. Takođe, u Maksimijanovo vreme se pojavio protivcar u Britaniji, 
Karausije. 
1. maja 305. godine, Dioklecijan i Maksimijan su zajedno odstupili sa trona. Jasno je da Maksimijan to nije učinio po sopstvenoj volji. Galerije i Konstancije Hlor postali su novi carevi, koji su uzeli za cezare Severa II i Maksimina Daju. Kada je Konstancije umro sledeće godine, Maksimijanov sin, Maksencije dobio je zapadni deo carstva na upravu i imenovao je Maksimijana za svog avgusta. Maksimijan je u bitkama pobedio Severa i Galerija i privukao na svoju stranu sina Konstancija Hlora, budućeg cara Konstantina Velikog, dajući mu za ženu svoju kći Faustu.

Ipak, 308. Maksimijan je podigao ustanak protiv svog sina, krenuo je na Rim, ali je bio poražen i sa Konstantinom je potražio utočište u Galiji. 310. godine proglasio se po treći put za cara, ali se nije mogao održati protiv Konstantina Velikog, koji ga je primorao da izvrši samoubistvo.

Eksterni linkovi
----------------

***Maksimijan*** na Wikimedijinoj ostavi
**Graptopetalum** je mali rod biljaka iz reda Saxifragales i sadrži 12 vrsta iz Meksika te s jugozapada SAD. Ove biljke po izgledu sliče na Echeverie, ali su vrlo blizu i grupi Sedum: imaju atraktivan izgled nalik na rozete, s prorijeđeno obojenim listovima koji povremeno imaju i pjege. Cvjetovi su im široki 1,2 cm, crvene su i bijele boje, a njihovo je sjemenje jako malo.

Biljke ove vrste mogu podnijeti laganu hladnoću, ali su osjetljive na ekstremnu vrućinu i jako ih je teško održati živima ljeti u pustinjama Arizone.

Graptopetalum se lako razmnožava pomoću sjemenja ili rezanjem listova (reznica).

Vrste
-----

Nekoliko vrsta iz ovog roda:

* Graptopetalum amethystinum
* Graptopetalum macdougallii
* Graptopetalum paraguayense

Eksterni linkovi
----------------

|  |  |
| --- | --- |
|  | U Wikimedijinoj ostavi nalazi se članak na temu: **Graptopetalum** |
|  | U Wikimedijinoj ostavi ima još materijala vezanih za: **Graptopetalum** |
|  | Wikivrste imaju podatke o: **Graptopetalum** |
**Maksim** (*Milan Vasiljević*; Foča, SFRJ, 27. jun 1968) je episkop zapadnoamerički.

Životopis
---------

Episkop Maksim rođen je 27. juna 1968. godine u Foči. Sin je sveštenika. Zamonašio se 18. avgusta 1996. godine u manastiru Tvrdoš kod Trebinja, a potom je tri godine bio privremeni klirik Grčke pravoslavne crkve.

Završio je Bogosloviju i Bogoslovski fakultet u Beogradu. Kao stipendista države Grčke (od 1995. do 1997) i Fondacije *„Aleksandar Onazis"* (1998) stekao je stepen magistra teologije na Univerzitetu u Atini, gdje je odbranio i doktorsku disertaciju. Završio je potom školu vizanzijskog slikarstva i učio vizantijsku muziku u Atini. Jednogodišnje postdoktorske studije radio je na Sorboni u Parizu (2003/2004). Istovremeno se na francuskoj Akademiji lijepih umjetnosti u Parizu, kao profesor na stažu, bavio teorijom i praksom slikarstva.

Episkop
-------

Za vikarnog episkopa humskog je izabran u maju 2004. godine od strane Svetog arhijerejskog sabora. Bio je vikarni episkop mitropolita dabrobosanskog Nikolaja. Hirotonisao ga je patrijarh srpski Pavle u Sabornoj crkvi u Sarajevu dana 18. jula 2004. godine. Prisutni su bili i mitropoliti dabrobosanski Nikolaj i veleški i povardarski Jovan, episkopi bački Irinej, zapadnoevropski Luka, vranjski Pahomije, mileševski Filaret, dalmatinski Fotije, zahumsko-hercegovački Grigorije, budimljansko-nikšićki Joanikije, jegarski Porfirije, lipljanski Teodosije, dioklijski Jovan i umirovljeni zahumsko-hercegovački Atanasije.

Godine 2006, na proljećnom zasjedanju Sabora izabran je za episkopa zapadnoameričkog i ustoličen jula iste godine.

Govori grčki, ruski, engleski i francuski jezik. Objavio je više studija, članaka i prevoda.

Vidi još
--------

* Eparhija zapadnoamerička

Spoljašnje veze
---------------

* Episkop zapadnoamerički Maksim
**Grzegorz Brzęczyszczykiewicz** [ˈɡʐɛɡɔʂ bʐɛnt͡ʂɨʂt͡ʂɨˈkʲevit͡ʂ], fikcijsko ime junaka filma *Kako sam raspirio Drugi svjetski rat* (*Jak rozpętałem drugą wojnę światową*, 1970.), poljska jezikolomka.

Povijest
--------

Grzegorz Brzęczyszczykiewicz je fikcijsko ime filmskog lika Franciszka Dolasa iz poljske komedije *Kako sam raspirio Drugi svjetski rat* (*Jak rozpętałem drugą wojnę światową*, 1970.). Junak filma daje ga tokom saslušanja kod funkcionara Gestapa (u toj ulozi je Emil Karewicz, što je aluzija na lik Hermanna Brunnera iz serije *Ulog veći od života* – *Stawka większa niż życie*, od 1968.) da bi ga doveo u zabludu. Franek Dolas ciljano daje to ime znajući da će ono Nijemcima prouzročiti poteškoće u izgovoru, istovremeno otežavajući identifikaciju arestanta. Uz to Dolas stvara poteškoće u izgovoru imena mjesta rođenja, »Chrząszczyżewoszyce, powiat Łękołody«.

Film je nastao po predlošku romana Kazimierza Sławińskoga *Zgode topnika Dolasa* (*Przygody kanoniera Dolasa*, 1967.) u kojem nije bilo nîti s imenom Brzęczyszczykiewicza. U filmski scenarij dodao ga je režiser Tadeusz Chmielewski, koji ga je preuzeo iz romana *C. kr. dezerteri* (*C.K. Dezerterzy*, 1937.), što ga je napisao Kazimierz Sejda. Ime Brzęczyszczykiewicza izvedeno je iz imena koje je dano jednom od junaka tog romana (Brzęczyszczewski).

U romanu Kazimierza Sławińskoga opisana je situacija analogna sceni iz filma Tadeusza Chmielewskoga u kojoj se Poljak – frajter Stefan Kania – predstavlja cuksfireru kao Szczepan Brzęczyszczewski:

|  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
|  » | Zauzvrat je Kania pojačao zamoran cuksfirerov posao svojim kompliciranim imenom:
– Pszkszbsz… Herr Gott im Himmel! (Gospode Bože nebeski!) Kako netko može tako šuštajuću trakavicu izgovoriti? Tko tim Poljacima takva strašna imena daje? Ponovi još jednom!
– Szczepan Brzę-czysz-czewski – skandirao je sa zadovoljstvom Kania.
– Przencisieski… Przensisieski… Jezik tvrdne od toga.
Da ga potješi, Kania je kao mjesto rođenja dao mjestašce upravo neistinito, ali zato nemoguće za izgovor za Nijemca
– Mszczonowieścice, općina Grzmiszczosławice, povjat Trzcinogrzechotnikowo. | « |
|  | — **Kazimierz Sejda**, *C. kr. dezerteri* (1937.) |  |

 |

Vidi još
--------

* jezikolomka

Izvori
------

1. 1 2 3  Sejda, Kazimierz (1987). *C.K. Dezerterzy*. Wydawnictwo MON.
2. ↑  Frajter – čin u nekim vojskama, odgovara starijem naredniku, vidi: „Hasło: Frajter" (poljski). *Słownik języka polskiego*. PWN. 9. siječnja 2012.

Eksterni linkovi
----------------

* Video na YouTube
**Milton George Gustavus Sills** (12. januar 1882 – 15. septembar 1930) je bio američki kazališni i filmski glumac, koji je uživao veliki ugled 1910-ih i 1920-ih.

Rodio se u bogatoj i uglednoj porodici, te studirao psihologiju i filozofiju na čikaškom Univerzitetu, gdje je na kraju diplomirao i dobio mjesto profesora. Godine 1905. je Univerzitet posjetio glumac Donald Robertson kako bi održao predavanje o Ibsenu; tokom susreta sa Sillsom mu je predložio da započne glumačku karijeru, što je Sills prihvatio, napustio profesuru i pridružio se Robertsonovoj putujućoj trupi. Godine 1908. je privukao pažnju brodvejskih producenata Charlesa Frohmana i Davida Belascoa, koji su ga angažirali u nizu prestižnih predstava. Godine 1914. je napustio Broadway kako bi savladao novi medij filma; s vremenom je postigao niz uspjeha, a 1920-ih je u Hollywoodu bio jedan od rijetkih vodećih glumačkih *freelancera*, koji nije bio ugovorom vezan uz jedan studio. Godine 1927. je bio među osnivačima losanđeleske Akademije. Godine 1930. je za vrijeme partije tenisa sa suprugom Doris Kenyon doživio srčani udar i umro. Dvije godine kasnije mu je posthumno izdana knjiga *Values: A Philosophy of Human Needs - Six Dialogues on Subjects from Reality to Immortality*.

Izabrana filmografija
---------------------

* *Eyes of Youth* (1919)
* *At the End of the World* (1921)
* *The Great Moment* (1921)
* *Miss Lulu Bett* (1921)
* *A Trip to Paramountown* (1922)(\*short film)
* *The Isle of Lost Ships* (1923)
* *The Spoilers* (1923)
* *Adam's Rib* (1923)
* *Flaming Youth* (1923)
* *The Sea Hawk* (1924)
* *Single Wives* (1924)
* *Madonna of the Streets* (1925)
* *Paradise* (1926)
* *The Sea Tiger* (1927)
* *The Valley of the Giants* (1927)
* *The Hawk's Nest* (1928)
* *The Barker* (1928)
* *Love and the Devil* (1929)
* *The Sea Wolf* (1930)

Izvori i napomene
-----------------

Vanjske veze
------------

* Milton Sills na IMDb-u (`en`)
* Milton Sills at IBDb.com
* Photographs and literature
Hrpa opeka (cigli)
Koliba plemena Toda (Nilgiris, Indija)

**Građevinski materijal** je svaka tvar koja se koristi u građevinarstvu.

Podjela
-------

Građevinski materijali se po poreklu dele na **prirodne** i **veštačke**, po nameni za visokogradnju i niskogradnju, a po sastavu na **proste** i **složene** (koji nastaju spajanjem prostih: npr. beton nastaje mešavinom cementa, šljunka i vode). Po konstruktivnim svojstvima dele se na **noseće** i **vezivne** materijale.

Najvažniji materijali
---------------------

Najvažniji građevinski materijali su: aluminijum, beton, cement, čelik, drvo, gips, kamen, kreč, opeka, pesak, staklo i šljunak, a u građevinarstvu se koriste i mnogi drugi.

Upotreba
--------

Kuće i ostali objekti grade se od raznih građevinskih materijala. Postoje materijali koji daju strukturu objektu, izolacioni kao i dekorativni materijali. Neki materijali imaju i više namjena.

Vidi još
--------

**British Museum**
* Beton
* Čelik
* Cement
* Crep
* Drvo
* Kamen
* Kreč
* Bitumen
* Lim
* Malter
* Opeka
* Staklo
* Malter

***Građevinski materijal*** na Wikimedijinoj ostavi
Simón Bolívar je bio pionir borbe za nezavisnost Venezuele.
**Manifest iz Cartagene** (španjolski: *Manifiesto de Cartagena*) je dokument što ga je Simón Bolívar, predvodnik borbe za nezavisnost Latinske Amerike od Španjolskog Imperija, sastavio nakon pada Prve Venezuelanske Republike, u jeku borbi za nezavisnost u Kolumbiji i toj zemlji. Manifest je sastavljen 15. prosinca 1812. godine u mjestu Cartagena de Indias. 

U ovom dokumentu, Bolívar je precizno i detaljno razložio svoje tumačenje razloga kraha venezuelanske države, čiji je vojni časnik u tom periodu bio, navodeći kao najvažnije: 

1. Korištenje federalnog sistema, kojega je Bolívar smatrao preslabim za ratno vrijeme;
2. Loše upravljanje javnim prihodima od strane centralne vlasti;
3. Potres u Caracasu iz 1812. godine, koji je dodatno pogoršao ekonomsku i političku situaciju;
4. Apsolutnu nemogućnost formiranja trajne vojske zbog tvrdoglavosti populacije;
5. Opozicija iz redova Katoličke crkve, koja je širila antirepublikanske sentimente.

Manifest iz Cartagene bio je prvi od brojnih javnih dokumenata što ih je Bolívar izdao za trajanja svoje revolucionarne karijere, a koji će zbog njegove lične popularnosti postati izrazito utjecajni. Nekoliko mjeseci nakon objavljivanja manifesta, Bolívar je postao časnik u vojsci Ujedinjenih provincija Nove Granade te je ubrzo krenuo u novu borbu za nezavisnost Venezuele, koja će kulminirati uspješnom Divnom kampanjom.

Vanjske poveznice
-----------------

* Manifiesto de Cartagena - Analitica.com (text of the Manifesto, in Spanish)
* Manifiesto de Cartagena - Monografías.com (commentary on the Manifesto, in Spanish)
**Mladoturska revolucija** iz 1908. je bila revolucija koju je izvela turska vojska kojom je poništena ukidanje parlamenta koje je izveo sultan Abdul Hamid II, čime je počela Druga ustavna era. Revolucija je bila značajan događaj tokom procesa raspada Osmanskog carstva. 

Krajem 19. i početkom 20. veka, Turska je bila u velikoj krizi. Govorilo se da je „bolesnik na Bosforu". Osim na Balkanu, imala je problema sa pokorenim narodima i u drugim delovima carstva. Nezadovoljstvo stanjem u državi i vladavinom sultana Abdula Hamida II je dovelo do revolucije 1908. godine. Grupa prozapadnih oficira je preuzela vlast, donela ustav i proglasila načelo „Otomansko carstvo Otomanima". Revolucija je okupila šarolik savez reformskih pluralista, turskih nacionalista, zapadno orijentisanih sekularista i svakoga ko je optuživao sultana za haos u carstvu. Revolucijom je vraćena skupština, koju je suspendovao sultan 1878. Međutim, proces zamene monarhijskih institucija ustavnim institucijama i izbornim sistemom nije bio ni jednostavan niti je promena režima protekla bez krvoprolića. Naredne godine je došlo do promene na prestolu izborom Mehmeda V za sultana. Mladoturci su proglasili ravnopravnost svih vera, ali je to bilo samo formalno. Pravi cilj im je bio da nametnu turski jezik i jedan nacionalni osećaj svim narodima u državi. Time su protiv sebe okrenuli sve hrišćanske narode i neturske muslimane, kao i predstavnike bivše vlasti. Periferni krajevi carstva su nastavili da se otcepljuju pod pritiskom lokalnih revolucija.

Mladotursku revoluciju Austrougarska je iskoristila za aneksiju Bosne i Hercegovine, dok je Bugarska proglasila nezavisnost.

|  |  |
| --- | --- |
|  | *Ovaj članak o **historiji** je u začetku. Možete pomoći Wikipediji tako da ga proširite*. |


|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* LCCN: sh85138827
* GND: 4466989-6
* NKC: ph784978

 |