recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**François-René, vikont de Chateaubriand** (Saint-Malo, 4. rujna 1768. – Pariz, 4. srpnja 1848.) je bio francuski pisac i političar koji se danas smatra začetnikom romantizma u francuskoj književnosti te jednim od najznačajnijih imena francuske književnosti.

Chateaubriand je rođen kao najmlađe od desetro djece u plemićkoj obitelji. Dok je njegova političa uloga u rojalističkom pokretu tokom Prvog Carstva i Restauracije bila prilično mala, njegova uloga u razvoju francuske književnosti je enormna. Njegovi opisi prirode kao i njegova analiza sentimenta vlastitog "ja" poslužila je kao inspiracija cijeloj generaciji francuskih romantičara, među kojima je bio i mladi Victor Hugo, koji će u zanosu izjaviti: "*Želim biti Chateaubriand ili ništa*". (francuski: *Je veux être Chateaubriand ou rien*). Također, Chateaubriand je u svom epohalnom djelu *René, ou les Effets des passions* prvi formulirao tzv. "val osjećanja" (francuski: *vague des passions*), a njegov René će postati amblematski lik tog novog artističkog senzibiliteta.

Chateaubriand je također bio dio opće pomame za egzotičnim u ovom periodu, opisujući Sjevernu Ameriku u svojim djelima *Atala* i *Les Natchez*, odnosno svoje putovanje Mediteranom u djelu *Itinéraire de Paris à Jérusalem*. U još jednom važnom djelu, *Génie du christianisme*, Chateaubriand je stao u obranu katoličke vjere u periodu kada se velik dio tadašnje inteligencije okrenuo protiv religije i njezinih struktura. Njegovo, ipak, najznačajnije djelo je njegova autobiografija *Mémoires d'outre-tombe*, u kojoj opisuje svoj razvoj i odrastanje, a koja se danas smatra monumentalnom romantičarskom biografijom i izvorom podataka za historičare.

Preminuo je u Parizu 4. srpnja 1848. godine, usred Revolucije 1848. godine.

***François-René de Chateaubriand*** na Wikimedijinoj ostavi

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 7388218
* LCCN: n80038427
* ISNI: 0000 0001 2119 2089
* GND: 118520237
* SELIBR: 181448
* SUDOC: 026782022
* BNF: cb11896324t (podaci)
* BIBSYS: 1498562808354
* ULAN: 500218565
* HDS: 041446
* MusicBrainz: 7f23ea3f-1784-4ea7-beba-afbef095a629
* NLA: 35932083
* NDL: 00435798
* NKC: ola2002112613
* BNE: XX837764
* CiNii: DA00347427
* CONOR.SI: 27343203
* NSK: 000011411

 |
**Marie Georges Picquart** (6. septembar 1854 - 18. januar 1914) bio je francuski profesionalni oficir, poznat po ključnoj ulozi u rasplitanju Dreyfusove afere. Francuskoj vojsci se priključio 1872. godine gdje je napredovao do čina potpukovnika i generalštapske službe. Početkom 1896. bio imenovan na čelo Deuxième Bureaua, vojne obavještajne službe. Tamo je otkrio kako je major Ferdinand Walsin-Esterhasy, a ne kapetan Alfred Dreyfus autor kompromitirajućeg pisma koje je pokrenulo aferu. Njegovo nastojanje da zatvori Esterhasyja i oslobodi Dreyfusa je, međutim, sabotirala vojna vrhuška, a Picquart je krajem godine premješten u kolonijalnu službu. Godine 1902. je napustio vojsku. Nakon što je afera završena Dreyfusovom rehabilitacijom, Picquart je vraćen u vojnu službu dobivši čin divizijskog generala. Sljedeće tri godine je proveo kao ministar rata. Godine 1914. je umro od posljedica pada s konja.

Izvori
------

Vanjske veze
------------

* Dreyfus Rehabilitated Arhivirano 2020-01-30 na Wayback Machine-u
* Službeni website Geudertheima ()

| Političke funkcije
 |
| --- |
| Prethodi: **Eugène Étienne**  |  **Ministar rata** 1906–1909 | Slijedi: **Jean Brun**  |
**Branko Črnac – Tusta** (1955–2012) bio je jugoslovenski i hrvatski pevač, frontmen kultne pank-grupe KUD Idijoti.

Biografija
----------

Rođen je 6. oktobra 1955. godine u Puli, u porodici poreklom sa Ćićarije.

Završio je Tehničku školu u Puli, a od 1978. godine pa do kraja života radio je u Fabrici električnih mašina i uređaja Uljanik (TESU), gde je eventualno došao do položaja šefa odseka; bio je sindikalni poverenik Sindikata Istre, Kvarnera i Dalmacije, i aktivno je učestvovao u sindikalnim aktivnostima i radničkim protestima.

KUD Idijotima pridružio se 1985. godine, četiri godine nakon njihovog osnivanja, i zbog svoje harizme, scenskog nastupa i iskrenih antifašističkih ubeđenja ubrzo je postao jedan od najprepoznatljivijih i najznačajnijih pevača jugoslovenskog panka. Nastupao je na mnogobrojnim koncertima širom bivše Jugoslavije i u inostranstvu. Poslednji put je nastupio na sceni 26. februara 2011. godine u Zelenom gaju u Sloveniji.

Branko Črnac Tusta preminuo je od posledica karcinoma pluća i grla 14. oktobra 2012. godine. Sahranjen je na gradskom groblju u Puli.

Diskografija
------------

Tusta je kao frontmen KUD Idijota učestvovao u snimanju svih objavljenih albuma benda:

* *Legendarni uživo* (1986)
* *Bolje izdati ploču nego prijatelja* (1987)
* *Lutke na koncu* (1987)
* *Hoćemo cenzuru* (1988)
* *Live in Biel* (1988)
* *Bolivija R’n’R* (1989)
* *Mi smo ovdje samo zbog para* (1990)
* *Đuro voz sold aut* (1991)
* *Glupost je neuništiva* (1992)
* *Tako je govorio ZaraTusta* (1993)
* *Istra ti materina* (1995)
* *Megapank* (1995)
* *Fuck* (1996)
* *Single collection vol. 1* (1997)
* *Cijena ponosa* (1997)
* *Gratis hits live!*  (1999)
* *Remek-djelo* (2001)

Počasti
-------

Na drugu godišnjicu njegove smrti, u njegovu čast nazvana je jedna ulica u Puli, stepenište koje vodi do rok-kluba Uljanik.

Reditelj Andrej Korovljev snima dokumentarni film o Tustinom životu.

Spoljašnje veze
---------------

* KUD Idijoti
**Hamza Bakšić** (Ljubinje, 1939. − Sarajevo, 29. septembra 2008.), bosanskohercegovački je novinar.

Biografija
----------

Hamza Bakšić rođen je 1939. godine u Ljubinju. Bio je dugogodišnji urednik i novinar Televizije Sarajevo, komentator i kolumnista Oslobođenja, urednik Radija Slobodna Europa u Sarajevu. Generacije novinara učile su novinarske vještine od Hamze Bakšića.

Bio je član udruženja novinara od 1962. i dobitnik brojnih strukovnih priznanja, među kojima su i Zlatna značka RTV Sarajeva i Nagrada za životno djelo lista Oslobođenje.

Umro je u Sarajevu, 29. septembra 2008. godine. Sahranjen je na sarajevskom groblju Lav.

Bibliografija
-------------

* *Ja, novinar* (Sarajevo, 1995.)
* *Između mita, pamćenja i zaborava* (Sarajevo, 1996.)
* *Sarajeva više nema* (Sarajevo, 1997.)
* *Kraj stoljeća* (Sarajevo, 1997.)

Izvori
------

1. ↑  „In memoriam: Hamza Bakšić". radiosarajevo.ba. 2017-08-05. Pristupljeno 2020-12-30.
2. ↑  „Sjećanje: Hamza Bakšić". sarajevo.co.ba. 2017-08-05. Pristupljeno 2020-12-30.
3. ↑  „Umro Hamza Bakšić". nezavisne.com. 2017-08-05. Pristupljeno 2020-12-30.

Vanjski linkovi
---------------

* In memoriam: Hamza Bakšić
**Henri-Marie Rodolphe Baur** (12. april 1880 - 8. april 1943), poznatiji kao **Harry Baur**, bio je francuski glumac koji se smatra jednim od najvećih dramskih umjetnika prve polovice 20. vijeka. Rođen u porodici alzaškog porijekla, u mladosti je pobjegao iz kuće kako bi izbjegao planirano slanje u sjemenište, te se umjesto toga izdržavao igranjem ragbija za Olympique Marseilles prije nego što se odlučio za glumačku karijeru. Iako je prva filmska iskustva stekao relativno rano, sve do 1930. je bio daleko poznatiji na pozornici. Dolazak zvučnog filma ga je, međutim, učinio zvijezdom, odnosno omogućio nekim od najuglednijih francuskih sineasta da ga angažiraju za prestižne uloge kao što su Beethoven, Raspućin i komesar Maigret. Karijeru je nastavio i nakon njemačke okupacije, mada se morao javno braniti od lažnih optužbi da je Jevrej te ishoditi "uvjerenje o arijanstvu". Godine 1942. je zajedno sa suprugom došao u Berlin na poziv nacističkog ministra Josepha Goebbelsa snimati *Symphonie eines Lebens*, igrani film koji je trebao simbolizirati francusko-njemačku kulturnu suradnju u okviru Novog poretka. Nakon što su iz Pariza stigle "svježe" denuncijacije o njegovom jevrejskom porijeklu, Baura je 30. maja uhapsio Gestapo. Nakon što su Gestapovi isljednici postali uvjereni da Baur ipak nije Jevrej, pušten je 19. septembra 1942. Posljedice zlostavljanja, tokom koga je izgubio preko 40 kg težine, pokazale su se preteškima za njegovo zdravlje, te je umro 8. aprila, nedugo pred premijeru svog posljednjeg filma. Baur je pokopan na Montmatreu, na groblju Saint-Vincent gdje se dan-danas na njegov grob polaže cvijeće.

Vanjske veze
------------

* Harry Baur na sajtu IMDb
* Photo et biographie
**Herbert Norkus** (Berlin, 26. jul 1916 - 24. januar 1932) je bio njemački omladinski nacistički aktivist, koji je kao pripadnik Hitlerjugenda poginuo u uličnom obračunu sa njemačkim komunistima te nakon dolaska nacista na vlast stekao posthumni status mučenika u Trećem rajhu.

Norkus je odrastao u skromnoj radničkoj porodici. Otac mu je bio invalid prvog svjetskog rata i radio na održavanju Državnog zavoda za ispitivanje materijala; prema nekim pretpostavkama, je, barem neko vrijeme, bio pripadnik nacističkih Jurišnih odreda (SA). Sam Norkus se nije previše isticao u školi. Kod drugova je zbog svoje brzine stekao nadimak "Quex" ("živa" na njemačkom)

24. januara 1932. je Norkus zajedno sa još nekoliko aktivista Hitlerjugenda dijelio letke po berlinskoj četvrti Moabit kada ih je napalo nekoliko pripadnika Rotfrontkämpferbunda, komunističke paravojne organizacije. Nakon kraćeg fizičkog okršaja, Norkus je održao do obližnje kuće po pomoć. Progonitelji su ga presreli i zadali mu šest uboda nožem. Preminuo je na putu za bolnicu.

Smrt 15-godišnjeg dječaka je Joseph Goebbels odmah iskoristio u propagandne svrhe. Norkusov pogreb je održan 29. januara i na njemu se okupilo oko 5000 ljudi. Ubistvo je, osim u nacističkim, osuđeno i u ne-nacističkim novinama; komunisti su, pak, tvrdili, da je počinjeno u samoobrani. Tri glavna osumnjičenika - Willi Simon, Bernhard Klingbeil i Harry Tack - su pobjegli u SSSR. U julu 1932. je zemaljski sud u Moabitu nekoliko sudionika incidenta osudio na kazne zatvora do tri godine; među njima je bio i berlinski komunistički vođa Georg Stolt, koji je ubijen od strane SA nedugo nakon dolaska nacista na vlast.

Norkus je samo nekoliko mjeseci nakon ubistva poslužio kao podloga za naslovni lik romana *Hitlerjunge Quex* Karla Aloysa Shenzingera. Isti je roman nakon dolaska nacista na vlast ekraniziran u istoimeni film gdje je naslovni lik tumačio Jürgen Ohlsen. Po Norkusu je za vrijeme Trećeg rajha nazvan niz ulica, škola, trgova, kao i školski brod koji danas plovi pod imenom *Gorch Fock*.

Izvori
------

Napomene

Literatura
* Arnold Littmann: *Herbert Norkus und die Hitlerjungen vom Beußelkietz.* Berlin: Steuben. 1934.
* Hermann Gerstmayer (Hsrg.): *Herbert Norkus, der Hitlerjunge.* Berlin: Neues Verlagshaus für Volksliteratur. 1934.
* Rudolf Ramlow: *Herbert Norkus? - hier! Opfer und Sieg der Hitler-Jugend.* Stuttgart u.a.: Union Deutsche Verlagsgesellschaft. 1933.
* Wolfgang Schwarz: *Kameradschaft Herbert Norkus.* Breslau: Handel. 1934.
* Artur Axmann: *"Das kann doch nicht das Ende sein." Hitlers letzter Reichsjugendführer erinnert sich.* Koblenz: Bublies. 1995. (Norkus gehörte zu Axmanns Gefolgschaft in Berlin) ISBN 3-926584-33-5
**Herman I Celjski** (oko 1333. - 21. mart 1385.) je bio grof Celjski. Bio je mlađi sin Fridriha I Celjskog. Između 1359. i 1368. zajedno sa bratom Urlihom I bio je starešina grofova Celjskih, a od 1368. do 1385. Herman je bio starešina porodice grofova Celjskih.

Mladost
-------

Herman je bio mlađi sin Fridriha I Celjskog i njegove supruge Diedmund od Valsea. Nakon smrti starijeg brata Ulriha I, koji je za sobom ostavio sedmogodišnjeg sina Viljema, Herman je 1368. godine postao vođa porodice grofova Celjskih.

Herman I Celjski je bio oženjen Katarinom Kotromanić, kćerkom bosanskog bana Stefana II Kotromanića. Sa njom je dobio dvojicu sinova, Hansa i Hermana II.

Heman I je 1377. sa svojim sinom Hermanom II i nećakom Viljemom učestvovao u malom krstaškom pohodu u istočnu Prusku protiv paganskih Žemajta, koji je organizovao i vodio vojvoda Albreht III Austrijski.

Pre pohoda na Baltik, Herman je 15. maja 1377. napisao svoju oporuku, prema kojoj u slučaju da se nijedan od tri grofa Celjskih ne vrati, da posede nasledi ortenburški grof Fridrih III Ortenburški, sin njegovog brata Ota IV Ortenburškog, bez obzira na prava svoje supruge i sestre. Hermana I je nasledio njegov drugorođeni sin Herman II Celjski, pošto mu je prvorođeni sin Hans umro 1372. godine
**Hidajet Repovac** (Sarajevo, 1945. – Sarajevo, 27. studenog, 2018.), bosanskohercegovački je sociolog.

Životopis
---------

Hidajet Repovac je rođen u Sarajevu, 1945. godine. Diplomirao je, magistrirao i doktorirao na Odsjeku sociologije Fakulteta političkih nauka Univerziteta u Sarajevu. Po završenom studiju biran je za asistenta na predmetu Sociologija rada, a nakon odbranjenog doktorata i u zvanje docenta na predmetu Sociologija kulture. Kasnije je biran u zvanje vanrednog, pa zatim u redovnog profesora (1993). U razdoblju od 1992. do 1995. godine obnašao je dužnost dekana Fakulteta političkih nauka Univerziteta u Sarajevu dajući poseban doprinos u njegovom očuvanju i djelovanju tokom rata. Predavao je na nastavnim disciplinama Sociologija kulture i Historija civilizacije na Fakultetu političkih znanosti.

Tijekom rata, 1993. godine, pokrenuo je osnivanje Fakulteta za kriminalistiku, kriminologiju i sigurnosne studije Univerziteta u Sarajevu. Bio je i profesor na tom fakultetu, te dekan u razdoblju od 2001. do 2006. godine. Držao je nastavu iz Sociologije na Šumarskom fakultetu u Sarajevu, te na 
Fakultetu islamskih nauka. Bio je član i dugogodišnji predsjednik Asocijacije nezavisnih intelektualaca Krug 99.

Preminuo je u Sarajevu, 27. studenog 2018. godine.

Bibliografija
-------------

* *Klasne protivurječnosti kulture* (Sarajevo-Banja Luka, 1983)
* *Sociologija simboličke kulture* (Sarajevo, 2003)
* *Eseji o književnosti i umjetnosti: filozofsko-sociološki diskurs* (Sarajevo, 2013)

Vanjske veze
------------

* Preminuo dr. Hidajet Repovac, profesor emeritus Univerziteta u Sarajevu
**Humberto Fernández-Morán Villalobos** (Maracaibo, 18. veljače 1924. – Stockholm, 17. ožujka 1999.) bio je venezuelanski naučnik i inovator, najpoznatiji kao izumitelj dijamantnog noža. Fernández-Morán je značajno unaprijedio i razvoj elektromagnetskih leća za elektronsku mikroskopiju koristeći supravodljivost, a trag je ostavio i na drugim naučnim poljima.

Rođen je u Maracaibu u Venezueli, 18. veljače 1924. godine. Studirao je medicinu na Univerzitetu u Münchenu, gdje je 1944. godine diplomirao *summa cum laude*. Doprinio je razvoju elektronskog mikroskopa te je bio prva osoba koja je koristila koncept krioultramikrotomije. Nakon što je jednom prilikom preletio iznad Angelovog vodopada u rodnoj Venezueli, postao je fasciniran idejom sustava ponavljajućeg toka prisutnog kod vodopada te je temeljem iste odlučio kombinirati svoj dijamantni nož i ultramikrotom kako bi dodatno poboljšao pripremu preparata za elektronski mikroskop. Njegov daljnji znanstveni rad bazirao se upravo na poboljšanju funkcije elektronskog mikroskopa, mada popis njegovih radova pokazuje da je imao vrlo širok spektar interesa.

Fernández-Morán je bio osnivač Venezuelanskog instituta za neurološke i studije mozga, a služio je i kao ministar znanosti tokom posljednje godine vladavine Marcosa Péreza Jiméneza; nakon svrgavanja diktature 1958. godine, bio je prisiljen napustiti zemlju. U Sjedinjenim Državama je radio za NASA-u na projektu Apollo, a kasnije je predavao na različitim sveučilištima. Amerikanci su mu predložili nominaciju za Nobelovu nagradu, međutim Fernández-Morán ju je odbio jer je ona uvjetovana prihvaćanjem američkog državljanstva, što on nije htio.

Njegova supruga Anna bila je Šveđanka, a zajedno su imali dvije kćeri. Umro je 17. ožujka 1999. u Stockholmu, gdje je njegov pepeo razasut nakon kremiranja.

***Humberto Fernández-Morán*** na Wikimedijinoj ostavi

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 48398240
* LCCN: n90727188
* ISNI: 0000 0000 4132 4379
* GND: 126045607

 |
Ignaz Philipp Semmelweis (1860)
**Ignaz Philipp Semmelweis** (Budimpešta, 1. srpnja 1818. – Beč, 13. kolovoza 1865.), mađarski liječnik.

Radeći kao asistent prve porodiljske klinike u bečkoj Općoj bolnici, Ignac Philipp Semmelweiss opazio je neobično veliku smrtnost žena pri porodu. Došao je do zaključka da je uzrok babinja groznica, za koju je ustanovio da je to zapravo otrovanje krvi, zaraza koja se prenosi putem svake gnojne bolesti. Da bi se spriječila, bila je dovoljna temeljita dezinfekcija ruku s malo klornoga vapna. Semmelweiss je zato uveo stroge mjere čistoće i već u prvom mjesecu smrtnost od babinje groznice u njegovu je odjelu osjetno pala. No, kolege liječnike nikako nije mogao uvjeriti u ispravnost svojih postavki. Iscrpljen neprestanim borbama navodno je duševno obolio (vjerojatno se zapravo radilo o Alzheimerovoj bolesti) i 13. kolovoza 1865. umro u Zavodu za umobolne u Doblingu kraj Beča, i to od infekcije koja se razvila nakon što su ga prebili čuvari u umobolnici.

Vanjske poveznice
-----------------

* Ignaz Semmelweis – najneshvaćeniji čovjek (1865.)
* 13. 8. Umro "spasitelj majki", doktor kojeg su strpali u umobolnicu jer je inzistirao da ljudi moraju prati ruke
* Jeste li čuli za doktora Ignaza Semmelweisa?
**Imra Agotić** (Gorjani, 12. 1. 1943 - Zagreb, 18. 3. 2012), hrvatski general i prvi zapovjednik Hrvatskoga ratnog zrakoplovstva.

Životopis
---------

General zbora Imra Agotić je rođen 12. 1. 1943 u Gorjanima. Završio je "Vojnu akademiju Jugoslavenske narodne armije" (JNA) i "Školu narodne obrane", te magistrirao na Fakultet prometnih znanosti u Zagrebu. Bio najvažniji kontraobavještajac 5. banjalučkog korpusa JNA. 2. 7. 1991 godine, tada s činom pukovnika, general Agotić odlazi iz JNA i stavlja se na raspolaganje Predsjedniku Republike Hrvatske dr. Franji Tuđmanu, koji ga svojom Odlukom od 10. 8. 1991 godine postavlja za v.d. načelnika stožera Zbora narodne garde (ZNG) i vršitelja dužnosti zapovjednika ZNG-a.

U oktobru 1991 godine Tuđman je imenovao generala Agotića glavnim pregovaračem s predstavnicima JNA, čiji je predstavnik bio general Andrija Rašeta, o njihovom napuštanju državnog područja republike Hrvatske. Pregovori su se vodili pod pokroviteljstvom "Promatračke misije Europske zajednice" u zagrebačkom hotelu "I" od 8. 10. 1991 do konca te godine. Mjesec dana kasnije promaknut je u čin general-bojnika. Odlukom Predsjednika RH u januaru 1992 godine general Agotić je imenovan za prvog zapovjednika Hrvatskog ratnog zrakoplovstva i protuzračne obrane. Na Dan državnosti 1995. godine promaknut je u čin general-pukovnika Oružanih snaga Republike Hrvatske (HV).

U martu 1996 godine general Agotić je imenovan pomoćnikom načelnika Glavnog stožera Oružanih snaga Republike Hrvatske za Hrvatsko ratno zrakoplovstvo. Ovu dužnost je obnaša do 21. 2. 2000 godine kada ga je Predsjednik RH Stjepan Mesić imenovao svojim pomoćnikom za obranu i vojna pitanja.

31. 12. 2002. godine general Agotić je umirovljen kao djelatna vojna osoba, prije čega je promaknut u čin generala zbora. 1. 2. 2003 godine predsjednik Stjepan Mesić ga je imenovao svojim savjetnikom za nacionalnu sigurnost. Dužnost je obnašao do 2005. godine. 2003 godine general Agotić je svjedočio je u procesu protiv Slobodana Miloševića u Haagu pred Međunarodnim sudom za ratne zločine počinjene na području bivše Jugoslavije.

General Agotić je iznenada umro 18. 3. 2012 godine. Pokopu generala Agotića na Mirogoju 22. 3. 2012 prisustvovali su predsjednik Ivo Josipović, predsjednik Hrvatskog sabora Boris Šprem, predsjednik vlade Zoran Milanović i bivši predsjednik Mesić.

Odlikovanja
-----------

* Red Nikole Šubića Zrinskog
* Red bana Jelačića
* Spomenica Domovinskog rata
* Spomenica domovinske zahvalnosti
* Medalje - Bljesak, Ljeto '95. i Oluja
**Dragan Mance** (Beograd, 26. septembar 1962 — Beograd, 3. septembar 1985) je bio fudbaler Partizana.

Biografija
----------

Živeo je u Zemunu sa ocem Ferdinandom, majkom Dušankom i mlađim bratom Goranom. Bio je neoženjen. Poginuo je u saobraćajnoj nezgodi na putu Beograd — Novi Sad, na delu koji prolazi kroz Zemun, u svojoj 23. godini. Draganova devojka je bila Emilija Erčić nekadašnja jugoslovenska rukometašica.

Fudbalska karijera
------------------

Fudbal je počeo da igra u Galenici (sadašnji „FK Zemun") od petlića. Bio je veoma talentovan igrač tako da je sa nepunih 17 godina postao prvotimac Galenike, tadašnjeg drugoligaša. 15. septembra 1980. prelazi u FK Partizan. Poslednji gol u dresu Partizana je postigao u prvenstvenom meču Partizan - Budućnost 2:1 odigranom na stadionu JNA, 1. septembra iz penala u 8. minutu igre. Ostaće upamćen kao najveći idol Grobara.

U dresu reprezentacije Jugoslavije debitovao je u Parizu 23. aprila 1983. u prijateljskoj utakmici protiv Francuske (0:4). Iste godine odigrao je i četvrtu utakmicu za reprezentaciju, opet protiv Francuske 12. novembra u Zagrebu (0:0).

Smrt
----

Mance je umro 3. septembra 1985 godine u saobraćajnoj nesreći dok je žurio na trening. Danas mnogi Grobari misle da je on legenda srpskog fudbala zato što je bio najbolji strelac i igrač u istoriji Partizana. Po njemu je takođe nastala ulica u Beogradu, nedaleko od stadiona JNA.

### Statistika

* Igrao je 5 puta za A reprezentaciju, 7 puta za mladu i 2 puta za Olimpijsku reprezentaciju Jugoslavije.
* Za FK Partizan je odigrao 279 utakmica i postigao 174 gola, od toga je u prvenstvu odigrao 117 utakmica i postigao 42 gola.
* Sa Partizanom je osvojio jednu šampionsku titulu Jugoslavije
	+ **1982/83.**
* Iste godine je bio i prvi strelac Partizana
	+ **1982/83.** Pogodak nakon 15 minuta 15' (golova)

Spoljašnje veze
---------------

* Južni Front Arhivirano 2007-12-13 na Wayback Machine-u
* QPR-PFC (1984)
* Partizan - Zvezda - 2-1 - Dragan Mance -
* Dragan Mance - 22 godine od smrti
* Istorija FK Partizan Arhivirano 2007-12-16 na Wayback Machine-u
* Profil na sajtu fudbalske reprezentacije Jugoslavije, SCG i Srbije
**Ivica Tanhofer** (rođena: ***Braun***) (Osijek, 19. 3. 1902 – Split, 21. 8. 1977), jugoslavenska glumica.

Biografija
----------

Ivica Tanhofer je rođena 19. 3. 1902 u židovskoj porodici iz Osijeka. Završila "Višu djevojačku školu" u Osijeku, gdje je i prvi put glumila u Hrvatskom narodnom kazalištu (HNK) u Osijeku 1921. U stalnom angažmanu je bila od 1922 do 1935 godine. Bila je članica novosadskoga kazališta u periodu od 1936 do 1940, da bi zatim, zajedno sa suprugom Tomislavom Tanhoferom, prešla u Hrvatsko narodno kazalište (HNK) u Zagrebu. Ondje je djelovala u periodu od 1940 do 1945 godine. 1945 Ivica je prešla u Hrvatsko narodno kazalište u Splitu, gdje je ostala do odlaska u Jugoslovensko dramsko pozorište (JDP) u Beogradu 1948 godine. U Beogradu je ostala do penzije 1966 godine. Na početku karijere odglumila je zapaženija ostvarenja u Shakespeareovim tragedijama i komedijama, a iz poznijeg razdoblja istaknula se kao Dürenmattova Klara Zachanassian u "Posjeti stare dame". U izvedbama Krležinih drama na pozornici splitskoga HNK tumačila je, surađujući uglavnom sa suprugom kao redateljem, Barunicu Castelli u "Gospoda Glembajevi" (1945, 1957 i 1961), Lauru Lenbachovu u "U agoniji" (1947 i 1956), Marijanu Margetićku u "Vučjaku" (1960) i Melitu u "Leda" (1963). Ivica Tanhofer je umrla 21. 8. 1977 u Splitu.

Literatura
----------

* Banović, Snježana (2012). *Država i njezino kazalište*, Zagreb: Profil knjiga. ISBN 978-953-319-454-7
**Jacqueline Sussan** (20. august 1918 - 21. septembar 1974) bila je američka književnica, najpoznatija po romanu *Valley of the Dolls* iz 1966. godine koji je, usprkos izuzetno loših kritika, postao najprodavanijom i najpopularnijom knjigom svom vremena. Taj je roman, kao i dva sljedeća - *The Love Machine* (1971) i *Once Is Not Enough* (1974) - došla na vrh liste bestselera *New York Timesa*, učinivši Susann prvim autorom koji je to postigao sa tri različita naslova.

Susann se pisanjem počela ozbiljno baviti 1960-ih nakon dvije decenije ne baš previše uspješne glumačke karijere koju je uglavnom provela na Broadwayu i televiziji, ali tokom koje se upoznala sa brojnim ličnostima iz svijeta industrije zabave i njujorškog otmjenog društva, a koji će kasnije postati modeli za likove njenih djela, zbog toga često opisivanih kao romani sa ključem. Na početku karijere je upoznala i svog muža, teatarskog agenta Irvinga Mansfielda koji će kasnije razviti prve moderne tehnike promocije knjiga, a zahvaljujući kojima je stekla izuzetnu popularnost i brojne poklonike usprkos poraznih kritika. Na početak spisateljske karijere ju je, prema vlastitim riječima, potakao rak dojke, zbog koga se bila prisiljena podvrći mastektomiji i poslije tvrdila da je "sklopila sporazum sa Bogom prema kome će, ukoliko joj da još deset godina života, postati najprodavanija autorica na svijetu". 1973. godine joj je, tokom promocije romana *Once Is Not Enough* dijagnosticiran rak pluća od koga je umrla godinu dana kasnije.

Knjige
------

* *Every Night, Josephine!* (Bernard Geis, 1963) ISBN 0-14-303434-0
* *Valley of the Dolls* (Bernard Geis, 1966) ISBN 0-8021-3519-6
* *The Love Machine* (Simon & Schuster, 1969) ISBN 0-8021-3544-7
* *Once Is Not Enough* (William Morrow, 1973) ISBN 0-8021-3545-5
* *Dolores* (William Morrow, 1976) ISBN 0-553-20958-2
* *Yargo* (Bantam, 1979) ISBN 0553128558

Izvori
------

Vanjske veze
------------

***Jacqueline Susann*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Valley of the Dolls* Arhivirano 2018-11-29 na Wayback Machine-u The official website, run by the estate of Jacqueline Susann.
* *The Morey Amsterdam Show* A clip from the April 21, 1949 episode, with Jacqueline Susann.
* *What's My Line?* Jacqueline Susann's 1967 appearance as a "Mystery Guest."

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 100253440
* LCCN: n50016802
* ISNI: 0000 0001 1453 3041
* GND: 1026667666
* SUDOC: 027152073
* BNF: cb11925782k (podaci)
* BIBSYS: 90163455
* NLA: 35757407
* NDL: 00458097
* NKC: xx0011633
* BNE: XX859095
* CiNii: DA04007624
* CONOR.SI: 7396963
* NSK: 000053180

 |
**Dragovan Jovanović** (Dubona, 24. jul 1937 — Beograd, 11. jul 2012) bio je srpski filmski i pozorišni reditelj i pisac filmskih scenarija i radio drama.

Biografija
----------

Dragovan Jovanović je rođen u Duboni kod Mladenovca, 24. jula 1937. godine. Dramaturgiju je diplomirao na Fakultetu dramskih umetnosti, a još za vreme studija je na poziv Bojana Stupice postao dramaturg Jugoslovenskog dramskog pozorišta. Osnovao je festival *Slobodarske svečanosti* (danas *Sofest*) u Sopotu. Bio je direktor Muzeja pozorišne umetnosti i osnivač najvećeg glumačkog priznanja *Dobričin prsten* koje dodeljuje Savez dramskih umetnika Srbije.

Godine 1959. je za dramu *A šta sad* dobio prvu nagradu Beogradskog univerziteta. Sa Bajom Šaranovićem je osnovao avangardno pozorište *Teatar u podrumu* 1963. godine. Na festivalu u Karlovim Varima je nagrađen za najbolji antiratni film, dok je u Avelinu u Italiji nagrađen za režiju i glumu. Na festivalu filmskog scenarija u Vrnjačkoj Banji je za filmski scenario *Momak protiv* dobio gran pri.

Režirao je predstave u domu kulture u Mladenovcu i bio direktor *Jugokoncerta* kao i zamenik direktora u Zavodu za naučnu i tehničku saradnju.

Dva puta je tražio nacionalnu penziju koju nije dobio. Poslednje dane svog života je proveo u staračkom domu na Voždovcu, gde je umro 11. jula 2012. godine.

Filmografija
------------

### Režija

|  |
| --- |
| **Filmovi koje je režirao Dragovan Jovanović**  |
| God. | Naziv | Žanr | Nagrada |
| 1972. | *Devojka sa Kosmaja* | ratni |
| 1974. | *Protiv Kinga* | drama |
| 1978. | *Miris zemlje* | drama |
| 1978. | *Zapach ziemi* | drama |
| 1978. | *Jugoslovenska zeleznica* | biografski |
| 1980. | *Jugoazbest* | biografski |
| 1981. | *Neimari budućnosti* | biografski |
| 1982. | *Sablazan* | ratni |

### Scenario

|  |
| --- |
| **Filmovi za koje je scenario napisao Dragovan Jovanović** |
| God. | Naziv |
| 1965. | *Srećan put čiko* |
| 1968. | *Bekstvo* |
| 1972. | *Devojka sa Kosmaja* |
| 1978. | *Miris zemlje* |
| 1978. | *Jugoslovenska zeleznica* |
| 1980. | *Jugoazbest* |
| 1981. | *Neimari budućnosti* |

Izvori
------

1. ↑  „Dragovan Jovanović". port.rs. Pristupljeno 29. 8. 2013.
2. 1 2  „Umro reditelj i pisac Dragovan Jovanović". politika.rs. Pristupljeno 29. 8. 2013.
3. ↑  „Svi ga zaboravili". novosti.rs. Pristupljeno 29. 8. 2013.
4. ↑  „Osam umetnika ostalo bez penzije". novosti.rs. Pristupljeno 29. 8. 2013.

Spoljašnje veze
---------------


|  |  |
| --- | --- |
|  | ***Portal Biografija***  |

* Dragovan Jovanović na sajtu IMDb
* Dragovan Jovanović - Filmska banka
Spomenik Janu Palachu ispred Narodnog muzeja u Pragu.
**Jan Palach** (Prag, 11. kolovoza 1948. – Prag, 19. siječnja 1969.) je bio češki student povijesti i političke ekonomije na Karlovom univerzitetu. Kada je u kolovozu 1968. godine Sovjetski Savez izvršio vojnu invaziju na Čehoslovačku kako bi slomio pokušaj liberalizacije koju je provodila vlada Aleksandra Dubčeka u sklopu Praškog proljeća, Palach se odlučio žrtvovati u znak protesta zbog invazije. Dana 16. siječnja 1969. Palach se zapalio na trgu Václavské náměstí, jednom od glavnih trgova u Pragu, ispred zgrade Narodnog muzeja. Palachova samoimolacija bila je šok za građane, a mladi student je ubrzo odveden u Sveučilišnu bolnicu Karlova univerziteta, gdje je dobio tretman protiv opeklina. Ipak, ozljede su bile preteške te je Palach preminuo 19. siječnja 1969. godine. 

Njegov sprovod se pretvorio u masovne demonstracije protiv sovjetske okupacije, a mjesec dana kasnije (25. veljače), na istom se mjestu zapalio još jedan student, Jan Zajíc. U travnju 1969. u Jihlavi se zapalio Evžen Plocek, također student. Dugo godina je službena Čehoslovačka šutjela o ovom događaju tako da su Palach i Zajíc komemorirani tek nakon Baršunaste revolucije i to brončanim spomenikom ispred Narodnog muzeja.

V. također
----------

* Thích Quảng Đức
**Marajó** (portugalski: *Baía do Marajó*) je zaljev u Delti Amazone, na sjeveru Brazila, koji se proteže duž otoka Marajó i kopna na istoku.

Geografija
----------

Zaljev je prirodni nastavak južnog rukavca Amazone - Pare, estuarija Rijeke Tocantins i Zaljeva Guajará 
koji se proteže do Atlantskog oceana.

Zaljev Marajó je dug nekih 120 km (jugozapad-sjeveroistok) i širok (istok-zapad) od 18 na početku do 56 km na kraju kad se spaja sa oceanom.
Obično se uzima da je njegova južna granica pored Beléma gdje Rijeka Guamá uvire u Paru. 
Prostire se na površini od 4,500 km², a maksimalno je dubok do 30 metara.

Brojni poluotoci i otoci karakteriziraju istočnu obalu pored ušća.

Obale su obrasle mangovom šumom, a fauna je većinom oceanska.
Za visokog vodostaja od maja do jula vode su mu uglavnom slatke, ali za niskog postanu boćate jer plima donese morsku vodu 80 km uzvodno.

Velika količina sedimenata koju donose Para i Tocantins rezultira time da su vode zaljeva uvjek žućkaste i blatne.

Zaljev je trgovačka ruta brodova za sliv Amazone, i zona za ribarske brodove.

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5 6 7  „*Marajó Bay*" (engleski). Amazon Waters Alliance.

Vanjske veze
------------

* *Marajó Bay* ()
**Johannes Rydberg** (fon. Johanes Ridberg; 8. 11. 1854 — 28. 12. 1919) bio je švedski fizičar.

Johannes Rydberg je u fizici poznat po Rydbergovoj formuli koja je 1888. godine upotrebljavana za predviđanje valne dužine fotona emitovane promjenom u energetskim nivoima elektrona u atomu.

Fizička konstanta poznatija kao Rydbergova konstanta preimenovana je nakon njegove smrti Rydbergova jedinica. Pobuđeni atomi sa visokim osnovnim kvantnim brojem, predstavljen je kao i u Rydbergovoj formuli, nazvani su Rydbergovim atomima.

Bio je aktivan na Univerzitetu Lund u Švedskoj. Dobio je doktorat iz matematike 1879. godine. Od 1882. do 1919. godine bio je i profesor na Univerzitetu Lund.

Još kao student je pronašao vezu između linija na spektografu i korisne mase atoma vodika.

Umro je 28. 12. 1919. godine. Jedan krater na Mjesecu nosi Rydbergovo ime.

Povezano
--------

* Rydbergova formula
* Rydbergova konstanta

Literatura
----------

***Johannes Rydberg*** na Wikimedijinoj ostavi

* Mike Sutton, "Getting the numbers right – the lonely struggle of Rydberg" Chemistry World, Vol. 1, No. 7, July 2004.
* Martinson Indrek, L.J. Curtis: "Janne Rydberg – his life and work", NIM B,  2005.
* O'Connor, John J.; Robertson, Edmund F. "Johannes Rydberg", MacTutor History of Mathematics archive, University of St Andrews,

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 10627630
* LCCN: no99053912
* ISNI: 0000 0000 8090 3568
* GND: 117599425
* SELIBR: 281078
* SUDOC: 137580770
* NDL: 00984433
* NKC: uk2014807635
* CiNii: DA0652686X

 |
**John Evans Fiifi Atta Mills** (Tarkwa, 21. srpnja 1944. - Accra, 24. srpnja 2012.) je bio ganski pravnik i političar, stručnjak za poreze i sportski dužnosnik koji je od 2009. do svoje smrti, 2012. godine, obnašao dužnost predsjednika Gane. Mills je inaugiriran 7. siječnja 2009. godine nakon što je na izborima prethodne godine pobijedio Nanu Akufo-Addoa, kandidata vodeće stranke. Od 1997. do 2001. bio je potpredsjednik Jerryju Rawlingsu, a neuspjele predsjedničke kandidature imao je 2000. i 2004. kao kandidat Nacionalnog demokratskog kongresa.

Mills je umro iznenada, 24. srpnja 2012. godine u Vojnoj bolnici u Accri. Iako se duže vrijeme špekuliralo oko uzroka smrti, Millsov brat, dr. Cadman Mills, obznanio je na sprovodu kako je predsjednik umro od teškog moždanog udara. Sukladno proceduri propisanoj u Ustavu, potpredsjednik John Dramani Mahama je prisegnuo za predsjednika u 20:00 istoga dana. Mills je bio prvi predsjednik Gane koji je umro tokom odsluženja mandata.

***John Atta Mills*** na Wikimedijinoj ostavi

| * p
* r
* u
Predsjednici Gane |
| --- |
| Pečat predsjednika Gane | 
* Kwame Nkrumah (1960–1966)
* Joseph Arthur Ankrah\* (1966–1969)
* Akwasi Afrifa\* (1969–1970)
* *Nii Amaa Ollennu*
* Edward Akufo-Addo (1970–1972)
* Ignatius Kutu Acheampong\* (1972–1978)
* Fred Akuffo\* (1979–1979)
* Jerry Rawlings\* (1979)
* Hilla Limann (1979–1981)
* Jerry Rawlings\* (1981–2001)
* John Kufuor (2001–2009)
* John Atta Mills† (2009–2012)
* John Dramani Mahama (2012–2017)
* Nana Akufo-Addo (2017–)

 | Standard predsjednika Gane |
| *Italik* označava vršitelje dužnosti predsjednika • † - umro tokom mandata • \* - vojni vođa |
**Joséphine de Beauharnais**, rođena kao **Marie Josèphe Rose Tascher de La Pagerie**, a od 1796. do 1810. **Joséphine Bonaparte** (Les Trois-Îlets, 23. lipnja 1763. - Rueil-Malmaison, 29. svibnja 1814.) je najpoznatija kao prva supruga Napoleona I, odnosno prva carica Francuza.

Njezin prvi suprug, Alexandre de Beauharnais, giljotiniran je tokom Jakobinske diktature, dok je ona zatvorena u zatvoru Carmes i puštena pet dana nakon pogubljenja supruga. Nakon tog događaja, postala je ljubavnica nekoliko utjecajnih osoba iz revolucionarnog doba, uključujući Paula Barrasa i Napoleona Bonapartea. S potonjim, koji je bio šest godina mlađi od nje, vjenčat će se 1796. gdine. Iz prvoga braka imala je dvoje djece, kći Hortense, koja će postati nizozemska kraljice te sina Eugènea. U braku s Napoleonom nije imala djece, što je i bio razlog njihova razvoda 1810. godine i Napoleonova stupanja u brak s Marie-Louise od Austrije.

Nakon razvoda, živjela je u *Château de Malmaison* pokraj Pariza. Ostala je u dobrim odnosima s Napoleonom, koji je jednom prilikom rekao da su jedina stvar što je ikada stala između njih njezina dugovanja. Umrla je 29. svibnja 1814. od pneumonije.

Joséphine je tokom njihove veze primila velik broj ljubavnih pisama od Napoleona, mnoga od kojih su sačuvana i danas. Njezin *Château de Malmaison* bio je nadaleko poznat po svom ružićnjaku, koji je pomno održavan, a sve zbog njezine pasionirane ljubavi prema ružama, koje je skupljala iz cijeloga svijeta.
**Josif Šlezinger** (Sombor, 1794 — Beograd, 1870) srpski je kompozitor jevrejske narodnosti iz Vojvodine koji je živeo i radio u Somboru, Novom Sadu, Kragujevcu i Beogradu. Smatra se začetnikom srpske građanske muzičke kulture s početka XIX veka.

Obrazovanje
-----------

Šlezinger, po narodnosti češki Jevrej, a ne Nemac, kako se to ponegde pogrešno misli, svoje početno muzičko obrazovanje stekao je kod svoga oca (Menahem Šlezinger, bio je kantor ondašnje jevrejske opštine) i privatnih učitelja u Somboru i Novom Sadu — kod kantora Rozenberga učio je osnove sviranja na violini, a kod ondašnjeg orguljaša katoličke crkve učio je crkvenu muziku i sviranje na orguljama. Od 1810. Šlezinger svira u vlastelinskim orkestrima srednje Evrope i čuvenoj peštanskoj kapeli Alojza Cibulke, i upoznaje razne muzičke instrumente i proširuje svoja znanja iz muzičke teorije. Godine 1819. vraća se u Novi Sad, gde je postao kapelnik građanske garde i tu radio punih deset godina, baveći se dirigovanjem i komponovanjem. Tu je sastavio svoj prvi muzički aranžman za Alpisku pastirku, prvu srpsku melodramu, čiji je tekst po Marmontelu napisao Atanasije Nikolić.

Godine u Srbiji
---------------

Godine 1829. Šlezinger je prešao u Šabac gde je davao časove iz muzike, a 1831. godine na poziv Kneza Miloša, odlazi u Kragujevac, kneževu prestonicu. Tamo je bio učitelj muzike, osnivač i „kapelmajstor" Knjaževsko-srbske bande. Ova banda je svirala u Knjaževsko-srpskom teatru Joakima Vujića i teatru Atanasija Nikolića, kao i na državnim svečanostima, paradama, balovima i na dvoru kneza Miloša.

Ovde sarađuje sa Joakimom Vujićem, Sterijom Popovićem i Atanasijem Nikolićem, za čije pozorišne komade komponuje ili aranžira scensku muziku. Ovim Šlezinger započinje žanr pozorišnih komada s pevanjem koji će postati najomiljeniji pozorišni rod kod Srba u XIX veku. Kada je prestonica premeštena iz Kragujevca u Beograd, ovamo prelazi i Šlezinger. Ovde će nastaviti muzički rad, a povremeno dirigovati na koncertima i u Nikolićevom pozorištu na Đumruku, sve do penzionisanja 1864. godine.

Dela
----

Šlezinger je bio veoma plodan muzičar. Komponovao je ili aranžirao scensku muziku za osam pozorišnih dela, za više od sto marševa za razne orkestarske sastave, mnogobrojne potpurije, harmonizirao više narodnih i gradskih pesama koje su se rado pevale. Šlezinger je u Srbiji postao veoma popularana i uvažena ličnost. Ime ovog začetnika muzičkog života u Srbiji postalo je toliko popularno da su kasnije, veoma dugo, svakog profesionalnog muzičara zvali „Šlezinger". Šlezinger je preminuo u Beogradu, 1870. godine. U svome rodnom gradu Somboru dobio je ulicu.

Literatura
----------

* Vasiljević, Stevan (1989): *Znameniti Somborci*, Slavija, Novi Sad, ISBN 86-431-0003-X

Spoljašnje veze
---------------

* Književno-srpski teatar Joakima Vujića Arhivirano 2008-10-22 na Wayback Machine-u
* Jožef Šlezinger (1794—1870) Arhivirano 2015-05-01 na Wayback Machine-u
* Bahati tragovi sujete[*mrtav link*], pristupljeno 20. decembra 2016.
**Fumio Gotō** (japanski: **後藤 文夫**; 7. ožujka 1884. - 1. svibnja 1980.), japanski političar i pravnik, najpoznatiji kao vršitelj dužnosti premijera Japana u razdoblju od 26. do 29. veljače 1936. godine.

Rođen je u prefekturi Ōita 7. ožujka 1884. godine. Nakon osnovnog i srednjeg obrazovanja, Gotō je diplomirao pravo pri Pravnom fakultetu Carskog sveučilišta u Tokiju 1908. godine. Tokom svoje rane karijere, Gotō je radio u ministarstvu unutrašnjih poslova te je bio voditelj uprave u sklopu ureda Generalnog guvernera Tajvana. 

Tokom 30-ih godina, Gotō je imenovan u Dom perova japanskog parlamenta. Od 1932. do 1934. Gotō je služio kao ministar poljoprivrede, šumarstva i ribarstva u vladi premijera Saitōa, a od 1934. do 1936. je služio kao ministar unutrašnjih poslova u vladi Keisukea Okade. 

Neposredno nakon 2-26 incidenta, Gotō je preuzeo funkciju v.d. premijera dok se Keisuke Okada skrivao od svojih atentatora. Kada se Okada pojavio, Gotō je prestao biti premijer. Iako izvorno nezavisan, Gotō je 1940. pristupio stranci Taisei Yokusankai, koju je vodio od 1941. do 1943. godine. Tokom vlade premijera Tōjōa, Gotō je bio državni ministar. 

Nakon poraza Japana u Drugom svjetskom ratu, Gotō je uhićen od strane Saveznika i poslan u tokijski zatvor Sugamo, gdje je čekao početak procesa za ratne zločine. Ipak, pušten je 1948. godine bez suđenja. Od travnja 1953. do lipnja 1959. Gotō je bio član Savjetničkog doma japanskog parlamenta. 

Preminuo je 1. svibnja 1980. u dobi od 96 godina.

| * p
* r
* u
Premijeri Japana |
| --- |
| Emblem of the Prime Minister of Japan | H. Itō · Kuroda · *Sanjō* · Yamagata · Matsukata · H. Itō · *Kuroda* · Matsukata · H. Itō · Ōkuma · Yamagata · H. Itō · *Saionji* · Katsura · Saionji · Katsura · Saionji · Katsura · Yamamoto · Ōkuma · Terauchi · Hara · *Uchida* · Takahashi · To. Katō · *Uchida* · Yamamoto · Kiyoura · Ta. Katō · Wakatsuki · G. Tanaka · Hamaguchi · *Shidehara* · Hamaguchi · Wakatsuki · Inukai · *Takahashi* · Saitō · Okada · *Gotō* · Okada · Hirota · Hayashi · Konoe · Hiranuma · N. Abe · Yonai · Konoe · Tōjō · Koiso · K. Suzuki · Higashikuni · Shidehara · Yoshida · Katayama · Ashida · Yoshida · I. Hatoyama · Ishibashi · Kishi · Ikeda · Satō · K. Tanaka · Miki · T. Fukuda · Ōhira · *M. Itō* · Z. Suzuki · Nakasone · Takeshita · Uno · Kaifu · Miyazawa · Hosokawa · Hata · Murayama · Hashimoto · Obuchi · *Aoki* · Mori · Koizumi · S. Abe · Y. Fukuda · Asō · Y. Hatoyama · Kan · Noda · S. Abe · Suga · Kishida | Standard of the Prime Minister of Japan |
| *Italik* označava vršitelje dužnosti premijera |
**Josip Generalić** (Hlebine, 19.2. 1935. - Koprivnica, 22.12. 2004.) je bio hrvatski slikar.

Prve radove u ulju na platnu naslikao je 1950. godine, a prvi javni nastup imao je godine 1954. u Križevcima gdje je završio učiteljsku školu. Prvu samostalnu izložbu imao je godine 1959. u Muzeju grada Koprivnice.Godine 1960. počinje raditi kao učitelj u osmogodišnjoj školi u Zagrebu, u kojem dvije godine kasnije završava Višu pedagošku školu. Pod utjecajem osobnih tragedija Generalićeva djela čine fazu koju je sam autor nazvao "crna faza".Za svoga života Josip Generalić izlagao je na preko tisuću skupnih i 200 samostalnih izložbi na svim kontinentima. Redovito je izlagao na reprezentativnim izložbama Hrvatske i svjetske naive, a za svoj umjetnički rad dobio je nagrade mnogih žirija. utor je nekoliko scenografija u zagrebačkim kazalištima, ilustrirao je knjige za djecu, izradio tridesetak tapiserija od kojih je "Velika berba grožđa" uvrštena u stalni postav Muzeja moderne umjetnosti u Soilami, Japan. Josipa Generalića kritičari ubrajaju u vrhunske slikare i grafičare naivne umjetnosti, te među najveće predstavnike u svijetu poznate "Hlebinske škole". Kritičari Josipova djela svrstavaju u četiri faze: Hlebinski verizam, cvjetnu fazu, fazu portreta istaknutih osoba i crnu fazu. Josip Generalić umro u Koprivnici, a pokopan je u svom rodnom selu Hlebine.

Eksterni linkovi
----------------

* Studio Generalic: www.generalic.com
* www.galerija-josip-generalic.hr
**Kabaye** (Cabaie), pleme američkih Indijanaca koje je poznato tek po zapisima iz La Salleove ekspedicije. U to vrijeme oni sum živjeli sjeverno ili sjeveroistočno od zaljeva Matagorda, možda blizu rijeke Brazos u Teksasu. Prema profesoru Thomas Nolan Campbellu (preminuo 2003. u 95. godini), ne bi se smjeli brkati sa plemenom Kiabaha, pošto se u dokumentima striktno navode kao posebne grupe, a njihovo ime je možda francuski oblik od španjolskog oblika Cava (Caba). Prema njegovom prethodniku Frederick Webb Hodgeu Kabaye su možda bili jedno od plemena Karankawan.

Literatura
----------

* Isaac Joslin Cox, ed. The Journeys of René Robert Cavelier, Sieur de La Salle (2 vols. New York: Barnes, 1905; 2d ed. New York: Allerton, 1922).
* Frederick Webb Hodge, ed. Handbook of American Indians North of Mexico (2 vols. Washington: GPO, 1907, 1910; rpt. New York: Pageant, 1959).
* Henri Joutel, Joutel's Journal of La Salle's Last Voyage (London: Lintot, 1714; rpt. New York: Franklin, 1968).

Vanjske poveznice
-----------------

* Kabaye Indians
*Za ostale upotrebe, v. Jovan Ristić (razvrstavanje).*

**Jovan Ristić**, srpski reditelj (2. april 1939, Beograd - 12. oktobar 2013, Beograd). Školovao se u Beogradu gde je maturirao u III muškoj gimnaziji, potom diplomirao režiju na Akademiji za pozorište, film, radio i televiziju, u klasi profesora Vjekoslava Afrića.

Pozorište
---------

U zaletu, jedan za drugim, osniva niz kamernih teatara: DADOV, zatim Teatar Levo, Kabare Stepenice, Kabare Komarac, kao i Pozorište igralište sa Radomirom Stevićem Rasom. Postaje asistent Bojana Stupice, prati ga u stopu obuzet njegovim postupcima, pokušava malo i da liči na njega, pa Trifkovića režira unatraške, i postaje ekscentrični boem o čijim ispadima bruji tadašnja beogradska "štrafta". U teatru i počinje njegova karijera. Režirao je u mostarskom i beogradskom Narodnom pozorištu, Ateljeu 212, Savremenom pozorištu, Srpskom narodnom pozorištu u Novom Sadu i Teatru "Gavela" u Zagrebu.

Televizija
----------

Na televiziju dolazi 1966. kao reditelj kultne serije *"Koncert za ludi mladi svet"*, koncipira prve muzičke spotove Elipsa i Silueta, potom se u subverzivnom mjuziklu *"Naše priredbe"* kritički poigrava sa osetljivim društvenim paradoksima, režira *"Divlje godine"*, *"Mokranjčeve dane"*, *"Povratak džezu"*, *"Bilo pa prošlo"*, *"Sedam plus Sedam"*, *"Malo ja, malo ti"* i još 2500 televizijskih emisije, uz 3000 manifestacija među kojima i osam sletova za Josipa Broza Tita. Režira prvi Zdravkov koncert na Marakani, a potom i film *"Pjevam danju, pjevam noću"*. Vodi autorski tim *"Nedeljnog popodneva"* i *"Igara bez granica"*. Jedan je od osnivača Drugog programa Televizije Beograd, u kojoj je proveo 48 godina kao reditelj, urednik i autor emisija.

Uporedo radi za italijanske (RAI), nemačke (ZDF), rumunske, bugarske, mađarske, sovjetske i portugalske televizijske kuće. Učestvuje na festivalima u Varšavi, Dablinu, Moskvi, Barseloni, Bledu, Portorožu i drugim gradovima širom bivše Jugoslavije, osvajajući više od dvadeset važnih nagrada među kojima i Zlatnu ružu Montrea 1979.

Povrh svega bio je svestrani kolekcionar I jedan od naših najznačajnih filatelista, dobitnik zlatnih medalja I komesar srpskih postavki na međunarodnim izložbama. Zahvaljujući njegovim idejama i upornosti dobili smo divne serije maraka posvećenih glumcima i rediteljima.

Oni koji su ga poznavali kažu da je umeo da bude "težak, isključiv, ponekad i na svoju štetu. Umetnik u sticanju neprijatelja ali i prijatelja, a tako dobar, topao i nežan čovek ..."

Vanjske veze
------------


|  |  |
| --- | --- |
|  | ***Portal Srbija***  |

* Jovan Ristic na sajtu IMDb
* Jugopapir blog/Intervju
**Julije Deutsch** (Geppersdorf, Austrijsko Carstvo, 29. 9. 1859 - Zagreb, 9. 6. 1922), zagrebački arhitekt.

Biografija
----------

Julije Deutsch je rođen u židovskoj obitelji 29. 9. 1859 u mjestu Geppersdorfu kraj Opave (*danas dio Češke Republike*) za vrijeme Austrijskog Carstva. Studirao je arhitekturu na Visokoj tehničkoj školi u Beču pod Heinrichom von Ferstelom i Karlom Königom. Nakon diplome 1882 godine, preselio se u Pariz gdje je odrađivao dodatnu praksu. 1888 godine Julije se preselio u Zagreb. S preporukom Hermanna Helmera zaposlio se u u atelijeru arhitekta Kune Waidmanna. 1889 Julije je sa Leom Hönigsbergom otvorio Biro Hönigsberg & Deutsch. Biro Hönigsberg & Deutsch je bio vodeći zagrebački arhitektonski atelijer na prijelazu iz 19. u 20. stoljeće. Biro je realizirao čitav niz značajnih ostvarenja u duhu kasnog historicizma i secesije. U atelijeru su radili mnogi suradnici među kojima i nekoliko vodećih arhitekata s početka 20. stoljeća poput Vjekoslava Bastla, Otta Goldscheidera i Ivana Štefana. Nakon smrti Lea Hönigsberga, 1911 godine, vodstvo biroa je preuzeo Julije. Julije Deutsch je umro u Zagrebu 9. 6. 1922 godine. Pokopan je u obiteljskoj grobnici na židovskom dijelu groblja Mirogoj. Nakon njegove smrti biro je naslijedio njegov sin Pavao Deutsch. 1923 godine Pavao Deutsch se udružio s arhitektom Aleksandrom Freudenreichom u Biro Freudenreich & Deutsch.

Literatura
----------

* Snješka Knežević, Aleksander Laslo (2011). *Židovski Zagreb*. Zagreb: AGM, Židovska općina Zagreb. ISBN 978-953-174-393-8.
* Kraus, Ognjen (1998). *Dva stoljeća povijesti i kulture Židova u Zagrebu i Hrvatskoj*. Zagreb: Židovska općina Zagreb. ISBN 953-96836-2-9.