recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Peti carigradski sabor** je niz od tri sabora koji su održani 1341. 1347. i 1351. godine. Ovaj sabor je priznat kao vaseljenski od Pravoslavne Crkve.

Neposredni uzrok sazivanja sabora bio je spor oko mistične doktrine isihazma, čiji je predvodnik bio redovnik Grigorije Palama. Sljedbenici isihazma tvrdili su, da kroz niz mističnih praksi mogu vidjeti Boga u Njegovom vječnom svjetlu. To je dovelo do podjela u Pravoslavnim Crkvama. Pripadnici pokreta bili su protiv patrijarha Carigrada, zajedno s većim dijelom aristokracije. Imali su pozitivno mišljenje o Crkvi u Rimu, ali je papin legat Pavao iz Smirne osudio njihov nauk kao herezu.

Početkom lipnja 1341. bizantski car Andronik III. Paleolog saziva sabor u Carigradu za rješavanje problema s ortodoksnim učenjima Grigorija Palame. 

Odredbe tog sabora, koje odobravaju isihazam, izazvale su gnjev carigradskog patrijarha Ivana XIV. Kalekasa. Na njegovu inicijativu saziva se još jedan sabor 1344. godine, koji osuđuje Palamu kao heretika i traži, da ga se zatvori. No, ubrzo je došlo do svađe oko toga između patrijarha i carice Ane Savojske. Stoga carica saziva još jedan sabor u veljači 1347. koja je obnovila odredbe sabora iz 1341.

Ubrzo nakon sabora,u Carigrad je ušla vojska Ivana VI. Kantakuzina, koji je okrunjen cara. Nakon krunidbe saziva još jedan sabor, na kojeg su pozvani i predstavnici ostalih pravoslavnih crkava. Sabor je konačno priznao isihazam.

| **Ekumenski sabori** |
| --- |
| Pravoslavni i katolici | Prvi nicejski sabor | Prvi carigradski sabor | Efeški sabor | Kalcedonski sabor | Drugi carigradski sabor | Treći carigradski sabor | Sabor »Quinisextum« | Drugi nicejski sabor |
| Dio pravoslavnih | Četvrti carigradski sabor | Peti carigradski sabor |
| Katolička Crkva | Četvrti carigradski sabor | Prvi lateranski koncil | Drugi lateranski koncil | Treći lateranski koncil | Četvrti lateranski koncil | Prvi lionski koncil | Drugi lionski koncil | Koncil u Vienni | Koncil u Pisi | Koncil u Konstanzu | Firentinski koncil | Peti lateranski koncil | Tridentski koncil | Prvi vatikanski koncil | Drugi vatikanski koncil |
**Tedald** (cca. 990 – 12. jun 1036), također poznat kao **Theodald**, **Theodaldus**, **Tedaldus**, **Tedaldo** ili **Teodaldo**, bio je četrdset-treći biskup Arezzoa koji je stolovao od 1023. do smrti.

Tedald je pripada najvišem plemstvu tadašnje centralne Italije. Bio je drugi sin Tedalda, grofa Brescie iz Kuće Canossa, i Wille, za koju se pretpostavlja da je mogla biti kćer Theobalda II od Spoleta. Njegov stariji brat je bio Bonifacije III od Toskane. Bio je stric Matilde od Toskane, rođene nakon njegove smrti.

Na mjestu biskupa Tedald je poticao i ohrabrivao monastički život. Dao je dozvolu Svetom Romualdu da osnuje samostan i eremitorij (*eremo*) u Camaldoliju u njegovoj biskupiji (cca. 1024). Tedald je također bio pokrovitelj redovnika Guida Aretinskog, čiji je traktat o muzičkoj teoriji *Micrologus* posvećen upravo njemu. Na Tedaldov poziv Guido je oko 1025. došao u Arezzo podučavati tamošnje katedralne pjevače. Biskup je također bio pokrovitelj arhitekta Maginardoa, koji je za vrijeme njegovog episkopata radio na katedrali te 1026. bio poslan na plaćeno putovanje u Ravennu kako bi proučavao tamošnju bizantsku arhitekturu.

Literatura
----------

* Conant, Kenneth John (1978). *Carolingian and Romanesque Architecture, 800 to 1200*. Penguin Books.
* Grout, Donald Jay, and Palisca, Claude V. (2001). *A History of Western Music*, 6th ed. New York: W. W. Norton & Co. ISBN 0-393-97527-4.
* Tedald at the Medieval Lands Project—Northern Italy

Izvori
------

1. ↑  Conant, 106.
**Ustav Federacije Bosne i Hercegovine** je najviši pravni akt Federacije Bosne i Hercegovine. Donesen je na sjednici Ustavotvorne skupštine Federacije Bosne i Hercegovine 30. marta 1994. godine, pod predsjedavanjem Mariofila Ljubića nedugo nakon postizanja Washingtonskog sporazuma.

Historija
---------

Ustavom iz 1994. godine, Bošnjaci i Hrvati su proglašeni konstitutivnim narodima, određeni su načina dogovora za uređenja odnosa sa Republikom Srpskom, dogovorena je podjela Federacije na kantone, usvojeni su zvanično ime, glavni grad, grb, zastava, himna, pečat i drugi simboli Federacije. Kao službeni jezici usvojeni su bosanski i hrvatski jezik, a kao službeno pismo je odeđena latinica, dok se drugi jezici mogu koristiti kao sredstva komunikacije i nastave. U ostalim se poglavljima definišu prava, slobode i obaveze građana Federacije, te definiše pojam državljanstva Federacije Bosne i Hercegovine.

Poglavlja
---------

Usvojeni tekst sastoji se od sljedećih poglavlja:

* **I** Uspostava Federacije
* **II** Ljudska prava i osnovne slobode
* **III** Podjela nadležnosti između federalne i kantonalne vlasti
* **IV** Struktura federalne vlasti
* **V** Kantonalne vlasti
* **VI** Općinske vlaste
* **VII** Međunarodni odnosi
* **VIII** Amandman na Ustav
* **IX** Usvajanje i stupanje na snagu Ustavai prijelazna rješenja
* **X** Aneks Ustavu Federacije Bosne i Hercegovine

Amandmani
---------

Od 1994. do 2013. donesena su 103 amandmana na Ustav FBiH, kojima su određeni dijelovi teksta usklađeni s Ustavom Bosne i Hercegovine, te uređena neka otvorena pitanja u odnosima zainteresiranih strana. Amandmanima XXVII-XXIX, kao konstitutivni narodi, pored 
Bošnjaka i Hrvata dodaju se i Srbi, a službenim jezicima se proglašavaju bosanski, hrvatski i srpski jezik, a kao službena pisma latinica i ćirilica.

Vanjski linkovi
---------------

* Ustav Federacije BiH Arhivirano 2014-01-13 na Wayback Machine-u
**Yuscarán** je grad i općina (municipio) od 15,572 stanovnika na jugu Hondurasa u Departmanu El Paraíso čiji je administrativni centar.

Geografske karakteristike
-------------------------

Yuscarán leži u planinama u *Rezervatu biosfere Montserrat* nedaleko od granice sa Nikaragvom.

Od Cholutece je udaljen 79 km istočno, a od glavnog grada Tegucigalpe 42 km. 
Yuscarán je zbog svog historijskog centra iz kolonijalnih vremena i očuvanih rudnika 1979. proglašen Nacionalnim spomenikom.

### Klima

Yuscarán zbog svoje nadmorske visine ima puno ugodniju klimu, od većine ostalih gradova u Hondurasu.

Historija
---------

Yuscaran je osnovan kao rudarsko naselje pod imenom **San José de Yuscaran** - 1730. iste godine kad je otkriven najbogatiji rudnik Quemazones y Guayabillas.
Između 18.. - 19. vijeka Yuscarán bio je jedan od najvažnijih rudarskih centara u Hondurasu.
Njegove rudnike isprva su eksploatirali Španjolci, a nakon tog sjevernoameričke kompanije.

Kad je 1869. osnovan Departman El Paraíso Yuscaran je postao njegov administrativni centar, ali je to ukinuto 1872. međutim je njegovo imenovanje već 1874. ponovno potvrđeno.

Privreda
--------

Yuscarán je danas administrativno - trgovačko- uslužni centar poljoprivrednog kraja.
Poznat je po alkoholnom piću - *Aguardiente Yuscarán*, koje proizvodi destilerija; El Buen Gusto znana i kao Fabrica de Aguardiente Yuscarán.

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5  „*Honduras: Administrative Division*" (engleski). City population. Pristupljeno 1. 4. 2019.
2. 1 2 3 4 5 6 7  „*Yuscaran, El Paraiso*" (španjolski). Xplorhonduras. Pristupljeno 2. 04. 2019.
3. ↑  „*Yuscarán*" (španjolski). DB-City. Pristupljeno 2. 04. 2019.

Vanjske veze
------------

***Yuscarán*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Yuscaran, El Paraiso* (`es`)
Za istoimenu planinu, v. Sinajska gora.
Sinajsko poluostrvo mapaSinajsko poluostrvo mapa
**Sinajsko poluostrvo** je poluostrvo trouglastog oblika u severnom delu Crvenog mora, deo Azijskog kontinenta površine oko 60.000 kvadratnih kilometara, stanovnika oko 200.000 (uglavnom Beduini).

Glavna mesta su El Ariš na Sredozemnom i El Tor na Crvenom moru. Na poluostrvu se nalazi pustinjska visoravan, najviši deo je Sinajska gora (Džebel Katerina na 2.641 m), a u severnom delu se nalazi Sinajska pustinja, koja se na severoistoku nastavlja u pustinju Negeb u Izraelu. Stanovništvo se uglavnom bavi nomadskim stočarstvom

Klima
-----

Sinajsko poluostrvo ima uglavnom vrelu i suvu klimu sa manje od 100 milimetara padavina godišnje.

Rudno bogatstvo
---------------

Rudna bogatstva na ovom poluostrvu uključuju naftu, gvozdenu i manganovu rudu.

Istorija
--------

U Prvom svetskom ratu na poluostrvu su vođene velike borbe između Saveznika i Turaka, koji su oblast evakuisali početkom 1917. godine.

U Drugom svetskom ratu u vrhu Sueckog zaliva bilo je organizovano (1944) prihvatilište i logor za ranjenike NOV i izbeglice u El-Šatu.

U toku napada Izraela, Velike Britanije i Francuske na Egipat od 29. oktobra do 5. novembra 1956. godine na poluostrvu su vođene velike borbe. U ratu koji je Izrael vodio protiv UAR, Jordana i Sirije u julu 1967. izraelske trupe su osvojile celo Sinajsko poluostrvo do istočne obale Sueckog kanala. Danas Sinajsko poluostrvo pripada Egiptu.

* Sinajske planineSinajske planine
* Egipatsko-izraelska granicaEgipatsko-izraelska granica
* Obala Crvenog moraObala Crvenog mora
* 
* 

***Sinaj*** na Wikimedijinoj ostavi

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 162783451
* GND: 4104369-8
* NDL: 00628596
* NKC: ge295717

 |
Ustav godine III.
**Ustav Francuske iz 1795.** godine, znan još i kao **Ustav godine III.** i **Ustav od 5. fruktidora**, je bio treći pisani ustav Francuske koji je donesen 22. kolovoza 1795. nakon glasovanja u Nacionalnom konventu. Ustav je dokinuo dotadašnje državno uređenje i uredio formiranje Direktorija, a na snazi je bio sve do Napoleonovog puča 18. brumairea, kojim je efektivno završena Francuska revolucija, a Direktorij zamijenjen Konzulatom. 

Ustav je zamijenio dotadašnji Montanjarski ustav iz 1793. koji službeno nikada nije stupio na snagu. Ustav godine III. bio je osjetno konzervativniji od svog prethodnika, uređujući liberalnu republiku u kojoj je aktivno biračko pravo bilo ograničeno imovinskim cenzusom, odnosno plaćanjem poreza, što je bila sličnost s ustavom iz 1791. godine. Uvedena je dvodomna legislatura sa Savjetom drevnih i Savjetom pet stotina, a sve kako bi se usporio zakonodavni proces, dok je izvršnu vlast predstavljao peteročlani Direktorij. Središnja vlast zadržala je velike ovlasti, uključujući i izvanredne ovlasti ograničavanja slobode tiska i slobode udruživanja. Preambula ustava sadržavala je *Deklaraciju o pravima i obvezama čovječanstva* koja je eksplicitno zabranila ropstvo. 

Ustav je bio na snazi do 1799. godine, kada ga je zamijenio Ustav godine VIII.

| * p
* r
* u
Ustavi Francuske |
| --- |
| 
* 1791
* 1793 (Godina I.)
* 1795 (Godina III.)
* 1799 (Godina VIII.)
* 1802 (Godina X.)
* 1804 (Godina XII.)
* 1814
* 1815
* 1830
* 1848
* 1852
* 1875
* 1940
* 1945
* 1946
* 1958

* Predloženi: Žirondinski ustavni projekt (1793)

 |
**REVTeX** је збирка LaTeX макроа коју одржава и дистрибуира Америчко физичко друштво са помоћним датотекама и водичима подршкама корисницима, као део "REVTeX toolbox." REVTeX је популаран међу научницима који су објављени од стране Америчког друштва физичара (APS), Америчког института физике (AIP), Оптикалног друштва Америке (OSA). REVTeX је прихватило неколико других техничких издавача као добро.

REVTeX је креирао APS да подржи своје ауторе у уређивању и да олакша производњу APS часописа. Након REVTeX-овог оригиналног ослобођења и APS-овог успеха са електронским јавним прогамима, заједничким напорима APS-а, AIP-а, OSA-е, и Америчког астрономског друштва (AAS) покренута је координација ревизије REVTeX-а и AASTeX-а (користе је AAS аутори). Резултат је REVTeX-ова верзија да APS, AIP, и OSA аутори могу да је користе, са минималним утицајем у односу на ауторе који су поднели на више научних часописа.

REVTeX је лиценциран као пројекат јавне LaTeX лиценце.

Референце
---------

1. ↑  „APS Journals: Physical Review Letters, Physical Review X, Physical Review, and Reviews of Modern Physics".

Спољашње везе
-------------

* Revtex4 homepage Arhivirano 2006-12-29 na Wayback Machine-u

| * p
* r
* u
LaTeX |
| --- |
| Klase | 
* AMS-LaTeX
* Beamer
* Powerdot
* Biber
* AMSRefs
* PSfrag
* REVTeX

 |
| LaTeX integracija | 
* Sweave
* knitr

 |
| Alatke za konverziju | 
* LaTeX2HTML
* LaTeX2RTF
* LaTeXML

 |
| Povezano | 
* Javna licenca LaTeX projekta

 |
Koordinate: 28° 32' 18" SG Š, 33° 58' 24" IGD

Manastir Svete Katarine
Planine Sinaja – pejzaž

**Sinajska gora** (**Sinaj**; Mojsijeva gora) je planina na južnom delu Sinajskog poluostrva u Egiptu, sa najvišim vrhom od 2.285 m. Poznata je u jevrejskoj, hrišćanskoj i muslimanskoj tradiciji kao mesto gde je Mojsije primio Deset zapovesti. 

Po biblijskom predanju tu u pustinji su Jevreji i Mojsije proveli 40 godina lutajući iz egipatskog ropstva, tražeći obećanu zemlju Hanan. Na Sinaju su ljudi preko Mojsija dobili Deset Božijih zapovesti.

U Sinajskoj pustinji na mestu gde se Mojsiju javio Gospod JHVH (oko 1400 godine pre Hrista), 330. godine carica Jelena, majka cara Konstantina Velikog, podigla je kapelu posvećenu Bogorodici. Kasnijom dogradnjom je nastao najstariji hrišćanski manastir Svete Katarine, koji se nalazi na jugu Sinajskog poluostrva.

***Sinajska gora*** na Wikimedijinoj ostavi

|  |  |
| --- | --- |
|  | *Ovaj članak o planini je u začetku. Možete pomoći tako da ga proširite*. |

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 315149342
* LCCN: sh87001590
* BNF: cb11962297b (podaci)
* NKC: ge479254

 |
Pelagonija
**Pelagonija** (makedonski: *Пелагонија*, grčki: *Πελαγονíα*) je bila jedna od regija antičke Evrope koja je vremenom postala deo Makedonskog kraljevstva.

Pelagonija se graničila sa antičkim pokrajinama Dardanijom na severu, Ilirijom na zapadu, Peonijom na istoku i Linkestisom na jugozapadu. Ovaj kraj nastanjivala su Tračko - Ilirska plemena: *Pelagoni*, *Peonci*, a od 1900. pre n. e. Ahajci i Eoljani.

Pelagonija je bila kolevka mikenskih plemena. U Pelagoniji je pronađeno puno predmeta iz pre - mikenskog razdoblja, poput *dvostruke sekire*, koja je tek kasnije pronađena u Mikeni. Ovi objekti su izloženi u *Regionalnom muzeju Bitolja*. Nešto kasnije ovaj kraj naselili su antički Makedonci.

Grčki istoričar, geograf i filozof, Strabo nazvao je Pelagoniju *Tripolitis*, radi tri tadašnja velika grada u Pelagoniji.

Danas se naziv *Pelagonija* koristi kao naziv za prostranu dolinu koju dele Republika Makedonija i Grčka. U njoj se nalaze makedonski gradovi Bitola i Prilep i grčki grad Florina. Ona je najveća kotlina u Republici Makedoniji. Smeštena je u jugozapadnom delu Makedonije i obuhvata prostor od oko 2.000 km² i njen pravac prostiranja je meridijanski (sever-jug) i obuhvata deo grčke teritorije.

* Pelagonija je 1258. godine bila poprište slavne Bitke kod Pelagonije u kojoj su se sukobile vojske Vizantije i Latinskog carstva.

Privreda
--------

Pelagonija.
Pelagonija je najveće žitorodno područje u Makedoniji, a nije zanenariva ni proizvodnja u Grčkoj. Puno se uzgaja i duvan (u Prilepskom delu), suncokret i šećerna repa, a razvijeno je i stočarstvo.

U Pelagoniji je snažno razvijena prehrambena industrija; *Žito Bitola*, *Žito Prilep*, *Vitaminka* (Prilep). Snažna je bila duvanska industrija (Prilep) i metalna industrija (kućni aparati Bitola)
Pelagonija ima i značajne rezerve uglja, koji se kopaju u dva rudnika: *Suvodol* i *Gneotino*. U Pelagoniji radi i najveći energetski pogon u Makedoniji termoelektrana *REK Bitola*, kapaciteta 675 MW (ona proizvodi 80% električne energije u Makedoniji).

Dodatno pogledati
-----------------

* Bitoljsko-prilepsko polje
* Pelagonijska oblast

Izvori
------

* Pelagonian margins in central Evia island (Greece) Arhivirano 2005-11-01 na Wayback Machine-u
* The oldest rocks of Greece: first evidence for a Precambrian terrane within the Pelagonian Zone
* The ancient city of Pelagonia in the historical and epigraphic monuments Arhivirano 2008-04-10 na Wayback Machine-u
* Granice Pelagonije na grčkom otoku Eubeja Arhivirano 2005-11-01 na Wayback Machine-u

| * p
* r
* u
Oblasti antičke Makedonije |
| --- |
| Dolna Makedonija | Ematija • Pijerija • Botijeja • Amfaksitida • Krestonija • Migdonija • Antemunt • Krusida • Bisaltija | Macedonia |
| Gornja Makedonija | Elimeja • Eordeja • Orestida • Linkestis • Pelagonija • Almopija • Dasaretija • Deriop • Paravaja • Perebija • Timfaja |
| *Macedonia Adjecta* | Edonija • Sintika • Odomantika • Pijerida |


|  |  |
| --- | --- |
|  | *Ovaj članak o **geografiji** je u začetku. Možete pomoći Wikipediji tako da ga proširite*. |


***Pelagonija*** na Wikimedijinoj ostavi
**Sinagoga u Mostaru** nalazi se u ulici Braće Ćišića br. 15, naselje Brankovac u gradu Mostaru. Komisija za očuvanje nacionalnih spomenika, na sjednici održanoj od 1. do 7. jula 2003. godine donijela je odluku da se sinagoga proglasi za nacionalni spomenik Bosne i Hercegovine. Ovu odluku Komisija je donijela u sljedećem sastavu: Zeynep Ahunbay, Martin Cherry, Amra Hadžimuhamedović (predsjedavajuća), Dubravko Lovrenović, Ljiljana Ševo i Tina Wik.

U XIX. stoljeću, za vrijeme austrougarske uprave, na ovim prostorima naselili su se Jevreji Aškenazi, donoseći zapadnoevropsku kulturu, način života istočnoeuropskih Jevreja, uključujući i jidiš jezik. U Jevrejskom almanahu 1928/29, a prema statistici Jevrejstva Kraljevine SHS, u Mostaru je još 1889. godine postojala sinagoga nastala preuređenjem objekta koji je služio za odlaganje sijena. 

Zbog malog kapaciteta prostora i naraslih potreba Jevreja Mostara, izgrađena je nova sinagoga sredstvima od prikupljenih dobrovoljnih priloga. Zapisnik o izgradnji sinagoge sa cjelokupnom dokumentacijom sačinjen je 07. juna 1904. godine.

U drugom svjetskom ratu sinagoga je bila djelimično porušena. Godine 1952. Jevrejska općina Mostar poklonila je sinagogu gradu Mostaru jer je nije mogla zaštititi od daljnjeg propadanja. Iste godine je poduzet čitav niz intervencija u cilju osiguranja uslova da se u objekat useli Lutkarsko pozorište. Tada su u enterijeru porušeni svi originalni elementi – galerije, stupovi, pristupno stepenište u apsidi, drvena stepeništa u pretprostoru. U centralni molitveni prostor su postavljena sjedišta, dok je prostor apside pretvoren u scenu. Zbog poboljšanja akustičnih svojstava objekta, nivo stropa je znatno smanjen. Sa sjeverne i južne strane dozidana su dva krila, u kojima je smještena administracija pozorišta. Ovom dogradnjom narušena je autentičnost objekta.

U ratu 1992. – 1995. godine sinagoga je znatno oštećena prilikom rušenja Saborne crkve u Mostaru, koja se nalazi u neposrednoj blizini. Tom prilikom je usljed detonacije došlo do rušenja dijela objekta. Kasnije je nekoliko projektila pogodilo krov objekta koji je u potpunosti izgorio.

Objekat Lutkarskog pozorišta, odnosno Sinagoga u Mostaru, obnovljena je 1996. godine učešćem Evropske unije i njenog predstavnika Hansa Košnika. Tom prilikom je obnovljen enterijer objekta kao i fasade i krovna konstrukcija.

Literatura
----------

* Moric Levi - Sefardi u Bosni, Beograd, 1969. str. 96.-97.
* Snježana Mutapčić - Staro jevrejsko groblje na Borku u Kovačićima, nav. sveske br. 7-8, Sarajevo, 1984. str. 89.-95.
* SEFARAD 92 : Zbornik radova [sa znanstvenog skupa], Sarajevo, 11. - 14. rujna 1992. str. 323.-331.
* Zoran Mandlbaum - Veličanstven pomen nevinim, Most, časopis za obrazovanje, nauku i kulturu, Mostar, br. 122 – 123 , 2000.

Vanjski linkovi
---------------

***Sinagoga u Mostaru*** na Wikimedijinoj ostavi


|  |  |
| --- | --- |
|  | ***Portal Bosna i Hercegovina***  |
|  |
| --- |
|  *Ovo je glavno značenje pojma **Peleʻioholani**. Za druga značenja, v. Peleʻioholani (razvrstavanje).* |

**Peleʻioholani** [Peleioholani] (? - 1770.) bio je havajski visoki poglavica, 21. kralj otoka Kauaija te 22. kralj Oahua.

Biografija
----------

Nije poznato kad je Peleʻioholani točno rođen. Nazvan je po božici vatre Pele.

Njegovi su roditelji bili kralj Kūaliʻi i kraljica Kalanikahimakeialiʻi, a djed mu je bio kralj Kauakahiakahoowaha.

Bio je brat kralja Kapiʻiohookalanija, koji je vladao Oahuom i princeze Kukuiaimakalani, koju je oženio i učinio kraljicom.

### Vladavina

Bio je vladar Oahua, Molokaija, Kauaija i Niihaua jer je pobijedio mnoge poglavice.

### Imena

Zvan je i **Peleiholani**, a James Cook ga je zvao **Perreeorannee**.

Brakovi i djeca
---------------

Sa ženom zvanom Halakiʻi imao je sina Kūmahanu, a sa sestrom je dobio kćer Kalanipoʻo-a-Peleʻioholani. Imao je i kćer zvanu Keʻelaniʻihonuaiakama, a možda i kćer Kaʻapuwai, koja je bila majka kraljice Kamakahelei, vladarice Kauaija.

Izvori
------

* Abraham Fornander: *An Account of the Polynesian Race: Its Origin and Migrations*
* Veliki poglavica Peleioholani
Johannes Vermeer, ***Pogled na Delft***, c. 1661. ulje na platnu, 97 x 116 cm, Mauritshuis, Den Haag.
**Uljene boje** nastaju kad se pigment miješa s različitim *sušivim* uljima. Uljene boje su masne, polagano se suše, donji slojevi proziru se kroz gornje namaze. Slikanje uljenom tehnikom dopušta tanak, proziran namaz (lazurni), ali i nanošenje boje u debelim slojevima *(impasto)*, miješanje boja i postavljanje boje iznad boje. Omogućuje postizanje najboljih izražajnih sredstava te omogućuje neograničeni broj tonova. Njome se također postižu vrlo jaki kontrasti *chiaro-scuro* (svijetlo-tamno), sjajna je (efekt većeg volumena)i transparentna.

Niz efekata postignutih uljem nije otkriven odjednom, niti ga je otkrio jedan jedini čovjek, oni se prepisuju sjevernjačkim majstorima rane Renesanse. Oni tehnički usavršavaju slikanje uvođenjem kombinacije boje i ulja. Tako čitav kolorit postaje topliji, svjetliji, raznolikiji i istinitiji; stare oporosti nestaje, a omogućuju se mekani prijelazi, istančane nijanse i jedinstven izričaj. Tako su izvršili tehničku reformu svjetskog značaja i promijenili slikarstvo iz korijena te uticali na sve slikare poslije njih, prije svega na svoje kolege iz renesansne Italije. Ovi majstori zaslužuju da nose ime *"očeva modernog slikarstva"* jer je ulje od tada osnovni medij slikarstva. 

Za promidžbu ovog slikarskog medija su najznačajniji redom: flamanci Majstor iz Flémallea, braća van Eyck - osobito mlađi brat Jan van Eyck, Rogier van der Weyden, Hugo van der Goes i talijan Domenico Ghirlandaio.

| * p
* r
* u
Slikarske tehnike |
| --- |
| Osnovne tehnike | Akvarel • Gvaš • Tempera • Pastel • Uljene boje • Akrilne boje • Freska • Enkaustika • Batik • Kolaž • Mozaik • Vitraj • Tapiserija |
| Tehnike slikanja | Plošno slikarstvo • Iluzionističko slikarstvo • Lazurno slikanje • Pastozno slikanje • Kjaroskuro • Zgrafito • Frottage • Sfumato |
| Crtačke tehnike | Srebrenka • Olovka • Ugljen • Tuš • Sepija • Kreda • Flomaster • Kemijska olovka |
| Povezano | Grafičke tehnike • Slikarstvo |
**Vikentije Stefanović** je bio 33. patrijarh srpske crkve (1758.).

Monaški čin je primio u nekom od fruškogorskih manastira, pošto je bio vaspitanik Karlovačke mitropolije. Bio je arhiđakon na dvoru karlovačkog mitropolita Vikentija Jovanovića. Kao arhiđakom vršio je i dužnost vizitatora mitropolita Vikentija, kome je podnosio pismene referate o svojim vizitacijama. Takođe je za vreme zatočenja episkopa bačkog Visariona Pavlovića upravljao Bačkom eparhijom.

Posle poraza mitropolita Vikentija u borbi protiv Vladike Visariona i drugih episkopa, bio je zajedno sa generalnim sekretarom Pavlom Nenadovićem i sekretarom Matulajem, 1736. godine, zatvoren nekoliko nedelja.

Pre dolaska za patrijarha pećkog bio je mitropolit beogradski. Kao mitropolit beogradski posetio je manastir Dečane. O toj njegovoj poseti ostao je zapis u kome se kaže da je „26. juna 1753. godine posetio svetu obitelj manastir Dečane, i poklonio se svetim moštima svetog kralja Stefana i sestre mu Jelene i da je dao 11 zlatnika i 11 groša".

Kada je postao patrijarh Vikentije je otputovao u Carigrad, gde je naprasno umro verovatno od posledica trovanja, 1758. godine.

Literatura
----------

* „Vikentije Stefanović". *Narodna enciklopedija*. Zagreb: Bibliografski zavod. 1927.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Prethodnik:**Gavrilo III** | **patrijarh srpski1758 — 1758.** | Nasljednik:**Pajsije II Grk** |

  


p • r • uPoglavari Srpske pravoslavne crkve

**Žičko-pećki arhiepiskopi (1219-1337):**  
Sveti Sava • Arsenije I Sremac • Sveti Sava II • Danilo I • Joanikije I • Jevstatije I • Jakov • Jevstatije II • Sveti Sava III • Nikodim • Danilo II • Joanikije II
  
**Pećki patrijarsi (1346-1463):**  
Joanikije II • Sava IV • Jefrem • Spiridon • Danilo III • Sava V • Danilo IV • Kirilo • Nikon • Teofan • Nikodim II • Arsenije II
  
**Pećki patrijarsi (1557-1766):**  
Makarije Sokolović • Antonije Sokolović • Gerasim Sokolović • Savatije Sokolović • Jerotej Sokolović • Filip Sokolović • Jovan • Pajsije Janjevac • Gavrilo I Rajić • Maksim Skopljanac • Arsenije III Crnojević • Kalinik I • Atanasije I • Mojsije Rajović • Arsenije IV Jovanović • Joanikije III Karadža • Atanasije II Gavrilović • Gavrilo II Sarajevac • Gavrilo III • Vikentije Stefanović • Pajsije II Grk • Gavrilo IV Grk • Kirilo II • Vasilije Jovanović-Brkić • Kalinik II Grk
  
**Karlovački mitropoliti i patrijarsi (1690-1920):**  
Arsenije III Crnojević • Isaija Đaković • Sofronije Podgoričanin • Vikentije Popović • Mojsije Petrović • Vićentije Jovanović • Arsenije IV Jovanović • Isaija Antonović • Pavle Nenadović • Jovan Đorđević • Vićentije Jovanović Vidak • Mojsije Putnik • Stefan Stratimirović • Stefan Stanković • Josif Rajačić • Samuilo Maširević • Prokopije Ivačković • German Anđelić • Georgije Branković • Lukijan Bogdanović
  
**Beogradski mitropoliti (1831-1920):**  
Melentije Pavlović • Petar Jovanović • Mihailo Jovanović • Teodosije Mraović • Inokentije Pavlović • Dimitrije Pavlović
  
**Patrijarsi Srpske pravoslavne crkve (1920- ):**
  
Dimitrije • Varnava • Gavrilo (V) • Vikentije (II) • German • Pavle • Irinej
Koordinate: 45°48′25″N 15°58′39″E﻿ / ﻿45.8069821618217°N 15.9775838255882°E﻿ / 45.8069821618217; 15.9775838255882

Ulaz Zagrebačkog kazališta lutaka
**Zagrebačko kazalište lutaka** utemeljeno je 1948. godine. Osnivač kazališta je Grad Zagreb. Osnutkom Zagrebačkog kazališta lutaka snažno se je pridonijelo razvoju i promociji lutkarstva na području Hrvatske, ali i šire regije. Zagrebačko kazalište lutaka važna je i nezaobilazna kazališna ustanova na polju lutkarstva od gradskog i državnog značaja.

Djelatnost
----------

Djelatnost kazališta definirana je zakonskom legislativom vezanom uz kazališta. Kazalište radi na pripremama i organizacijama te javnom izvođenju lutkarskih, ali i drugih scenskih djela. Primarna funkcija ustanove je kazališna djelatnost za djecu.

Građa
-----

U Zagrebačkom kazalištu lutaka se je tijekom šezdeset godina postojanja sustavno sakupljala arhivska građa. Građu čine plakati, programske knjižice, snimke predstava, fotografije i tekstovi sadržajno vezani uz izvođene predstave. U Kazalištu se provodi digitalizacija arhivskog materijala.

Usluge
------

Pružanje stručne pomoći iz područja djelatnosti kazališta, održavanje predstava, povremenih predavanja, igraonica te pružanje usluge informiranja vezano uz aktivnosti.

Poznati djelatnici
------------------

* Velimir Chytil, kreator lutaka, redatelj i koreograf

Izvori
------

* Ministarstvo kulture, ZKL[*mrtav link*]

Vanjske veze
------------

***Zagrebačko kazalište lutaka*** na Wikimedijinoj ostavi

* Mrežne stranice Zagrebačkog kazališta lutaka

 **Napomena:** Ovaj tekst ili jedan njegov dio preuzet je s mrežnih stranica Ministarstva kulture Republike Hrvatske. Vidjeti dopusnicu Ministarstva kulture.

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 157270142
* LCCN: n96022346

 |
**Pelazg** (antgrč. Πελασγός [*Pelasgós*]) bio je, u grčkoj mitologiji, eponimni herojski predak Pelazgâ, mitskih prastanovnika drevne Grčke, koji su utemeljili kult Zevsa u Dodoni, Hefesta, Kabira i nekih drugih božanstava. U različitim oblastima Grčke za koje se smatralo da su nekad bile naseljene Pelazgima postojala su različita predanja o Pelazgovom poreklu i mitologiji. Grci su čak verovali i da je on bio prvi čovek.

Argos
-----

U gradu Argu nekoliko inahidskih kraljeva takođe su nosili ime Pelazg. Jedan od njih, sin Foronejev i rođeni brat Apisov, smatrao se osnivačem Arga na Peloponezu; on je, prema mitu, naučio ljude zemljoradnji i ugostio Demetru u Argu, gde se kasnije pokazivao njegov grob. Za jednog drugog Pelazga govorilo se da je sin Triopov te brat Jasov, Agenorov i Ksantov. Pelazgom se nazivao i Gelanor, koji je ugostio Danaja i Danaide kad su pobegli od Egipta. Drugi, pak, izvori kažu da je Pelazg bio sin Arestorov i unuk Jasov, te da se preselio u Arkadiju, gde je utemeljio grad Parasiju.

### U *Pribegarkama*

U Eshilovoj tragediji *Pribegarke* Danaide Pelazgovu zemlju nazivaju "apijskim brdima" i tvrde da razumeju *karbana audan* (καρβᾶνα δ᾽ αὐδὰν ), što se može prevesti kao "barbarski govor", ali Karba (gde žive "Karbani", *Karbanoi*) zapravo nije grčka reč. Danaide tvrde da su njihovi preci živeli u drevnom Argu iako su one same pripadnice "crne rase" (μελανθὲς γένος). Pelazg priznaje da se ta zemlja nekad zvala Apija, ali Danaide poredi sa ženama iz Libije i Egipta, te želi znati kako one mogu voditi poreklo iz Arga, na šta one odgovaraju da potiču od Ije.

U danas izgubljenoj drami *Danajke* Eshil kaže da se izvorni zavičaj Pelazgâ nalazio u oblasti oko Mikene.

Arkadski Pelazg
---------------

Prema arkadskom mitu, Pelazg je bio ili autohton, ili sin Zevsa i Niobe (i u ovom slučaju brat diva Arga). Okeanida Melibeja, nimfa Kilena ili Dejanira rodila mu je Likaona iz Arkadije.

Tesalski Pelazg
---------------

U tesalskom mitu Pelazg je bio otac Hlorov i deda Hemonov ili, prema drugoj verziji, otac Hemonov i deda Tesalov. Prema još jednoj verziji, bio je sin Posejdona i Larise i osnivač tesalskog Arga.

Govorilo se i da je on bio predak Tirenjana ovom linijom: Pelazg ― Frastor ― Amintor ― Teutamid ― Nanas. Za vreme Nanasove vladavine Pelazgi su, prema mitu, napustili Grčku i naselili se u novoj domovini, koja se kasnije zvala Tirenija.

Pelazg i Troja
--------------

Homer u *Ilijadi* za Pelazge kaže da su hrabri borci. Da bi se borili u trojanskom ratu napustili su Balkansko poluostrvo i otišli u Malu Aziju, gde su ratovali na strani Trojanaca.

Vidi još
--------

* Pelazgija
* Pelaški mit o stvaranju sveta (konstrukcija Roberta Gravesa)
**Patuljasti miš**, *Micromys minutus,* je mali glodavac podrijetlom iz Euroazije.
Živi u poljima žitarica poput pšenice i zobi, trstici i drugim visokim prizemnim biljkama. To je najmanji europski glodavac: odrasli može težiti tek 4 grama. Jede uglavnom sjemenke i kukce, a zna pojesti i voće. Gnijezda su mu kuglasta, građena od trave i pričvršćena na stabljike znatno iznad tla.

Povijest
--------

Prije nego što je patuljasti miš službeno opisan, engleski prirodoslovac Gilbert White je pretpostavio da je neopisana vrsta i prijavio njihova gnijezda u Selborneu u Hampshireu:

*Oni nikada ne ulaze u kuće, nađe ih se u stajama u snopovima sijena. Grade svoja gnijezda među stabljikama kukuruza iznad tla. Odgoje čak osam mladunaca u jednom okotu u malom okruglom gnijezdu građenom od listova, trave ili žita. Dugi su 8 cm. Jedno od tih gnijezda nabavio sam ove jeseni, građeno od vlati pšenice, savršeno okruglo te otprilike veličine lopte za kriket. Bilo je tako čvrsto i dobro popunjeno da se moglo kotrljati po stolu, a da se ne raspadne iako je sadržavalo osam malih golih i slijepih miševa.*

Od 2001. u Velikoj Britaniji poduzimaju se nastojanja za očuvanje vrste patuljastog miša. Teniske loptice koje se koriste u mečevima Wimbledona recikliraju se za stvaranje umjetnih gnijezda kako bi im se pomoglo izbjeći grabežljivce te oporaviti se od statusa gotovo ugrožene vrste.

Opis
----

portret
Patuljasti miš je dug od 55 do 75 mm, a rep mu je dug od 50 do 75 mm. Teži od 4 do 11 g ili oko pola težine kućnog miša. Oči i uši su mu velike, a nos mu je mali. Krzno mu je debelo i meko, nešto deblje zimi nego ljeti. Gornji dio krzna mu je smeđe boje, ponekad sa žutim ili crvenim tragovima, a donji dijelovi su bijele ili krem boje. Noge su mu široke, a rep je dug i gol te su prilagođeni penjanju. Rep mu također služi za održavanje ravnoteže.

Izvori
------

1. ↑  White, *The Natural History of Selborne*, letter xii (4. studenog 1767.).
2. ↑  „Arkive: *Micromys minutus*.". Arhivirano iz originala na datum 2010-08-29. Pristupljeno 2014-12-27.
3. 1 2  Ivaldi, Francesca. „Micromys minutus". Pristupljeno 28. svibnja 2009.

***Patuljasti miš*** na Wikimedijinoj ostavi

Wikivrste ima informacije vezane uz:
***Micromys minutus***
**Vikendica** (od engl.  – „kraj tjedna") je kolokvijalno ime za kuće za odmor i rekreaciju, koje se najčešće grade izvan mjesta stalnog boravka, uz jezero, rijeku, more, šumu, načelno što dalje od gradova, u prirodi. Iako i to nije sasvim točno jer postoje čitava naselja 
vikendica.

Karakteristike
--------------

Prve vikendice bile su skromnih dimenzija, građene od drva kao barake, vremenom kako je rastao standard postajale su sve veće i višekatnije, građene od solidnijih građevinskih materijala, cigli, cementa.

Vikendice pravno imaju tretman sekundarnog prebivališta, pa se i drugačije (više) oporezuju. 
Pored tog što vlasniku kuće pružaju mjesto za odmor, mogu mu poslužiti i kao dodatni izvor prihoda, tako da je iznamljuje kad je ne koristi.

Historija
---------

Vikendice su ušle u modu od druge polovice 20. vijeka kad se većina evropskih zemalja oporavila od posljedica Drugog svjetskog rata. Istovremeno uz poboljšanje standarda širih slojeva stanovništva, došlo je i do skraćivanja radnog tjedna, jer je i subota postala neradna. Taj trend krenuo je iz skandinavskih zemalja, u kojima 
se oko velikih gradova počelo graditi vrlo skromne i male drvene kućice. U Finskoj ima preko 480 000 vikendica koje oni zovu *Mökki*.
Taj val prelio se i na gotovo sve evropske zemlje, bez obzira na društveno uređenje, pa i na SSSR (dače), po nekim procjenama čak 50% stanovnika gradova imalo je vikendice.

Vikendice svoju genezu imaju u puno starijim građevinama, koje postoje još od Antike, bogatiji Rimljani provodili su ljeta u svojim vilama u Tivoliju ili Ostiji, Venecijanci u palačama u Trevisu, Dubrovčani u ljetnikovcima po Rijeci dubrovačkoj.

One su imitat tih građevina, iako puno skromnije, ali kako vrijeme prolazi i one postaju sve veće i raskošnije.

Izvori
------

1. 1 2 3  „Šta je vikendica" (srpski). Solis nekretnine. Pristupljeno 11.10. 2021.
2. ↑  „Log cabin building" (engleski). Encyclopaedia Britannica. Pristupljeno 11.10. 2021.
3. 1 2  „Vacation Home" (engleski). Investopedia. Pristupljeno 11.10. 2021.

Vanjske veze
------------

***Vikendica*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Šta je vikendica* (`sh`)
* *The Weekend Is Waiting* (`en`)
Oznaka Pete avenije
Peta avenija
**Peta avenija** je značajna ulica u centru njujorkškog okgruga Menhetn. Deo Pete avenije između 34. i 59. ulice predstavlja jednu od najpoznatijih ulica za kupovinu u celom svetu. Peta avenija je simbol bogatog Njujorka i neprestano se proglašava za jednu od najskupljih ulica na svetu. Počevši od sredine devedesetih godina dvadesetog veka, predeo između 49. i 57. ulice, nekoliko godina je bio poznat po najvećoj ceni poslovnog prostora na svetu.

Peta avenija počinje od Vašington skver parka u Grivnič vilidžu i kroz središte Midtauna se kreće ka severu, uz istočni deo Sentral parka, gde čini granicu Gornje istočne strane. Avenija se nastavlja kroz Harlem, gde se završava kod reke Harlem i 142. ulice. Peta avenija deli ulice na Menhetnu na istočne i zapadne, npr. istočno od ove avenije počinje Istočna 59. ulica, a zapadno od nje - Zapadna 59. ulica.

Jedan deo pete avenije, od 82. ulice do 105. ulice, nosi naziv Muzejska milja zbog velikog broja muzeja koji su koncetrisani na ovom potezu.
*Za ostala značenja, v. Rusalka (razvrstavanje).*
**Rusalka** je vodena vila, koja živi u rijeci, jezeru i šumi.

Ona je kći Vodnika, vladara jezera. Na travnjaku, uz rub jezera, ona kaže svojem ocu da se je zaljubila u Kraljevića kojii lovi po šumi pokraj vode, te da hoće postati ljudskim bićem kako bi ju ovaj prigrlio. Otac joj veli da je to ludost, ali ju svejedno šalje čarobnici Ježibabi kako bi joj pomogla. Rusalka tada otpjeva svoju pjesmu:

Rusalka u gvozdju

  

*Mjesecu na nebi glubokom,*  

*svjetlo tve daleko vidi.*  

*Po svijetu blodiš širokom,*  

*gledaš u prjebitak ljudi.*  

*Po svijetu blodiš širokom,*  

*gledaš u prjebitak ljudi.*  

*Mjesecu, postoj tili,*  

*rekni mi, rekni, gdje je moj mili!*  

*Mjesecu, postoj tili,*  

*rekni mi, rekni, gdje je moj mili!*  

*Rekni mu, srebra tijenjalo,*  

*mojeg zagrljaja rame.*  

*Da se barem na malo*  

*u sanje, spominja na me.*  

*Da se barem na malo*  

*u sanje, spominja na me.*  

*Zasvijetli mu do daleka, zasvijetli mu,*  

*rekni mu, rekni, gdo tu na nj' čeka!*  

*O meni, njegova duša sni,*  

*naj se u spominu zbudi;*  

*Mjesecu, ne zgasni, ne zgasni!*  

*ne zgasni, ne zgasni!*  

  

Ježibaba rekne Rusalki da, ako postane čovjekom, gubi svu moć govora te da, ako bude iznevjerana od strane Kraljevića, da će oboje biti vječno prokleti. Rusalka se složi s time te popije napitak. Kraljević, loveći bijelu golubicu, nađe Rusalku, prigrli ju i odvodi, dok njen otac i sestre nariču.

U to vrijeme u vrtu Kraljevićevih dvora, lovočuvar i njegov nećak kažu Kraljeviću da ne smije biti s nijemom djevojkom. Sumnjajući u čarolije i preispitujući svoje htijenje, Kraljević biva opčinjen žudnjom i privlačnošću strane Kraljevne koja je gost na vjenčanju. Kranjevna ispunjena ljubomorom proklinje zaručnike nakon čega Kraljević odbacuje Rusalku. Nakon te nesretne zgode, Vodnik odvodi Rusalku nazad u svoje jezero. Kraljevna, pridobivši Kraljevićevu ljubav, sada pada u prezir spram njega.

Poslije tih događaja, Rusalka upita Ježibabu za rješenje njezinih jada te joj Ježibaba kaže da će se spasiti ako ubije Kraljevića. Rusalka to odbije i baci bodež u jezero. Tada Rusalka postaje *Bludnička*, duh mrtvih koji živi na dnu jezera i izranja samo da bi ljude mamila u smrt. Lovočuvar i njegov nećak posavjetuju se s Jažibabom o Kraljeviću, koji je, kako kažu, bio izdan od strane Rusalke. Tada Vodnik kaže da je zapravo Kraljević bio taj koji je izdao Rusalku. Drvodusi oplakuju Rusalku. Kraljević dolazi na jezeru i zove Rusalku. On ju traži da ga poljubi, znajući da poljubac znači smrt i prokletstvo. Oni se poljube te on umire.

Rusalka zahvali Kraljeviću što joj je dopustio da osjeti ljudsku ljubav, pohvali njegovu dušu Bogu te se vraća na svoje mjesto u dubine jezera, da vječno proživi kao vila smrti.

Priču je popularizirao Antonín Dvořák u svojoj operi *Rusalka*.
**Piaroa** (Wotuha, De'arua, Dearuwa), pleme američkih Indijanaca porodice Salivan sa južne obale Orinoca, između rijeka Paguasa i Manipiari. Piaroe su se u prošlosti sastojali od više plemena koja su govorila srodnim dijalektima, to su nestali Ature i Quaqua, te Piaroe koji danas broje oko 12,000, uključujući 130 Maco ili Macu Indijanaca. 
Piaroe, kaže Gheerbant, su porijeklom sa masiva sa izvora rijeke Sipapo, a danas naseljavaju tokove rijeka Autana, Sipapo, Cuao, Samariapo, Guayapo, Cataniapo, Manapiari, Parguaza i Marieta. Sami sebe nazivaju raznim imenima kao "De'arua" (vlasnici šume), "De'athhã" (šumski narod), "Thhã" (ljudi) i još nekima. Najsrodniji su plemenu Maco, Mako (ili Wiru).

Etnografija
-----------

Njihova kultura tipična je za kišnu šumu. Prakticiraju lov, ribolov, sakupljanje i poljodjelstvo. U lovu (antilope, majmuni, kornjače) se služe lukom i strijelom i puhaljkom, kao i otrovom kurare. Duhan uzgajaju i puše ga umotanog u list banane. Muškarci, tipično raznim plemenskim kulturama širom svijeta, se okupljaju u svetim plemenskim kućama gdje održavaju svoje obrede. Ove kuće duge su oko 15 metara, i visoke 7 do 8 metara. nemaju prozora, a ženama je u njih pristup zabranjen pod prijetnjom smrtne kazne. 

Piaroe su izuzetno glazben narod. Izrađuju velik broj glazbenih instrumenata koje čuvaju u svetim kućama. Neki od njih poznati su kao wahari u'uhte, me'oca i  *'đavolova žena'* , koriste se u religioznim obredima, a po vjerovanju, kroz njih se javljaju duhovi. Wahari u'uhte je nosna svirala i predstavlja gllas boga waharija. Me'oca je mali piskavi instrument kroz koji se javlja Muoca. U svojim ritualima indijanci se i drogiraju ušmrkavajući niopo koji se dobiva iz drveta Piptadenia peregrina, a poznaju ga još neki venezuelski Indijanci. Sunce je po vjerovanju Piaroa, otac svih bogova. On je poslao svoja dva sina Waharija i Buoku (Muoca, Buoca, Buoka). Wahari je veliki junak kulture. Stvorio je sve stvari, a iz zemlje je izvadio bezoblične životinje i iz njih stvorio prave ljude.

Literatura
----------

* Kaplan, Joanna Overing (1975). The Piaroa: A People of the Orinoco Basin: A Study in Kinship and Marriage. Oxford: Clarendon Press.
* Anduze, Pablo J. (1974). Dearuwa: Los dueños de la selva. Biblioteca de la Academia de Ciencias Físicas, Matemáticas y Naturales, vol. 13. Caracas.
* Alen Gerbran (Alain Gheerbrant), Ekspedicija Orinoko-Amazon, beograd, 1956
* Alain Gheerbrant, L'expedition Orenoque Amazon

Vanjske poveznice
-----------------

* Piaroa Arhivirano 2008-05-11 na Wayback Machine-u
* Piaroa
* Piaroa Indians Arhivirano 2007-03-19 na Wayback Machine-u

| * p
* r
* u
Equatorial :: Salivan |
| --- |
| Sáliva • Ature • Maco • Piaroa • Quaqua |
***Sericipterus*** je izumrli rod pterosaura ramforinkida. Pronađen je u kasnojurskim slojevima (rani oxfordij) formacije Shishugou u Xinjiangu, Kina.

2010. su ga imenovali i opisali Brian Andres, James Matthew Clark i Xu Xing. Nomenklaturni tip je *Sericipterus wucaiwanensis*. Naziv roda izveden je iz latinske riječi *sericum*, "svila", što se odnosi na Put svile, i iz latinizirane grčke riječi *pteron*, "krilo". Naziv vrste odnosi se na područje Wucaiwan, čiji vlastiti naziv znači "zaljev pet boja" zbog slojeva stijena veoma različitih po boji.

Holotip, IVPP V14725, sastoji se od djelimično zdrobljenih, nepovezanih kostiju, koje su većinom očuvane u tri dimenzije. Raspon krila procijenjen je na barem 1,73 metra. Lubanja *Sericipterusa* slična je onoj kod "ramforinkoida" (tj. primitivnih pterosaura) *Angustinaripterusa* i *Harpactognathusa*. Ima tri koštane kreste: nisku krestu na njušci, kratku i nisku tjemenu krestu na vrhu lubanje i kratku poprečnu krestu povezanu sa prednjim dijelom prethodne. Tjemena kresta prvi je primjer takve kreste kod nepterodaktiloidskih pterosaura. Isto važi i za rozetu sa dva para očnjaka usmjerenih prema naprijed, formiranu sužavanjem njuške iza tih dugih očnjaka. U stražnjem dijelu gornje čeljusti postojalo je još, vjerojatno pet, pari zuba. Broj u donjoj vilici nije poznat. Osim prvog, prilično pravog para, zubi su zakrivljeni, s oštrim vrhovima, prekriveni glatkom gleđi i kružni u presjeku, ali opremljeni sa dvije rtenjače radi veće oštrine.

*Sericipterus* je, nakon sveobuhvatne kladističke analize pterosaura, svrstan kao sestrinski takson *Angustinaripterusa* unutar Rhamphorhynchinae, kladusa u koji također spadaju i ostali krupni "ramforinkoidi", koji su živjeli kao veliki kontinentalni grabežljivci - lovci na malene tetrapode (očuvani su u kopnenim sedimentima).

Izvori
------

1. ↑  Andres, B.; Clark, J. M.; Xing, X. (2010). „A new rhamphorhynchid pterosaur from the Upper Jurassic of Xinjiang, China, and the phylogenetic relationships of basal pterosaurs". *Journal of Vertebrate Paleontology* **30** (1): 163–187. DOI:10.1080/02724630903409220.
|  |
| --- |
|  |

**Peta Francuska Republika** (francuski: *Cinquième République*) je naziv za aktualno republikansko uređenje Francuske, koje je na snazi od donošenja aktualnog ustava 1958. godine. Peta Republika nastaje kao direktna nasljednica politički nestabilne Četvrte Republike, što je prvi slučaj u historiji Francuske da su se dva republikanska režima izmijenila jedan za drugim (dotad je republiku uvijek mijenjala monarhija, ili obrnuto, odnosno nacistička okupacia tokom Drugog svjetskog rata). 

Prvo desetljeće Pete Republike obilježile su politička dominacija i državnička karizma Charlesa de Gaullea, koji ostaje jedna od najznačajnijih francuskih ličnosti XX. vijeka. Ipak, krajem 60-ih, unutarnja kriza i neuspjele reforme dovode do de Gaulleove ostavke 1969. godine. Nakon što su se na predsjedničkom mjestu izmijenili Georges Pompidou i Valéry Giscard d'Estaing, na izborima 1981. pobjeđuje socijalist François Mitterrand, koji će na mjestu predsjednika biti sve do 1995. kada ga je zamijenio bivši premijer i gradonačelnik Pariza, Jacques Chirac. Konzervativni UMP zadržao je vlast i tokom mandata Nicolasa Sarkozyja, kojega je na izborima 2012. godine tijesno pobijedio socijalist François Hollande. Pozicija predsjednika zadržala je dominantnu ulogu u francuskoj politici, dok je premijer ostao u podređenom položaju u hijerarhiji egzekutivne vlasti. Parlament je uređen dvodomno - Senat kao gornji dom te Narodna skupština kao donji dom. 

Peta Republika je obilježena i dovršavanjem procesa dekolonizacije, odnosno konačnog kraha Francuskog kolonijalnog imperija, što se najviše očitovalo tokom Alžirskog rata, koji je bio jedno od najznačajnijih pitanja francuske vanjske politike. Isto tako, Francuska je uspješno obnovila odnose sa Njemačkom te je postala, uz potonju, najznačajnija sila Europske unije. Godine 1999. dugogodišnja valuta, francuski franak, zamijenjen je eurom na cijelom teritoriju Francuske (uz tri izminke u prekomorskim posjedima).
*Gandarme* Charles-André Merda puca u Robespierrea tokom Termidorske konvencije.
**Termidorska reakcija** je bila pobuna u sklopu Francuske revolucije protiv nasilnih ekscesa Jakobinske diktature. Pobunu je potaklo glasovanje Nacionalnog konventa da pogubi Maximiliena Robespierra, Louisa Saint-Justa i druge istaknute predstavnike terora. Dana 9. termidora godine II. (27. srpnja 1794. po revolucionarnom kalendaru, Saint-Just je u Dvorani pobjede u Parizu bio usred čitanja izvještaja pred Komitetom javnog spasa kada ga je prekinuo Jean-Lambert Tallien, denuncirajući Robespierrea i njega. Tallienu se ubrzo pridružio Jacques Nicolas Billaud-Varenne, a zbunjenog Saint-Justa morao je braniti sam Robespierre. Situacija je ubrzo eskalirala uz povike da se Robespierre i njegovi suradnici uhapse, što se obrzo i dogodilo. 

Ubrzo su se u Dvorani slobode pojavile trupe Pariške komune kako bi oslobodile Robespierrea i ostale uhapšenike. Nedugo nakon oslobađanja istih, dolazi do sukoba između komunarskih trupa i trupa Nacionalnog konventa koje je predvodio Paul Barras. Znajući tko stoji na drugoj strani, komunari su se počeli gubiti tako da je naređeno povlačenje u Hôtel de Ville, gdje su se okupili i Robespierre i njegovi pristaše. Konvent ih je u međuvremenu proglasio odmetnicima, što je značilo da ih se u roku od 24 sata od potvrde identiteta može pogubiti bez suđenja. Tokom večeri, komunarski vojnici su postepeno dezertirali sve dok nije ostao nijedan. Barrasove trupe su hotelu prišle oko 2:00 sata ujutro 28. srpnja. Robespierreov brat, Augustin, skočio je kroz prozor u pokušaju bijega pri čemu je slomio obje noge, ali je ubrzo uhapšen. Le Bas je počinio suicid, a Couthon, koji je bio paraliziran od struka nadolje, pronađen je na dnu stubišta. 

Robespierre je u okršaju dobio metak u lice koji mu je smrskao vilicu. Postoje dvije priče o genezi te ozljede. Jedna tvrdi da je Robespierre, želeći herojsku smrt, pokušao samoubojstvo, ali si je pri pucunju samo ozlijedio vilicu. Druga verzija tvrdi kako je metak ispalio član Barrasovih trupa; u to se vrijeme *gandarme* po imenu Charles-André Merda hvalio tim pothvatom. Saint-Just nije pokušao ni pobjeći ni oduzeti si život. François Hanriot se pokušao sakriti u hotelskom vrtu, navodno nakon što je izbačen kroz prozor, ali su ga Barrasove trupe ubrzo pronašle i teško ozlijedile, pri čemu su mu navodno iskopale jedno oko i ostavile ga da visi iz duplje. 

Sljedećega dana, 10. termidora godine II. (28. srpnja), došlo je do javnog pogubljenja svih uhapšenih, među kojima su bili Maximilien Robespierre i Louis Antoine de Saint-Just. Toga dana su na giljotini završila ukupno 22 predstavnika Jakobinskog terora. Ovaj dogačaj efektno je dokinuo Jakobinski teror, koji će tako ostati zapamćen kao najradikalniji i najbrutalniji period Francuske revolucije. Termin "Termidorska reakcija" koristi se i kako bi se označio period neposredno nakon pobune, sve dok termidorci nisu uspostavili Direktorij kao izvršno tijelo.