recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Sunchon** čita se *Sunčon* (korejski: 순천시) je grad od 297,317 stanovnika na sjeverozapadu Demokratske Narodne Republike Koreje.

Geografske karakteristike
-------------------------

*Sunchon* leži u planinskoj unutrašnjosti u kotlini rijeke Taedong, udaljen 58 km sjeverno od glavnog grada Pyongyanga i 22 km od svog provincijskog centra Pyongsonga.

Kako se nalazi na raskršću magistralnih željezničkih pruga, a i rijeke Taedong je plovna postao je važan transportni centar.

Okolica grada je bogata rudačama pa se iskapa ugljen i vapnenac.

Administrativno je podjeljen na 21 dongova (kvartova) i 11 
ria (sela), tako da 84. 3% njegovih stanovnika živi u urbanim a 15.7 % u ruralnim 
dijelovima.

Sunchon ima kontinentalnu klimu sa prosječnih 9.7 °C (januar - 6.7 °C, august 24.0 °C).

Historija
---------

Sunchon je novi industrijski grad koji je do Korejskog rata bio malo naselje čiji su se stanovnici uglavnom bavili poljoprivredom.

Još u vremena Japanske okupacije 1940. podignuta je prva tvornica kemijskih proizvoda kao Mitsubishijev pogon, koji je rata razoren ali je nakon Korejskog rata ponovno podignut i jako povećan.

Tvornica farmaceutskih proizvoda počela je sa radom 1958. a tvornica malih traktora 1969. Tvornica tekstila podignuta je 1970-ih a tvornica obuće 1980-ih.
Velika cementara na terenu od 880 000 m² (jedan od najmodernijih pogona u Koreji) podignuta je 1970-ih.
Najveći ponos grada je velika tvornica sintetičkih vlakana podignuta je 1980-ih na terenu od 14 km², ona primarno proizvodi vlakna Vinalon na bazi sirovina kojih ima u blizini 
ugljena i vapnenca.

Termoelektrana je podignuta 1984. uz kinesku pomoć.

Američki stručnjaci pretpostavljaju da tvornica umjetnih gnojiva i tvornica sintetičkih vlakana proizvode bojne otrove, kao i to da se negdje u Sunchonu prerađuje uran

Privreda i obrazovanje
----------------------

Danas se u Sunchonu proizvodi građevinski materijal (cement), obuća, tekstil, umjetna gnojiva, mašine, farmaceutski i prehrambeni proizvodi.

Sunchon je i univerzitetski grad, u kom se uglavnom studira kemija..

Pobratimski gradovi
-------------------

* Ekvador Atuntaqui, Ekvador

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14 15 16 17  „*Profiles of the cities of DPR Korea – Sunchon*" (engleski). Rainer Dormels. Pristupljeno 10. 9. 2019.
2. ↑  „*Sunchon Nitroline Fertilzer Factory, Sunchon Vinalon Plant*" (engleski). FAS. Pristupljeno 10. 9. 2019.

Vanjske veze
------------

***Sunch'ŏn*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Sunchon* (`en`)
**Šveđani** je izraz koji se u najširem smislu odnosi na stanovnike i državljane Švedske, a u užem smislu na sjevernogermansku etničku grupu koja se u srednjem vijeku formirala na području današnje Švedske, a koja potječe od drevnih nordijskih plemena od kojih su najpoznatiji Sveji.

Šveđani, čiji se ukupni broj u svijetu procjenjuje na 14 miliona, danas žive uglavnom u Švedskoj, ali postoji značajna manjina u Finskoj - od kojih je ona na Alandskim otocima uspjela izboriti i političku autonomiju - kao i nešto manje zajednice u Estoniji i Ukrajini. Slično kao i Norvežani, Šveđani su se od polovice 19. vijeka do kraja prvog svjetskog rata masovno iseljavali u Sjevernu Ameriku, tako da u SAD postoji višemilionska zajednica Šveđana i njihovih potomaka, najviše koncentrirana u državi Minnesota.

Šveđani govore švedski jezik, a većinom ispovijedaju luteransku vjeru, iako je to daleko izraženija u švedskoj dijaspori nego u samoj Švedskoj gdje se sve više Šveđana izjašnjavaju kao agnostici ili ateisti.

Šveđane, kao i mnoge druge narode sjevera Evrope, muči sklonost pretjeranoj konzumaciji alkohola, pa su se upravo među njima pojavili prvi trezvenjački pokreti. Šveđani su također poznati po umjerenom temperamentu čime neki tumače činjenicu da su u Švedskoj široko prihvaćeni socijaldemokracija i koncept države blagostanja. Sklonost umjerenosti krasi i pripadnike društvene elite pa je bahato isticanje vlastitog bogastva strano Šveđanima; zbog toga Šveđane previše ne muči činjenica da je u toj zemlji većina nacionalnog bogatstva koncentrirana u relativno uskom krugu od 30-40 najbogatijih porodica. 

Šveđani su također poznati i po toleranciji i liberalnim društvenim shvaćanjima, što je 1960-ih omogućilo seksualnu revoluciju. S druge strane je Švedska jedna od država koja je, mučena slabim natalitetom, široko otvorila vrata imigrantima s juga Evrope.

Vanjski linkovi
---------------

* In Search of Swedish Nature Arhivirano 2006-12-20 na Wayback Machine-u
* A Typical Swede[*mrtav link*] (humorous article, with some gross stereotypes and inaccuracies, but also some truths)
* The Swedes Revealed Arhivirano 2006-04-27 na Wayback Machine-u
Bužimska tvrđava
**Stari grad Bužim** nastao je u vrijeme srednjeg vijeka, približno u 14. stoljeću, na području opštne Bužim, Bosna i Hercegovina. Tačan datum gradnje je nepoznat. U historijskim dokumentima pojavljuje se pod dva naziva: Čava i Bužim. Na sjednici komisije za očuvanje nacionalnih spomenika održanoj 01. do 03. jula 2003. godine u Sarajevu, stari grad je proglašen za nacionalni spomenik Bosne i Hercegovine. Ovu odluku Komisija je donijela u sljedećem sastavu: Zeynep Ahunbay, Amra Hadžimuhamedović (predsjedavajuća), Dubravko Lovrenović, Ljiljana Ševo i Tina Wik.

Istorija
--------

U dokumentu iz 1334. godine, pominje se Bužimska crkvena župa svetog Klimenta, koja je pripadala Zagrebačkoj biskupiji. Područje je držao feudalni gospodar Grgur Galesu, čiji su nasljednici 1425. godine prodali svoj dio knezovima Blagajskim. U vrijeme između 1429. – 1456. godine, imanje preuzimaju grofovi Celjski, zatim Frankopani i Mikuličići. Godine 1495. imanja Jurja Mikulčića prelaze porodičnim vezama u vlasništvo Keglevića, kojima je kralj Ludovik dopustio da mogu svugdje na zemljištima grada Bužima, za 25 godina, vaditi zlato, srebro, bakar i druge rude i metale obrađivati, uz uslov da kralju plaćaju propisan porez. 

Pod osmansku vlast, Bužim je ušao 1576. godine. Osmanlije su postavile u tvrđavu veliku posadu od 50 konjanika i 130 pješaka. Od zauzeća Bužima, zapovjednik je dizdar.

Opis
----

Tvrđava se sastoji se iz unutrašnjeg i vanjskog utvrđenja. Cijeli kompleks zauzima površinu od 7267 m2. Unutrašnje, starije utvrđenje, predstavljao je manji zamak, relativno pravilne četverougaone osnove, sa visokim kružnim kulama na uglovima. 

Krajem 15. stoljeća zamak je opasan novim utvrđenjem, osnove u vidu trapeza, na čijim se uglovima nalaze poligonalne kule. Njegovi zidovi su na udaljenosti od 15-20 metara od zidova unutrašnjeg utvrđenja. Debljina bedema je 2 m. Zapadni i sjeverni bedem su očuvani po cijeloj dužini, južni bedem djelomično, a istočni je iskrčen. Visina zidova je od 5 do 8 m.

Zidovi i kule ovog utvrđenja su znatno niži, a na vrhu imali su položaje za topove. Istovremeno su i u kulama i na zidovima unutrašnjeg utvrđenja sagrađeni otvori i položaji za artiljerijsko oružje. Gradnjom vanjske linije odbrane, stari zamak bio je zaštićen od neposrednog djelovanja artiljerije, a sa njega branjen je pristup utvrđenju, jer su kule unutrašnjeg utvrđenja nadvisivale zidove vanjskog.

Unutar starijeg utvrđenja podignuta je, po zauzimanju Bužima, velika i solidno građena kamena džamija.

Literatura
----------

* Hamdija Kreševljaković, Naše starine 1953 -Stari bosanski gradovi

Vanjski linkovi
---------------

* Zvanična stranica opštine Bužim

***Bužimska tvrđava*** na Wikimedijinoj ostavi


|  |  |
| --- | --- |
|  | ***Portal Bosna i Hercegovina***  |
**Sinharaja** (singalski *sinha* je "lav", a *raja* je "kralj") je tropska kišna šuma na jugozapadu Šri Lanke. Ova prašuma je velika 6.092 hektara, a nalazi se između 300 i 1170 metara nadmorske visine, uključujući vrhove Pinipitigala i Mulawella.

Prašuma Sinharaja
Nacionalni park Sinharaja je osnovan još 1875. godine kao Šumski rezervat, a od 1978. kao Rezervat biosfere. On je od 1988. godine upisan na UNESCOv popis mjesta svjetske baštine u Aziji i Oceaniji kao zadnje veliko, povezano šumsko područje na otoku. Poznato je po svojoj ogromnoj bioraznolikosti i brojnim endemskim vrstama, osobito pticama (21 vrsta). Sinharaja je također dom za više od 60% endemskog drveća i 830 (50%) endemskih vrsta sisavaca, leptira (kao što je jako rijetka vrsta *Graphium antiphates*), insekata, reptila i vodozemaca Šri Lanke. Ugroženi sisavci koji obitavaju u parku su leopard i indijski slon. 

Od 21 vrste ugroženih ptica tu se mogu naći: Šrilankanski šumski golub *(Columba torringtoni)*, Šrilankanska plava svraka *(Urocissa ornata)* i Malkoha crvenog lica *(Phaenicophaeus pyrrhocephalus)*, a od posebnog značaja je i Širokokljuna zlatovrana *(Eurystomus glaucurus)*. Neobična pojava među pticama u ovom parku je to da se kreću u mješovitim jatima, tako Reketorepi Drongo dijeli jato s Narančastokljunim pjevicama.
Od reptila i vodozemaca mogu se naći: ugroženi piton, gruborožni gušter *(Ceratophora aspera)* i endemska uskousna žaba (*microhylid*). Ugrožene ribe su: Pijetlorepa riba *(Belontia signata)*, glatkoprsna zmijoglavica *(Channa orientalis)*, Crvenorepi glavoč (*Sicyopterus halei*), te tropske morske ribe, Purpurni šaran *(Puntius nigrofasciatus)* i Rumeni šaran (*Puntius titteya*).

### Ptice NP Sinharaja:

* Columba torringtoniColumba torringtoni
* Urocissa ornataUrocissa ornata
* Phaenicophaeus pyrrhocephalus*Phaenicophaeus pyrrhocephalus*
* Loriculus beryllinus*Loriculus beryllinus*
* Gallus lafayetiiGallus lafayetii

Bilješke
--------

1. ↑  Ime joj potječe ili od veličine negdašnje kraljevske šume, ili mitske rase lavljeg naroda Šri Lanke ili zato što je bila domom izumrlog šrilankanskog lava *(Panthera leo sinhaleyus)*

Vanjske veze
------------

***Sinharaja*** na Wikimedijinoj ostavi

* World Conservation Monitoring Centre Arhivirano 2007-02-22 na Wayback Machine-u (`en`)
* Department of Wildlife Conservation, Sri Lanka Arhivirano 2007-04-07 na Wayback Machine-u (`en`)
* WWW Virtual Library, Sri Lanka (`en`)
* Forestry and environment socitey, University of Sri Jayewardenepura (`en`)
* Karte

| * p
* r
* u
Svjetska baština na Šri Lanki |
| --- |
|  | 
Sveti grad Anuradhapura  • Historijski spomenici nekrople grada Dambulla  • Stari grad i utvrda Galle  • Sveti grad Kandy  • Ruševine Polonnaruwa  • Ostaci utvrde na monolitu Sigirija  • Zaštićeno područje prirode: Prašuma Sinharaja  • Središnja visoravan Šri Lanke
 | Zastava Šri Lanke |

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 171730661
* BNF: cb16517535s (podaci)

 |
**Dan Republike Srpske** je službeni praznik u Republici Srpskoj koji se obilježava 9. januara. Njime se obilježava sjećanje na događaje iz vremena raspada Jugoslavije, a neposredno pred početak rata u Bosni Hercegovini, kada je samoproglašena "Skupština srpskog naroda u Bosni i Hercegovini" 9. januara 1992. godine proglasila "Republiku Srpsku Bosnu i Hercegovinu", koja je obuhvaćala tzv. srpske autonomne oblasti, odnosno područja sa većinom bosanskosrpskom većinom na području tadašnje SR BiH. Republika Srpska kao današnji entitet Bosne i Hercegovine stvoren Daytonskim mirovnim sporazumom se smatra njenom nasljednicom. Na Dan Republike Srpske u tom entitetu ne rade javne institucije, a privatna poduzeća u obimu koji je ostavljen lokalnim, odnosno opštinskim vlastima. Predsjednik Republike Srpske na taj dan organizira primanja i dijeli priznanja zaslužnim građanima, a također se polažu vijenci i održavaju komemorativne ceremonije za pripadnike Vojske Republike Srpske poginule u ratu.

Ustavni sud BiH je donio presudu kojom se kao Dan Republike Srpske mora odabrati drugi datum, a što je izazvalo veliko nezadovoljstvo među političarima i javnošću Republike Srpske, kao i velike kontroverze u javnosti BiH i susjednim zemljama. 25. septembra 2016. je, uprkos presudi Ustavnog suda i uprkos mišljenju mnogih da se time najavljuje secesija Republike Srpske, odnosno krši Daytonski sporazum i prijeti izbijanje novog rata, održan referendum na kome se 99,10 % izašlih građana izjasnilo da 9. januar ostane Dan Republike Srpske.
**Serafin Marija Crijević** (Dubrovnik, 4. listopada 1686. — Dubrovnik, 24. lipnja 1759.) je bio hrvatski katolički svećenik, životopisac, prevoditelj, arhivist, skupljač umjetnina i povjesničar iz redova dominikanaca. Po ocu je iz plemićke obitelji Crijevića, a po majci iz plemićke obitelji Bunića. Unuk je pjesnika Vice Petrovića. Rođak je s hrvatskim povjesničarom Tuberonom Ludovikom Crijevićem.

Životopis
---------

Rodio se je 1686. u Dubrovniku. U Dubrovniku je pohađao gimnaziju na Dubrovačkom zavodu (Collegium Ragusinum). Nakon zaređenja, bio je dužnosnik Dubrovačke nadbiskupije. Bio je samostanskim priorom i generalnim vikarom dubrovačke dominikanske kongregacije. Sudjelovao je na vrhovnoj skupštini dominikanskog reda u Bologni. Za dubrovačke dominikance i Dubrovačku Republiku obavljao je pravne (ostavština biskupa Iva Jelića) i pregovaračke poslove.

Vrsno je propovijedao na hrvatskom jeziku. Zbirka propovijedi koju je napisao izgubljena je. Proučavao je dubrovačku vjersku, političku i kulturnu prošlost, istražujući sve moguće knjižnice i arhive u Dubrovniku. Pisao je životopise poznatih Dubrovčana. Napisao je i sažeti prikaz povijesti Dubrovačke Republike. Zbog bolesti zadnjih 15 godina života slabije je mogao istraživati i pisati. 
Djela mu nisu objavljena za života. Dio su mu iscenzurirale ondašnje vlasti, pa u rukopisima nedostaju stranice. Pisao je na hrvatskom, latinskom i talijanskom. Skupio je zbirku crteža i slikâ svetaca i blaženika Dominikanskog reda, a za one koje nije našao slike, sam je naslikao.

Pokopan je u dubrovačkoj dominikanskoj crkvi.

Djela
-----

(izbor)

* Iconotheca illustrium fratrum Congregationis Ragusinae sacri Ordinis Praedicatorum
* Monumenta Congregationis sancti Dominici de Ragusio Ordinis Fratrum Praedicatorum
* Vita beati Joannis Florentini sacri Ordinis Praedicatorum, archiepiscopi et cardinalis Ragusini, ex certissimis monumentis descripta (životopis bl. Ivana Firentinca)
* De rebus gestis beatae Osannae a Catharo, virginis Ordinis Praedicatorum, commentarius ignoti authoris ex vulgari itala in linguam latinam translatus et notis illustratus... anno Domini MDCCXXXVI (životopis bl. Ozane Kotorske)
* Bibliotheca Ragusina in qua Ragusini scriptores eorumque gesta et scripta recensentur
* Sacra Metropolis Ragusina, sive Ragusinae provinciae pontificum series variis ecclesiarum monumentis atque historicis, chronologicis, criticis commentariis illustrata

Izvori
------

* Stjepan Krasić: Serafin Marija Crijević, Hrvatski biografski leksikon
**Dan antifašističke borbe** je državni blagdan u Republici Hrvatskoj koji se slavi 22. lipnja.

Obilježava se u znak sjećanja na 22. lipnja 1941. kad je u šumi Brezovica kod Siska osnovan Prvi sisački partizanski odred, ujedno i prva antifašistička postrojba u fašističkoj Hrvatskoj.

Nacistička je Njemačka toga jutra napala Sovjetski Savez u operaciji pod kodnim nazivom Operacija Barbarossa. Time je poništen pakt Ribbentrop-Molotov o nenapadanju između ove dvije sile. Zbog takvih novonastalih okolnosti pripadnici Komunističke partije u Sisku našli su se u opasnosti, te su se iz grada povukli u okolicu - najprije u selo Žabno, a potom u šumu Brezovica kraj Siska. Ondje su osnovali Prvi sisački partizanski odred, koji od prvih dana izvodi diverzije, osobito na željeznici.

Odred je tada imao 77 boraca, a predvodili su ih zapovjednik, Vlado Janjić-Capo, i komesar, Marijan Cvetković, a njegov pripadnik bio je i pokojni general Hrvatske vojske Janko Bobetko. Kako su u odredu većinom bili Hrvati, borilo se uglavnom na hrvatskom području, a završetak Drugoga svjetskog rata doživjela su tridesetosmorica tih boraca.

Osnutak sisačkog odreda označio je početak organizirane antifašističke borbe u Hrvatskoj, u kojoj je aktivno sudjelovalo više od 500.000 hrvatskih građana. U postrojbama Narodnooslobodilačke vojske (NOV) borilo se oko 230.000 boraca iz Hrvatske, a na njezinu teritoriju stvorene su 52 brigade, 17 divizija i pet, od ukupno 11, korpusa NOV-a.

Dan antifašističke borbe obilježava se na ovaj dan od stjecanja hrvatske neovisnosti. U bivšoj SFRJ kao Dan antifašističke borbe slavio se 27. srpnja - Dan ustanka naroda SR Hrvatske - što je bilo povezano s događajima u Srbu, iako je osnutak sisačkog odreda tom danu prethodio više od mjesec dana. 

***Dan antifašističke borbe*** na Wikimedijinoj ostavi
Vojnici drže zastave na *pozdrav* Vrhovnom zapovjedniku OSRH tokom proslave Dana državnosti (2007. godina)
**Dan državnosti Hrvatske** je praznik koji se održava u Hrvatskoj svakog 30. svibnja, u spomen na konstituiranje prvog višestranačkog Sabora u SR Hrvatskoj 1990. godine. Dan državnosti je državni praznik, te je stoga neradni dan.

Izmjenom 2001. godine Dan državnosti se obilježavao 25. lipnja svake godine, na dan kada je 1991. godine Hrvatski sabor donio Ustavnu odluku o samostalnosti i suverenosti Republike Hrvatske proglašavajući Republiku Hrvatsku samostalnom i nezavisnom državom. 30. svibnja se od tada obilježavao kao spomendan - Dan Hrvatskog sabora. Od listopada 2019. godine Dan državnosti se ponovno obilježava 30. svibnja, dok se 25. lipnja obilježava *Dan nezavisnosti* (spomendan), a 8. listopada *Dan Hrvatskog sabora* (spomendan).

Spornost datuma
---------------

Dan državnosti ne treba zamjeniti s *Danom neovisnosti*, koji se do 2019. obilježavao 8. listopada u spomen na donošenje *Odluke o raskidu svih državno-pravnih sveza* na temelju kojih je zajedno s ostalim republikama i pokrajinama tvorila dosadašnju SFRJ, kada je Republika Hrvatska i formalno postala nezavisna država.

Ipak, postoje i drukčija gledišta po pitanju dana kada je Republika Hrvatska postala samostalna država. Prema nekim tumačenjima to nije bilo 25. lipnja 1991. jer je na tu odluku, Brijunskim sporazumom, stavljen tromjesečni moratorij, nego upravo 8. listopada iste godine, dakle na dan koji se slavi kao Dan neovisnosti. Prema tim tumačenjima tek tada je Hrvatska međunarodno-pravno postala samostalna i suverena država.

Povezano
--------

* Dan Hrvatskoga sabora
* Povijest Hrvatske
* Rat u Hrvatskoj

Izvori
------

1. ↑  Index.hr - Ovo je novi kalendar blagdana u Hrvatskoj 10. listopada 2019.
2. ↑  Degan, Vladimir Đuro: *Međunarodno pravo*, Pravni fakultet sveučilišta u Rijeci, Rijeka, 2000. str. 229-230, ISBN 953-6597-13-6
3. ↑  Dnevne novine "Vjesnik", mogući nadnevci Dana državnosti[*mrtav link*]
4. ↑  Dnevne novine "Novi list", 25. lipnja ili 8. listopada - pravi Dan državnosti
***Danajida*** (starogrčki: ) naslov je izgubljene starogrčke epske pesme koja je pripadala homerskom krugu kikličkih epopeja i od koje su sačuvana samo dva stiha koja citira Kliment Aleksandrijski. Autor pesme se ne spominje, no pretpostavlja se da je imala 6.500 stihova i da je opevala kako su se Danaide, kćerke Danajeve, sukovile s Egiptovim sinovima. Ta je priča kasnije poslužila Eshilu za njegovu dramsku trilogiju, koju su činile tragedije *Pribegarke*, *Egipćani* ili *Spremanje ložnice* i *Danaide*; od te tri tragedije sačuvana je prva, koja nosi ime po horu Danajevih kćerki, koje u Argu traže zaštitu od progona Egiptovih sinova. Na fragmentarno sačuvanoj ploči *Borgia* ovaj je ep spomenut kao *"Danaides"*.

Literatura
----------

* Đurić, Miloš N. (1988). *Aristotel. O pesničkoj umetnosti*. Beograd: Zavod za udžbenike i nastavna sredstva.
* Đurić, Miloš N. (1990). *Istorija helenske književnosti*. Beograd: Zavod za udžbenike i nastavna sredstva.
* Kinkel, G. (1877), *Epicorum Graecorum fragmenta*, **vol. 1**, Leipzig .
**Bitka kod Ime** se odigrala godine 272. u blizini Antiohije između rimskih snaga pod carem Aurelijanom na jednoj, i palmirskih snaga pod kraljicom Zenobijom i generalom Zabdom na drugoj strani. Predstavljala je dio pohoda kojim je Aurelijan nastojao pokoriti istočne provincije, koje su se pod Zenobijom, koristeći metež vezan uz krizu 3. vijeka, bile odmetnule od Carstva. Zabda je Aurelijanovu vojsku namjerno dočekao kraj Antiohije, s obzirom da je tamošnji teren bio napogodniji za upotrebu njegove teške oklopne konjice poznate kao *clibanarii*. Svjestan palmirske nadmoći u konjici, Aurelijan je smislio plan prema kojoj je na samom početku bitke palmirsku konjicu trebala napasti laka rimska konjica, te je namamiti u unaprijed pripremljenu klopku; taj je plan urodio plodom i palmirska konjica je uništena. Shvativši da se bez konjice njegova pješadija ne može suprotstaviti superiornim rimskim legionarima, Zabda je naredio povlačenje pod zidine Antiohije, a potom su pod okriljem noći on, Zenobija iz grada otišli u Emesu. Aurelijan je poslije natjerao Antiohiju na predaju, ali se namjerno uzdržao od represalije; taj blagi pristup mu je omogućio da sve druge palmirske gradove u Siriji i drugdje zauzme bez borbi. Sa pregrupiranom palmirskom vojskom se poslije obračunao u bitci kod Emese.

Izvori
------

* Zosimus, 1.50.2
* "Vaballathus and Zenobia" De Imperatoribus Romanis
Koordinate: 31°51′57.5″N 34°44′46.75″E﻿ / ﻿31.865972°N 34.7463194°E﻿ / 31.865972; 34.7463194

**Bitka kod Jibne** se odigrala za vrijeme križarskih ratova godine 1123. u blizini mjesta Jibna u današnjem Izraelu između križarske vojske pod jeruzalemskim regentom Eustaceom Grenierom na jednoj, i egipatske fatimidske vojske pod vezirom Al-Ma'mumom na drugoj strani. Do nje je došlo do pohoda koje je novi egipatski vezir poduzeo protiv križarskog Jeruzalemskog Kraljevstva, dijelom nastojeći iskoristiti zarobljavanje kralja Balduina II od strane Artukida u sjevernoj Siriji. Vezirovoj vojsci, koja je nastojala osvojiti Jaffu suprotstavila se vojska pod komadnom Eustacea Graniera. Egipatska vojska se sastojala od sudanskih strijelaca koje je štitila laka berberska i arapska konjica; njena formacija je bila izuzetno gusta, što ju je učinilo teško pokretno. To su Granierovi vitezovi iskoristili kako bi izveli snažni juriš pri čemu je Egipćane, po navodima Fulchera od Chartresa uhvatila panika te su se razbježali; većina egipatskih pješaka je masakrirana. Taj je poraz je na nekoliko decenija spriječio Egipćane da ozbiljnije ugroze križarsku državu.

Literatura
----------

* Smail, R. C. (1995) [1956], *Crusading Warfare 1097-1193*, New York: Barnes & Noble Books, ISBN 1-56619-769-4
*Za ostala značenja, v. Bitka kod Isa (razvrstavanje).*

Bitka kod Isa se godine 194. odigrala između rimskih snaga vjernih caru Septimiju Severu na jednoj, i rimskih trupa vjernih njegovom suparniku Pesceniju Nigeru na drugoj strani. Niger, koji je kao guverner Sirije na svoju stranu privukao trupe na Istoku, prethodne je godine pokušao zauzeti Rim, ali je u bitkama kod Kizika i Nikeje odbačen iz zapadne Male Azije. Sljedeće je godine pokušao pružio otpor Severovim trupama u Kilikiji. Antički izvori navode kako je Sever na svojoj strani imao oko 12 legija nasuprot Nigerovih 6-9, ali je Niger tu prednost anulirao ogromnim brojem pomoćnih trupa, mobiliziranih kod rimskih klijentskih vladara na Istoku.

Niger je zaposjeo važan prijevoj Kilikijska vrata. Borba je ispočetka bila neodlučna, ali je severovsko korištenje *testudo* formacije, bolje manevriranje, kao i iznenadna oluja koja je poremetila Nigerov napad, prevagu dala severovcima. Nigerova vojska je velikim dijelom opkoljena i uništena. Niger se sklonio u Antiohiju, odakle je pokušavao pobjeći u Partiju, ali je na kraju uhvaćen i pogubljen.

Bitka kod Isa je privremeno riješila pitanje carske vlasti, ali nije značila kraj rata. Pro-nigerovski Bizantij se još dvije godine nalazio pod opsadom, s obzirom da su njegovi građani vjerovali da će se protiv Severa okrenuti njegov saveznik i suvladar na zapadu Klodije Albin. To se na kraju i dogodilo, ali je i Albin 197. poražen u bitci kod Lugdunuma.
**Rimska vila** je vila koja je sagrađena i/li koja je bila nastanjena u doba Rimske Republike i Rimskog Carstva. Vila (lat. *villa*) je ispočetka označavala rimsko seosku kuću sagrađenu za pripadnike više klase. Prema Pliniju Starijem te su se vile kasnije izdiferencirale na dva tipa - *villa urbana*, koja je bila središte seoskog imanja u koju se moglo relativno lako doputovati iz samog Rima ili nekog obližnjeg grada i *villa rustica*, koja je predstavljala seosko domaćinstvo u pravom smislu riječi, i u kojoj su trajno boravili sluge i robovi. 

U doba Carstva bogati i uticajni Rimljani su počeli graditi vile na obalama Napuljskog zaliva, a posebno na otoku Capri, te Monte Circeou i kod današnjeg Anzija. Popularna mjesta za gradnju vila su bila i brda u okolici Rima, posebno oko Frascatija, i to zato što su bogatim Rimljanima u ljetnim mjesecima pružali utočište od nesnosne vrućine.

Primjeri rimskih vila
---------------------

Model rimske *villa rustice*. Ostaci nekoliko sličnih građevina se nalaze u blizini današnjeg Valjeva u Srbiji
* Hadrijanova vila u Tivoliju, Italija
* Villa Armira kraj Ivajlovgrada u Bugarskoj
* Fishbourne Roman Palace u Zapadnom Sussexu, Engleska
* Lullingstone Roman Villa u Kentu, Engleska
* Villa Romana del Casale u Piazza Armerini, Sicilija, Italija
* Chedworth Roman Villa u Gloucestershire
* Littlecote Roman Villa u Wiltshireu
* Vila misterija u Pompejima
* Kuća Menandra u Pompejima
* List of Roman villas in Belgium

Arhitektura kompleksa vila
--------------------------

*Glavni članak: Rimska arhitektura*
Rimska viša klasa, odnosno bogati rimski građani u okolici samog Rima i na području Carstva su obično živjeli ne u vilama, nego u kompleksima vila. Kompleksi vila su se obično sastojali od tri dijela.

*Villa urbana* je bio dio kompleksa gdje je živio vlasnik sa svojom porodicom. Ona je bila obično istovjetna kući koju je taj isti vlasnik imao unutar vrata, a karakterizirali su je ukrasi, odnosno slike po zidovima.

*Villa rustica* je bio dio gdje je živjelo i radilo osoblje, odnosno robovi. Također je sadržavalo odjeljke za smještaj domaćih životinja. Tamo su se znalče nalaziti i prostorije koje su služile kao skladišta, bolnica, a ponekad i zatvor.

*Villa fructuaria* je bio naziv za skladišta. Tamo su se nalazili proizvodi imanja spremni za prijevoz na tržnicu. Služili su skladištenje uja, vina, žita, grožda i drugih proizvoda. Osim tih prostorija, u vilama se mogla nalaziti i kancelarija, hram za obrdee, nekoliko spavaćih soba, blagovaonica i kuhinja.

Vile su često imale tekuću vodu, a neke su imale i podno centralno grijanje poznato kao hipokaust.

***Rimska vila*** na Wikimedijinoj ostavi
Koordinate: 41°17′47″N 16°9′6″E﻿ / ﻿41.29639°N 16.15167°E﻿ / 41.29639; 16.15167

 Za mnogo poznatiju bitku iz drugog punskog rata, v. Bitka kod Kane.
Druga **bitka kod Kane** (italijanski:  odigrala se 1018. u Južnoj Italiji između bizantskih trupa pod italijanskim katepanom Vasilijem Boioannesom na jednoj, i trupa pobunjenog langobardskog princa Melusa od Barija i njegovih normanskih najamnika pod Gilbertom Bueatereom na drugoj strani. Melus je nekoliko godina ranije u Bariju digao ustanak protiv bizantske vlasti, ali je nakon početnih uspjeha poražen i prognan. Godine 1016. ga je slučajni susret sa normanskim hodočasnicima potakao da digne novi ustanak, ovaj put uz pomoć normanskih najamnika. Godine 1017. je s njima postigao niz uspjeha protiv bizantskih snaga, natjeravši cara Vasilija II da u Italiju pošalje novog katepana s pojačanjima među kojima je bio i kontingent elitne Varjaške garde. Dvije vojske su se konačno srele na istom mjestu gdje je 216. pne. odigrala znamenita bitka kod Kane u drugom punskom ratu. U njoj su Bizantinci odnijeli pobjedu i potpuno uništili langobardsko-normansku vojsku, pri čemu je poginuo Gilbert Buatere. Melus je uspio pobjeći i stići na dvor njemačkog cara Heinricha II u Bambergu, ali je umro prije željene intervencije u sukob. Iako su normanski najamnici u ovoj bitci katastrofalno poraženi, to nije spriječilo njihove sunarodnjake da, potaknuti njihovim primjerom i u želji za bogatstvom i pustolovinom, sljedećih decenija dolaze na jug Italije te postepeno stvore normansku hegemoniju u tom dijelu svijeta.

Izvori
------

* Norwich, John Julius. *The Normans in the South 1016-1130*.
**Recenzija** (lat. *recensio* < re + *censere:* prosuditi) pismeni je kritički prikaz odnosno ocjena recenzenta o umjetničkom ili naučnom djelu, predstavi, koncertu, filmu i sl. U pravilu recenzija se daje prije objavljivanja odnosno publikovanja djela.

Neka djela, posebno knjige (stručne, naučne, udžbenici) ne mogu se objaviti ako nemaju pozitivnih recenzija od kompetentnih recenzenata. Takve recenzije često se objavljuju u knjigama na koje se odnose ili u nekim drugim izdanjima.

Lingvistika
-----------

U lingvistici riječ **recenzija** označava oblik staroslavenskog jezika s elementima drugog jezika (bugarska recenzija, češka, hrvatska, ruska...).

Također označava kritičko revidiranje i obradu teksta nekog djela na temelju proučavanja i uspoređivanja različitih rukopisa i izdanja.

Primjeri recenzija
------------------

* Za knjigu "Oj Vidovo, Vidovo : Narodni običaji baranjskih Srba do sredine 20. vijeka" Milana Dvornića (Beli Manastir, 2008) recenziju je napisala dr. Vesna Marjanović, načelnik Odeljenja za proučavanje narodne kulture Etnografskog muzeja u Beogradu, a za knjigu Moje rodno selo Sekulinci Milenka Vasiljevića - Čike (Osijek, 2009) recenzenti su bili Pero Matić, profesor i kustos (*"Sekulinci su sinonim 'iščupanih korena' naših zavičaja"*) i Vera Šarac Momčilović, etnolog, *muzejski savetnik* u Etnografskom muzeju u Beogradu (*"Potresno svedočenje o nestanku srpskog sela Sekulinci"*). Sve tri recenzije objavljene su u knjizi za koju su pisani.

Izvori
------

* *HER, Klajn-Šipka, ELZ*
**Bitka kod Kaudinskih prijevoja** se odigrala godine 321.pne. između rimskih i samnitskih snaga, te je predstavljala ključni događaj drugog samnitskog rata. Za nju se koristi izraz "bitka" iz čisto formalnih razloga, s obzirom da nije sadržavala nikakvu neposrednu borbu niti je u njoj bilo ikakvih gubitaka. U stvarnosti je predstavljala ništa drugo nego lukavi samnitski manevar kojim je rimska vojska namamljena u stupicu, odnosno našla se opkoljena na području bez izvora pitke vode. Rimskim komandantima nije preostalo drugo nego da Samnitima ponude predaju, što je prihvaćeno, ali uz prethodno sklapanje po Rimljane ponižavajućeg mirovnog ugovora.

Izvori
------

* Livije 9, 2-6
* Rosenstein, Nathan S. *Imperatores Victi: Military Defeat and Aristocratic Competition in the Middle and Late Republic.* Berkeley: University of California Press, 1990.
* Hammond, N.G.L. & Scullard, H.H. (Eds.) (1970). *The Oxford Classical Dictionary* (p. 217). Oxford: Oxford University Press. ISBN 0-19-869117-3.
*Za ostale upotrebe, v. Bitka kod Langensalze.*
**Bitka kod Homburga na Unstrutu** (njemački: ), također poznata i kao **Prva bitka kod Langesalze**, se odigrala 9. juna 1075. u njemačkoj Tiringiji između vojske rimsko-njemačkog cara Heinricha IV na jednoj, te saksonskih pobunjenika na drugoj strani. Predstavljala je završni okršaj u tzv. Saksonskom ratu, odnosno sukobu između vladajuće Salijske dinastije sa plemićima i slobodnim seljacima Saksonije gdje se nezadovoljstvo centralnom vlašću akumuliralo decenijama nakon okončanja saksonske Otonijanske dinastije. Pobunjeničke snage, koje su vodili Otto od Nordheima i biskup Burchard II od Halberstadta, su se uglavnom sastojale od seljačke milicije koja se borila pješke; car je, nasuprot tome, uspio oko sebe okupiti veliki broj vazalnih prinčeva i feudalnih vitezova, koristeći zgražanje javnosti skrnavljenjem crkve i kostiju bivših kraljeva prilikom pobunjeničkog rušenja dvorca Harzburg godinu dana ranije. Bitka je relativno brzo riješena zahvaljujući brojčanoj nadmoći i izvježbanosti carskih trupa; Heinrich je nakon toga Saksoniju izložio velikim represalijama, koje su pobunjenike prisilile da kapituliraju nekoliko mjeseci kasnije. Za Heinricha je bitka predstavljala trijumf, ali su njegove posljedice bile kratkotrajne, s obzirom da je gotovo odmah iza nje izbila borba za investituru koja će daleko ozbiljnije ugroziti njegovu carsku vlast.

Izvori
------
**Skhira** (arapski: الصخيرة‎) je lučki grad od 11,912 stanovnika na jugoistoku Tunisa u Vilajetu Sfax.

Geografske karakteristike
-------------------------

Skhira leži u Gabeskom zaljevu udaljena 350 km jugoistočno od glavnog grada Tunisa.

Historija
---------

Skhira je novi grad koji je taj status dobio tek 1968. jer je sve do kraja 19. vijeka bila je ribarsko selo. Iako je zapravo vrlo staro naselje izraslo još antike kao fenička luka.

Danas je Skhira najveća luka u državi za transport nafte i naftnih derivata.

To je moderna luka sa jednim gatom za fosfate koji može primiti brodove gaza do 8.7 metara, i sa dva gata za tankere gaza do 15 metara, koji mogu primiti brodove do 120000 tona. Uz to ima i svu infrastrukturu za skladištenje sirove nafte koja se naftovodom doprema iz 
unutrašnjosti zemlje.

Okolica je poljoprivredni kraj poznat po maslinama, žitaricama i voću, a još uvijek se dio stanovnika bavi i ribarstvom.

Izvori
------

1. 1 2 3 4  „*Skhira (Tunisia)*" (engleski). City population. Pristupljeno 12. 11. 2019.
2. 1 2  „*Skhira Port*" (engleski). Republic of Tunisia. Pristupljeno 12. 11. 2019.
3. 1 2 3   „*Situation Géographique : La ville en chiffres*" (francuski). Commune de Skhira. Pristupljeno 12. 11. 2019.

Vanjske veze
------------

***Skhira*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Commune de Skhira* (`ar`)
Hispanija 586.
**Reccopolis** (španski: ) je bio grad čije se ruševine nalaze kod današnjeg sela Zorita de los Canes u Španiji, a koje administrativno pripada provinciji Guadalajara u autonomnoj zajednici Castile-La Mancha. Osnovan je godine 578. od strane tadašnjeg vizigotskog kralja Leovigilda, a ime je dobio po njegovom sinu i suvladaru Reccaredu I, kome je trebao služiti kao prijestolnica u nedavno osvojenoj Keltiberiji. Reccopolis ima važnost prije svega kao jedan od rijetkih gradova osnovanih u Zapadnoj Evropi u vrijeme ranog srednjeg vijeka, odnosno u periodu kada je propadala civilizacija, a gradovi nestajali ili bili masovno napuštani. Arheološka istraživanja ukazuju kako je Vizigotska Španija pod Leovigildom uživala primjetno višu razinu prosperiteta u odnosu na druge dijelove Zapadne Evrope, odnosno nastojanje da se očuvaju ili kopiraju određena dostignuća rimske civilizacije, pa je tako za potrebe Reccopolisa sagrađen akvadukt. Početkom 8. vijeka, za vrijeme omejidskog osvajanja Hispanije grad se bez borbe predao maurskim osvajačima. Mauri su ga ispočetka očuvali i nazvali Madinät Raqquba, ali s vremenom ih je više počelo zanimati obližnje brdo, na kome je sagrađena tvrđava; grad je porušen kako bi se u tu svrhu koristio građevinski materijal. Do 12. vijeka je Reccopolis bio potpuno porušen i zaboravljen.

Napomene
--------

Vanjske veze
------------

***Reccopolis*** na Wikimedijinoj ostavi

* Recópolis
*Za ostale upotrebe, v. Crničani (Đevđelija).*

  
Koordinate: 41° 07′ 29" SGŠ, 21° 32′ 24" IGD

**Crničani** (mak. *Црничани*) su naselje u Republici Makedoniji, u južnom delu države. Crničani pripadaju opštini Mogila.

Prirodni uslovi
---------------

Naselje Crničani je smešteno u južnom delu Republike Makedonije. Od najbližeg većeg grada, Bitolja, naselje je udaljeno 30 km severoistočno.

Crničani se nalaze u istočnom delu Pelagonije, najveće visoravni Republike Makedonije. Naseljski atar je na zapadu ravničarski, dok se na istoku izdiže Selečka planina. Nadmorska visina naselja je približno 690 metara.

Klima u naselju je kontinentalna.

Istorija
--------

Stanovništvo
------------

Crničani su prema poslednjem popisu iz 2002. godine imali 41 stanovnika.

Pretežno stanovništvo po poslednjem popisu su etnički Makedonci (100%).

Većinska veroispovest je pravoslavlje.

Vidi još
--------

* Opština Mogila

Izvori
------

* Popis u Makedoniji 2002. - Knjiga 10.

Spoljašnje veze
---------------

* www.mogila.gov.mk Zvanična stranica opštine Mogila

  

  


| p • r • uNaseljena mesta opštine Mogila |
| --- |
| **Mogila** • 
Alinci • 
Beranci • 
Budakovo •
Vašarejca • 
Gornja Čarlija • 
Donja Čarlija • 
Dedebalci • 
Dobruševo •
Donji Srpci • 
Ivanjevci • 
Loznani • 
Mojno • 
Musinci •
Novoseljani • 
Nošpal • 
Podino • 
Puturus • 
Radobor •
Sveti Todori • 
Trap • 
Trnovci • 
Crničani |  |
**Ratko Vujović Čoče** (1916 — 1977), učesnik španskog građanskog rata i Narodnooslobodilačke borbe, general-pukovnik JNA i narodni heroj Jugoslavije.

Biografija
----------

Rođen je 16. 12. 1916. u Nikšiću. Osnovnu školu je završio Nikšiću, a gimnaziju u Nikšiću i Cetinju. Posle završene gimnazije, 1936. godine, otišao je na studije agronomije u Prag.

Francuski logor Arželes 1939.
Sa početkom španskog građanskog rata, Ratko, među prvim jugoslovenskim dobrovoljcima, stiže u Španiju, krajem 1936. godine i priključuje se borbi za odbranu španske Republike. Posle kratke obuke upućen je, kao borac bataljona „Dimitrov" na front Harama, kod Madrida. Posle je prebačen u 129. internacionalnu brigadu, u kojoj su se nalazili Jugosloveni, i tamo je obavljao dužnost zamenika komandira voda (komandir voda je bio Franc Rozman Stane). U Španije je, 1938. godine, primljen u članstvo Komunističke partije Jugoslavije.

Posle završetka rata, zajedno sa ostalim borcima internacionalnih brigada, povukao se u Francusku, gde je zatočen u logor Arželes, kod Perpinjana. Maja 1941. godine, sa jednom grupom jugoslovenskih zatočenika, prijavio se za dobrovoljni rad u Nemačkoj, gde je radio u jednom rudniku, kod Lajpciga. Iz Nemačke je tokom avgusta uspeo da se, preko već uspostavljenih partijskih veza, prebaci u Jugoslaviju.

Septembra 1941. godine dolazi u, tada oslobođeni, Drvar i postaje politički komesar prve partizanske čete. Novembra 1941. godine upućen je na Kozaru, gde je najpre bio zamenik, a zatim i politički komesar Drugog krajiškog (kozarskog) NOP odreda.

Jula 1942. godine, za vreme velike neprijateljske ofanzive na Kozaru, zajedno sa Josipom Mažarom Šošom i Milošem Šiljegovićem, rukovodio je partizanskim jedinicama.

Kada je 22. 9. 1942. godine formirana Pete krajiške kozarske udarne brigade, postao je zamenik komandanta. Kasnije je postao načelnik obaveštajnog centra Operativnog štaba za Bosansku krajinu. Septembra 1943. godine, kao obaveštajni oficir Trećeg bosanskog korpusa NOV i POJ, prešao je u istočnu Bosnu i tamo učestvovao u prvoj operaciji za oslobođenje Tuzle. Potom je bio komandant Petnaeste majevičke udarne brigade i načelnik štaba 17. istočnobosanske divizije. Januara 1945. godine postavljen je za načelika Operativnog štaba za Kosovo i Metohiju.

Posle oslobođenja Jugoslavije, završio je Višu vojnu akademiju i obavljao mnoge odgovorne dužnosti u Jugoslovenskoj narodnoj armiji - bio je zamenik načelnika Druge uprave Generalštaba JA, pomoćnik komandanta za pozadinu armije, komandant korpusa, načelnik uprave u Saveznom sekreterijatu za narodnu odbranu i dr. Umro je 29. 10. 1977. godine u Beogradu i sahranjen je u Aleji zaslužnih građana na Novom groblju.

Nosilac je Partizanske spomenice 1941. i drugih visokih jugoslovenskih odlikovanja. Ordenom narodnog heroja odlikovan je 27. 11. 1953.

Literatura
----------

* **Jugoslovenski savremenci: Ko je ko u Jugoslaviji**. „Sedma sila", Beograd 1957. godina, 783-784. str.
* **Vojna enciklopedija** (knjiga deseta), Beograd 1975. godina
* **Narodni heroji Jugoslavije**. „Mladost", Beograd 1975. godina.
**Skandi** (šve. *Skanderna, Fjällen* ili *Kölen*; fin. *Köli*; nor. *Kjølen*) su planinski masiv koji prolazi kroz Skandinavski poluotok. Masiv je nastao kaledonskom orogenezom. Zapadna strana masiva je strma i ošto pada u Sjeverno i Norveško more, tvoreći poznate fjordove u Norveškoj, dok na sjeveroistoku masiv se polako spušta prema Finskoj. Na sjeveru tvori granicu između Norveške i Švedske s vrhovima višim od 2.000 m kod Arktičkog kruga. Masiv je dug 1700 km , a širok 320 km.

Samo mali dio masiva se nalazi u sjeverozapadnoj Finskoj, ali su to tek niska brda. Planine nisu jako visoke, ali su na mjestima vrlo strme. Galdhøpiggen u južnoj Norveškoj je najviši vrh s 2469 metara, Kebnekaise je najviši vrh na švedskoj strani s 2104 m , dok je Halti najviši vrh u Finskoj s 1324. Kombinacija sjeverne lokacije i vlage s sjevernog Atlantika rezultat je nastanka mnogih ledenih polja i ledenjaka. Temperatura pada s povećanjem nadmorske visine, a permafrost (geol. trajno zamrznuto tlo) postaje uobičajno na oko 1500 metara nadmorske visine, na svojoj zapadnoj padini u južnoj Norveškoj i na oko 1200 metara na istočnoj padini u južnoj Norveškoj u blizini granice sa Švedskom. U sjevernoj Norveškoj, permafrost postaje uobičajna na oko 800 do 900 m na zapadnoj padini i oko 200 do 300 metara na istočnoj padini.

Galerija
--------

* GlittertindGlittertind
* Falketind u JotunheimenuFalketind u Jotunheimenu
* Nacionalni park AbiskoNacionalni park Abisko
**Salgótarján** čita se **Šalgotarjan** (njemački: *Schalgau* - *Schalgotarjan*, slovački: *Šalgov-Tarjany*) je 
grad na sjeveru Mađarske od 35,811 stanovnika

Salgótarján je administrativni centar Županije Nógrád.

Geografske karakteristike
-------------------------

Salgótarján leži nedaleko od slovačke granice, u brdovitom kraju, uz obale potoka Tarján.

Historija
---------

Najstarije naselje razvilo se u podnožju zamka Salgó iz 13. vijeka, koji je podignut na bazaltnom brdu visokom 625 metara (od njega su danas ostale samo ruševine). To naselje je napušteno krajem 17. vijeka, kasnije je ponovno naseljeno ali je ostalo beznačajno sve do 19. vijeka kad su otkrivene velike količine smeđeg ugljena.

Salgótarján se razvio uz rudnik, u to vrijeme bio je poznat po snažnom radničkom pokretu - koji je bio najborbeniji dio mađarskog radništva.

Privreda
--------

Salgótarján od industrije ima ljevonicu željeza, staklaru i tvornice za proizvodnju kućanskih aparata, izolacionih materijala i elektroničke robe.

Pobratimski gradovi
-------------------

|  |  |
| --- | --- |
| * UK, Doncaster
* Poljska, Gliwice
* Slovačka, B. Bystrica
* Slovačka, Lučenec
* Finska, Vantaa
 | * Italija, Vigarano M.
* Švedska, Nacka
* Francuska, Valenciennes
* Rusija, Kemerovo
 |

Izvori
------

1. 1 2 3 4  „Hungary: Major Cities & Towns" (engleski). City population. Pristupljeno 24. 04. 2016.
2. 1 2 3 4 5  „*Salgótarján, Hungary*" (engleski). Encyclopædia Britannica. Pristupljeno 24. 04. 2016.

Vanjske veze
------------

***Salgótarján*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Službene stranice Salgótarjána* (`hu`)
* *Salgótarján* na portalu Encyclopædia Britannica (`en`)
**Statut grada Splita** (lat. *Statutum civitatis Spalati*), srednjovjekovni kodificirani sustav javnog i privatnog prava po kojem je organiziran život u Splitu. Tu zbirku pravnih odredbi sastavio je gradski potestat Perceval Ivanov iz Ferma 1312. godine, po nalogu splitskog **Velikog vijeća** (*Consilium generale*).

Prvi gradski statut pod naslovom *Capitularium* dao je sastaviti 1240. godine splitski potestat Gargan de Arscindis iz Ankone koji je popisao dobre gradske običaje (*consuetudo*) i pridodao im druge pravne norme.

Premda su neke njegove odredbe ograničene nakon uspostave mletačke vlasti 1420. godine, Statut je ostao u primjeni sve do pada Mletačke Republike 1797. godine.

Sadržaj
-------

Statutarna građa podijeljena je na "Stari statut" (*Statutum vetum*) iz 1312. "Novi statut" (*Statutum novum*) koji sadržava nadopune iz 1333. godine i "Reformacije" (*Reformationes*) koje je Veliko vijeće usvojilo do 1385. godine.

Stari je statut raščlanjen na knjige s nejednakim brojem poglavlja (*capitula*). Novi statut i Reformacije ne dijele se na knjige, već izravno na kapitule.

Prva knjiga sadrži odredbe o položaju Crkve u komuni; druga normira strukturu i djelatnost komunalnih službi; treća donosi propise građanskog prava i postupka; četvrta je zaokupljena kaznenim pravom i postupkom; peta sadrži odredbe o javnim službama i urbanističkom redu; šesta ostale odredbe koje ne ulaze u ranije kategorizirane.

Povezano
--------

* Grb grada Splita
***Staurikosaurus*** ("Gušter Južnog križa") je rod jednog od prvih dinosaura iz kasnog trijasa. Do sada je pronađena jedna vrsta, i to u Brazilu.

Otkriće
-------

*Staurikosaurus* sa rinhosaurom.
Prvi primjerak *Staurikosaurusa* je bio otkriven na paleontološkom lokalitetu Jazigo Cinco na jugu Brazila. Naziv ovog roda se odnosi na sazviježđe Južni križ koji je prikazan na grbu Brazila i vidljiv samo na južnoj hemisferi (kada je *Staurikosaurus* opisan 1970. godine, bilo je neobično nalaziti dinosaure na južnoj hemisferi). Drugi dio znanstvenog naziva mu je dat u čast brazilskog paleontologa Llewellyna Ivora Pricea. Opisao ga je Edwin Harris Colbert. Rijetkost ostataka *Staurikosaurusa* je možda rezultat rijetkosti dok je postojao, ili možda zato što je živio u staništu poput šume, gdje se ostaci rijetko fosiliziraju.

Opis
----

Odnos veličine *Staurikosaurusa* i čovjeka.
*Staurikosaurus pricei*.
*Staurikosaurus* je bio maleni teropod iz perioda kasnog trijasa, prije 225 milijuna godina. To je jedan od prvih dinosaura. Dug samo 2 metra, visok 80 cm i težak samo oko 30 kilograma, *Staurikosaurus* je bio sićušan u odnosu na kasnije teropode poput *Megalosaurusa*. Nova istraživanja potvrđuju da su *Staurikosaurus* i njegovi srodnici *Eoraptor* i *Herrerasaurus* pravi teropodi koji su evoluirali nakon što su se sauropodi odvojili od teropoda.

Postoje samo nepotpuni ostaci *Staurikosaurusa*, koji se sastoje od većine kralješnice, nogu i velike donje vilice. Međutim, budući da potiče iz tako ranog perioda povijesti dinosaura i budući da je primitivan, većina *Staurikosaurusovih* osobina se može predvidjeti i rekonstruirati. Na primjer, *Staurikosaurusa* se obično prikazuje sa pet prstiju i na rukama i nogama - vrlo jednostavnim osobinama nespecijaliziranog dinosaura. Međutim, kako je pronađena i noga, može se vidjeti da je brzo trčao za svoju veličinu. Također je imao samo dva kralješka koji su povezivali zdjelicu sa kralješnicom, što je upadljivo primitivno. Rep bi bio dug i tanak da bi održavao ravnotežu prednjem dijelu tijela.

Drugi projekti
--------------

|  |  |
| --- | --- |
|  | U Wikimedijinoj ostavi ima još materijala vezanih za: **Staurikosaurus** |
|  | Wikivrste imaju podatke o: **Staurikosaurusu** |

Izvori
------

1. ↑  Nesbitt, S. J. Smith, N. D. Irmis, R. B. Turner, A. H. Downs, A. and M. A. Norell. 2009. A complete skeleton of a Late Triassic saurischian and the early evolution of dinosaurs. Science 326:1530-1533.
2. 1 2 3 4  "Staurikosaurus." In: Dodson, Peter & Britt, Brooks & Carpenter, Kenneth & Forster, Catherine A. & Gillette, David D. & Norell, Mark A. & Olshevsky, George & Parrish, J. Michael & Weishampel, David B. *The Age of Dinosaurs*. Publications International, LTD. p. 45. ISBN 0-7853-0443-6.

***Staurikosaurus*** na Wikimedijinoj ostavi
**Staurolit** je crvenkastosmeđi do crni mineral, većinom opáki (neproziran), koji pripada grupi nezosilikata s bijelim ogrebom. Kristalizira u monoklinskom kristalnom sustavu, ima tvrdoću 7-7.5 i relativno složenu kemijsku formulu: (Fe3+,Mg,Zn)2O2Al9[O(Si,Al)O4]4(OH)2.
Željezo, magnezij i cink dolaze u promjenjivim udjelima.
Posebnost staurolita je ta da se vrlo često pojavljuje u obliku sraslaca, u tipičnom obliku križa. Mikroskopski vidljivi kristali su prizmatičnog oblika. Često su veći od okolnih minerala u stijeni i tada ih nazivamo porfiroblastima.

Ime je dobio po grčkim riječima *stauros*, što znači "križ" i *lithos*, što znači kamen, što aludira na izgled njegovih sraslaca.

Ležišta i nalazišta
-------------------

Staurolit je produkt regionalnog metamorfizma glinenih sedimenata, srednjeg do visokog stupnja metamorfizma. Dolazi kao detritus. Pojavljuje se uz granat almandin, tinjce, kijanit te druge metamorfne minerale.

Ima ga u Francuskim Alpama, Makedoniji, Brazilu (Minas Gerais, Indiji, na Šri Lanki.

Vanjski linkovi
---------------

* Webmineral (`en`)
* Mindat (`en`)
* Mineral galleries Arhivirano 2005-12-17 na Wayback Machine-u (`en`)

Vidi još
--------

* Spisak minerala

***Staurolit*** na Wikimedijinoj ostavi