recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Richmond Park** je najveći od svih osam londonskih kraljevskih parkova, koji se nalazi u boroughu Richmond upon Thames. Park ima površinu od 955 hektara (zajedno sa brdom Primrose) najvećim dijelom pokriven je travnjacima prošaranim tu i tamo ponekim hrastom. Ali ima dijelova sa 
šumom i jezerom. Po čitavom parku se slobodno šeću jeleni koji su tu naseljeni u 17. vijeku.

Historija
---------

Historija parka počela je 1625. kad je kralj Charles Stuart posjetio taj kraj srednjovjekovnih farmi i pašnjaka i odlučio ga pretvoriti u kraljevsko loviše. Charles Stuart je 1637. naselio oko 2.000 jelena, a kako bi osigurao da mu ne pobjegnu ogradio je teren zidom od opeke dugim nekih trinajest km, koji se još danas može vidjeti. Od tada se počeo mijenjati izgled parka, jeleni su brstili lišće i koru mladih stabala i tako su spriječili da se otvorene travnate površine pretvore u šumu.

Tokom 18. vijeka podignuta su dva vidikovca, sa kojih su važni gosti mogli vidjeti čitav park i okolicu i lovačka kuća White Lodge za kralja Georga I. Jezero Pen Bare je podijeljeno na dva dijela nasipom, podignutim 1746. Tokom 19. vijeka pošumljeno je nekoliko šumaraka, između ostalih Sidmouth i Isabella Plantation, kako bi se ograničilo kretanje jelena. U tom periodu zabranjeno je lokalnim stanovnicima da izvlače drvo za ogrjev. Od tad park izgleda manje više isto, pa se može služiti kartama iz onog vremena.

Izvori
------

1. 1 2  „*Richmond Park*" (engleski). The Royal Parks. Pristupljeno 8. 2. 2017.
2. ↑  „*Royal Parks*" (engleski). Wayback Machine. Arhivirano iz originala na datum 2011-06-29. Pristupljeno 09. 02. 2017.
3. 1 2 3 4 5  „*Landscape History*" (engleski). The Royal Parks. Pristupljeno 8. 2. 2017.

Vanjske veze
------------

***Richmond Park*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Richmond Park* na portalu The Royal Parks (`en`)

| * p
* r
* u
Kraljevski parkovi Londona |
| --- |
| Bushy • Green • Greenwich • Hyde • Kensington • Regent • Richmond • St. James |

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 315526795
* LCCN: sh86000044

 |
**Cornelius Alexander Mack** (22.12. 1862 – 8.2. 1956), rođen kao **Cornelius Alexander McGillicuddy**, bio je američki profesionalni igrač bejzbola, te menadžer i vlasnik bejzbol kluba. Smatra se jednim od najvećih menadžera u historiji Major League Baseballa, te drži rekord po broju pobjeda, poraza i odigranih utakmica. Vodio je Philadelphia Athletics punih 50 sezona. Uz pet titula World Series i devet titula prvaka American Leaguea, Mackovi klubovi su 17 puta završili na posljednjem mjestu.ž

Rođen je u mjestu East Brookfield u Massachusettsu. Bejzbolom se počeo baviti kao mladić, debitiravši kao catcher u MLB timu *Washington Nationals*. Sljedećih 11 sezona je igrao u National Leagueu, od toga tri sezone kao igrač-menadžer za *Pittsburgh Pirates* (1894-96). Godine 1901. je u novoj ligi American League postao menadžer kluba pod imenom *Philadelphia Athletics*.

Klub je u to vrijeme bio tako slab da ga je vlasnik *New York Giantsa* John McGraw nazvao bijelim slonom koga nitko ne želi. Mack je na to odlučio bijelog slona učiniti dijelom klupskog grba. 

Slijedila je potom karijera menadžera od pola vijeka, tokom koje je Mack postupno uzeo i dio vlasništva nad klubom. S vlasnikom Benom Shibeom se dogovorio da će voditi poslove na terenu, dok će Shibe voditi financije. Kada je Shibe umro 1922. godine, financije su preuzeli njegovi sinovi, a nakon 1936. je Mack postao vlasnikom.

Mack je zbog svoje dugovječnosti i uspjeha na terenu postao legenda. Njegov sin Earle Mack je kraće vrijeme bio igrač, a unuk Connie Mack III postao republikanski senator. Njegov praunuk Connie Mack IV je republikanski kongresnik iz Floride.

Izvori
------

Vanjske veze
------------

* Baseball Hall of Fame Arhivirano 2007-06-08 na Wayback Machine-u
* Baseball-Reference.com - career managing record and playing statistics

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Prethodi: **Al Buckenberger**  |  **Menadžeri Pittsburgh Piratesa** 1894–1896 | Slijedi: **Patsy Donovan**  |
| Prethodi: ***First Manager***  |  **Menadžer Philadelphia Athleticsa** 1901-1950 | Slijedi: **Jimmy Dykes**  |
**Sammur-amat** ili **Semiramida** je legendarna asirska kraljica koja je živjela oko godine 800. pne. Predmetom je brojnih mitova i legenda o njenom božanskom porijelu i razvratnosti. Smatra se kako je kao temelj za te legende poslužila babilonska supruga asirskog kralja Shamshi-Adada V.

Legenda o Semiramidi
--------------------

Pastir pronalazi Semiramidu, ilustracija E. Wallcousinsa iz 1910.
Kako Ktesijas i Diodor pišu, ona je bila mitska junakinja božanskog porekla. Bila je kći boginje-ribe Atagartis iz Askalona u Siriji. Rano napuštenu, odgajili su je golubovi, sve dok je nije našao Simas, kraljevski pastir. 

Veruje se da je nakon pobede kod Baktre srela Ninusa, mitskog osnivača Ninive. U to vreme bila je udata za jednog od Ninusovih oficira, Onesa, za koga se smatra da ga je Ninus lično uklonio ili da je izvršio samoubistvo. Impresioniran njenom hrabrošću u bici kod Baktre, Ninus je uzima za ženu. 

Sa Ninusom je Semiramida imala dete, Niniasa. Nakon Ninusove smrti, nasleđuje ga na prestolu. Podiže mu je mauzolej u blizini Vavilona, devet stadija visok i deset širok. Podiže velike gradove, posebno Vavilon, i čudesne spomenike, i puteve kroz nepristupačne planine. Semiramida je naredila izgradnju Visećih vrtova Vavilona. Bila je neuspešna samo u napadu na Indiju. Na kraju vladavine, nakon 42 godine, prepušta presto sinu Niniasu i nestaje. Prema onome što se smatra originalom ove priče, pretvara se u golubicu i od tada biva obožavana kao boginja. 

Ninus je vladao od 2189. godine p.n.e, vladao je 52 godine, do 2137 godine p.n.e, što treba da bude potvrda da je Semiramida živela u to vreme.

Zanimljivosti
-------------

Popularna etimologija, koja joj je prva povezala ime s golubovima (asirski: "sumat" - golub), pokrenula je identifikaciju istorijske Semiramide sa boginjom Ištar i njenim golubovima.

Jevrejski istoričar Josif povezuje Ninusa sa biblijskim kraljem Nimrodom.

Protestantski mitolog Aleksander Hislop podigao je Semiramidu na kosmički pijedestal. U svojoj knjizi "Dva Vavilona" pokušava da pokaže da su Semiramida i Ninus, kratko pomenut u Knjizi postanja kao moćni lovac pred Bogom, isti kao Izis i Oziris, ili Astarte i Tamuz. Prema Hislopovoj verziji ove priče, Semiramida postaje Blagoslovena devica Marija; većina svetskih mitskih figura su samo kopije priče o Semiramidi i Ninusu. Ova teorija je trebalo da pokaže da je rimsko katoličanstvo zapravo paganstvo. Malo je ljudi prihvatilo ovu verziju priče, a ona se danas održava kroz stripove Džeka Čika.

Semiramida se pojavljuje u više drama i opera, od kojih su najznačajniji:

* Volterova tragedija *Semiramis*
* opera Domenika Kimaroze *Semiramida* i
* opera Đoakina Rosinija, takođe *Semiramida*.

***Semiramida*** na Wikimedijinoj ostavi
**Connla Cáem** ("lijepi"), također poznat kao **Connla Cruaidchelgach** ("krvava oštrica"), sin Irereoa, bio je, prema irskim srednjovjekovnim legendama i tradiciji, veliki kralj Irske. Na prijestolje je došao ubivši svog prethodnika Fer Corba, očevog ubicu. Vladao je četiri (ili dvadeset) godina prije nego što je umro na Tari, a naslijedio ga je sin Ailill Caisfiaclach. *Lebor Gabála Érenn* navodi da je vladao u doba egipatskog kralja Ptolemeja IV Filopatora (221-205. pne.). Kronologija Keatingove *Foras Feasa ar Éirinn* mu vladavinu datira u period 319-315. pne. a *Annals of the Four Masters* u 463-443. pne.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Prethodi: **Fer Corb**  |  **veliki kralj Irske** LGE3. vijek pne.FFE 319-315. pne.AFM 463-443. pne. | Slijedi: **Ailill Caisfiaclach**  |

Izvori
------

1. ↑  R. A. Stewart Macalister (ed. & trans.), *Lebor Gabála Érenn: The Book of the Taking of Ireland Part V*, Irish Texts Society, 1956, p. 281-283
2. ↑  Geoffrey Keating, *Foras Feasa ar Éirinn* 1.30
3. ↑  *Annals of the Four Masters* M4737-4757
Govorno područje retoromanskih jezika
**Retoromanski jezici** su podgrupa romanske grane indoevropske porodice jezika. Njima govori oko 700.000 ljudi u dolinama centralnih Alpa u Švajcarskoj i severnoj Italiji, uključujući regiju Furlanija-Julijska krajina. Ova grupa jezika se razvila iz vulgarnog latinskog u nekadašnjoj rimskoj provinciji Reciji. Usled izolovanosti u alpskim predelima, zajednice govornika su sačuvale arhaične osobine jezika.

Lingvisti se slažu u tome da postoje tri retoromanska jezika, dok se ostale varijacije smatraju dijalekatskim razlikama. To su:

* Romanš
* Ladinski jezik
* Furlanski jezik

U Švajcarskoj postoji oko 35.000 govornika jezika romanš (2000.), koji je priznat kao zvaničan jezik. Tu postoje četiri dijalekta, gornjo-engadinski i donjo-engadinski kojime govore Engadinci, i sutselvanski i surselvanski kojima govore Romanši ili Rumanši u švajcarskom kantonu Graubinden. U Italijanskoj planinskoj oblasti Dolomita živi oko 30.000 govornika jezika ladin. Furlanskim jezikom se služi oko 600.000 govornika (Furlanci) u italijanskoj provinciji Furlanija-Julijska krajina, mada većina njih koristi i italijanski.

Povezano
--------

* Romanski jezici

***Retoromanski jezici*** na Wikimedijinoj ostavi
**Vuk Krsto Frankopan** (oko 1578. - 1652.) kog su Nijemci zvali *Wolff Christoph Frangipani*, bio je hrvatski plemić iz poznate porodice Frankopan i krajiški oficir, poznat kao karlovački general i otac Frana Krsta Frankopana.

Biografija
----------

*Vuk Krsto* rođen je kao dijete ogulinskog kapetana - grofa Gašpara Frankopana Tržačkog (po mjestu Tržac, Bosna i Hercegovina), i Katarine Lenković, kćeri Ivana Lenkovića i sestre karlovačkog generala Jurja Lenkovića.
Nakon školovanja u Ljubljani i Italiji, radi kao krajiški oficir. Prvo kao zapovjednik utvrde Modruš od 1612. zatim od 1618. kao kapetan Ogulina, a od 1620. kao potpukovnik u Senju. 

Istakao se u Uskočkom ratu protiv Venecije vođenom od 1615.do 1617. kad je u jesen 1615. hrabro ušao u neprijateljsku pozadinu kod Monfalconea i poharao je,  a nakon tog i u bitci kod solana u Muggi 24. novembra 1615. 

Na vrhuncu svoje karijere postao je general u Karlovcu - 1626. štabu Vojne krajine. Upravo je tu pobjedio Turke - 1627. 

Nadživio je svoja dva brata Juraja i Nikolu, ženio se tiput, prva žena bila mu je Jelena, kći hrvatskog podbana Stjepana Berislavića, druga Uršula Inkofer, a treća Dora Haller, sa kojom je imao Frana Krsta Frankopana.

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5  „*Vrijednosti prošlosti*" (hrvatski). Historia Viva. Pristupljeno 06. 01. 2014. [*mrtav link*]
2. 1 2  „*La Guerra di Gradisca (1615-1617)*" (talijanski). Storia e Wargame. Pristupljeno 01. 01. 2014.

Vanjske veze
------------

* Vrijednosti prošlosti na portalu Historia Viva[*mrtav link*] (`sh`)
**Čileanski kongres** (španjolski jezik: *Congreso Nacional de Chile*) je dvodomni parlament (zakonodavna skupština) 
Republike Čile u Valparaísu.

Historija i karakteristike
--------------------------

Prvi nacionalni kongres održan je 4. jula 1811. u Santiagu. Na zasjedanju tog jednodomnog parlamenta sudjelovao je 41 deputata koji su trebali izglasati zakone buduće nezavisne republike.
Vojna hunta ga je raspustila nakon puča 15. novembra 1811. 

Ponovno se okupio nakon proglašenja nezavisnosti 1818. Nakon donošenja ustava 1822. odlučeno je da bude dvodomni; sa Gornim domom (senat) i Donjim domom deputata, taj sistem je potvrđen i u promjenama ustava; 1822. 1833. 1925. 1980. i 2005.

Njime je odlučeno i da se deputati biraju na mandat od četiri godine, koliko traje jedan saziv.

Rad kongresa je prekidan pučevima 1891, 1924. i posljedni put za puča Augusta Pinocheta u septembru 1973.

Dekretom Augusta Pinocheta 1987. Konges je preseljen u Valparaíso.

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5  „*Historia del Congreso Nacional*" (španjolski). Biblioteca del Congreso Nacional de Chile. Pristupljeno 17.12.2020.
2. ↑  „*Ley 18678: Señala la ciudad en que debe celebrar sus sesiones el Congreso Nacional*" (španjolski). Biblioteca del Congreso Nacional de Chile. Pristupljeno 17.12.2020.

Vanjske veze
------------

***Čileanski kongres*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Congreso Nacional de Chile* Arhivirano 2020-03-29 na Wayback Machine-u (`es`)
Sveti **Benedikt od Anianea** (francuski: ; španski: ; cca. 747 – 11. februar 821), rođen kao **Witiza** i poznat po nadimku **Drugi Benedikt**, bio je benediktinski redovnik i reformator monastičkog života, poznat po značajnom uticaju na religijsku praksu Karolinškog Carstva. Njegov dan slave se obilježava 11. februara.

Prema Ardou, njegovom biografu, Benedikt je bio porijeklom Vizigot, odnosno rodio se kao sin **Aigulfa**, grofa od Maguelonnea (*Magalonensis comes*) 752. Njegovo gotsko ime je bilo Witiza, a obrazovao se na franačkom dvoru Pipina Malog, gdje je ušao u kraljevsku službu. Potom je služio na dvoru kralja Karla Velikog i godine 773. sudjelovao u pohodu Karla Velikog protiv Langobarda u Italiji. Tada se umalo utopio u rijeci Ticino kraj Pavije, nastojeći spasiti svog brata. Poslije toga je napustio dvor kako bi postao redovnik. Došao je u samostan Saint Sequanus (Saint-Seine).

OKo 780. je u Anianeu u današnjem Languedocu osnovao monastičku zajednicu temeljenu na načelima istočnjačkog asketizma. Ona se, međutim, nije razvila onako kako je Benedikt razmišljao. Zato je na istom mjestu 782. osnovao novi samostan, ovaj put temeljen na benediktinskim pravilima. Taj je samostan bio toliko uspješan, da je Benedikt postao uticajan i poticao reforme mnogih drugih samostana, postavši na kraju de facto glavni opat svih samostana u zemljama pod vlašću Karla Velikog.

Godine 817. je u Aachenu predsjedao saborom svih opata, na kome je donesen kodesk pravila poznat kao "Codex regularum", koji se imao primjenjivati na sve samostane. Poslije je donio još jedan kodeks poznat kao "Concordia regularum". Iako su se oni prestali primjenjivati nedugo nakon smrti Benedikta i njegovog pokrovitelja Louisa Pobožnog, imali su značajan uticaj na zapadni monasticizam.

Louis je sagradio opatiju Maursmünster upravo za Benedikta. Benedikt je nešto kasnije umro u opatiji Kornelimünster, također sagrađenoj od Louisa za Benedikta.

Izvori
------

1. ↑  Attwater, Donald and Catherine Rachel John. *The Penguin Dictionary of Saints*. 3rd edition. New York: Penguin Books, 1993. ISBN 0-14-051312-4.

Vanjske veze
------------

***Benedikt od Anianea*** na Wikimedijinoj ostavi

* Opera Omnia by Migne Patrologia Latina with analytical indexes
**Bitka kod Neerwindena**, odnosno **Druga bitka kod Neerwindena**, odigrala se za vrijeme Rata Prve koalicije 18. marta 1793. u današnjoj Belgiji između francuskih revolucionarnih snaga na čelu sa generalom Dumouriezom na jednoj i austrijsko-nizozemskih snaga pod princom od Coburga na drugoj strani. Do nje je došlo nekoliko mjeseci nakon što je Dumouriez u bitci kod Jemappesa porazio Austrijance i protjerao ih iz Austrijske Nizozemske (današnja Belgija). Dumouriez je nakon toga dobio zapovijed da zauzme susjednu Nizozemsku Republiku te je 16. februara prešao nizozemsku granicu; njegov pohod je nakon niza početnih uspjeha obustavljen jer su Austrijanci krenuli u kontarofenzivu u Belgiju i porazili oslabljene francuske snage u bitci kod Aldenhovena. Dumouriez se nakon toga povukao u Belgiju te je pokušao razbiti savezničke snage koji su se zauzeli obrambeni položaj oko 57 km istočno od Brisela. Dumouriezovi pokušaji da saveznike razbije frontalnim jurišima su postigli neuspjeh, te je Dumouriez prisiljen napustiti bojno polje i započeti povlačenje iz Belgije. Dumouriez je nakon toga započeo tajne pregovore sa Austrijancima čiji je cilj bio da sa svojom vojskom zbaci Republiku i obnovi monarhiju; prije nego što su oni urodili plodom, revolucionarna vlada je doznala za njih i potakla Dumourieza da prebjegne Austrijancima. Bitka kod Neerwindena i njene posljedice su izazvale sveopću sumnjičavost prema profesionalnim oficira među revolucionarnim krugovima, ojačale radikalnu jakobinsku frakciju i dovele do uvođenja institucije političkih komesara u francuskoj revolucionarnoj vojsci.

Vanjske veze
------------

* Broughton, Tony (2006). „Generals Who Served in the French Army during the Period 1789–1815*"*. The Napoleon Series. Pristupljeno 21. XI 2012.

Koordinate: 50°46′N 05°03′E﻿ / ﻿50.767°N 5.050°E﻿ / 50.767; 5.050
**Bregalnica** (makedonski: *Брегалница*) je druga po veličini rijeka u Republici Makedoniji. Na izvoru je mali potok koji izvire blizu planinskog gradića Delčeva, a zatim prolazi kroz gradove; Makedonska Kamenica, Kočani, Vinica i Štip, prije nego što se ulije u rijeku Vardar, na svom putu do uvira u Egejsko more.

Ukupna dužina rijeke je 225 km, а površina njenog sliva iznosi 4307 km².

Veće pritoke sa desne strane su; Zletovska, Kočanska, i Orizarska, a sa lijeva su to; Osojnica i Zrnovska reka.

Na njenom vodotoku su izgrađene dvije umjetne akomulacije; **Ratevo** ( kod Berova) i **Kalimanci** ( kod Makedonske Kamenice). *Jezero Kalimanci* ima dubinu od 80 m. dugo je 14 km, a prosječne širine je 0,3 km, i sakupi oko 127 milona m³ vode.

Najnovija nastojanja makedonskih vlasti usmjerena su na smanjenje onečišćenja kojim je rijeka, zbog brojnih otpadnih kanala industrijskih postrojenja iz gradova kroz koje prolazi - izložena. Zagađenju vode rijeke Bregalnice, doprinose i brojna rižina polja kod Kočana, koja se ekstenzivno koriste pesticidima.

#### Izvori

* (`en`) Water Pollution, Soros Makedonia

***Bregalnica*** na Wikimedijinoj ostavi
**Bitka kod Novog Jičína** ili **bitka kod Neu Titscheina** se odigrala 25. jula 1621. godine na sjeveru Moravske za vrijeme Tridesetogodišnjeg rata između protestantskih snaga pod grofom Johannom Georgom od Jägerndorfa (Brandeburga) na jednoj, i snaga odanih katoličkom rimsko-njemačkom caru Ferdinandu II na drugoj strani. Do nje je došlo nekoliko mjeseci nakon što je Ferdinand ugušio protestantski ustanak u Češkoj, te se nakon toga krenuo obračunavati sa drugim pobunjenim protestantskim vođama u Carstvu. Dio ustaničke vojske je utočište pronašao u susjednoj Šleskoj, gdje ih je reogranizirao jägerndorfski (krnovski) vojvoda Johann Georg, vođa tamošnjih protestanata. Sa njima je krenuo u pohod sa ciljem da ponovno digne ustanak. Kod Novog Jičyna su mu se suportstavile carske katoličke snage, sastavljene pretežno od španskih vojnika iz Napulja. Prilikom bitke je došlo do požara u gradu, zbog čega su branitelji bili dezorganirani, a potom razbijeni i prisiljeni da se povuku u Olomouc. Zahvaljujući toj pobjedi, protestanti su ovladali sjevernom Moravskom, ali je taj uspjeh bio kratkog vijeka. Johann od Brandenburga nije napao Olomouc i umjesto toga se sa svojim snagama uputio na istok u Slovačku da pomogne transilvanijskom protestantskom knezu Gaboru Bethlenu; nakon sklapanja Nikolsburškog mira krajem godine protestantske snage su se povukle iz Moravske.
**Battir** (također *Beiter* i službeno *Bateer*, arapski: بتير) je naselje u Betlehemskoj guverniji, na Zapadnoj Obali u području Palestinske samouprave, s nešto manje od 4000 stanovnika. Nalazi se 6,4 km zapadno od Betlehema i jugozapadno od Jeruzalema, na središnjoj visoravni između Nablusa i Hebrona.

Ovaj brdski krajolik sastoji se od niza kultiviranih dolina poznatih kao *uidiani* (widian) s karakterističnim kamenim terasama, od kojih se neki navodnjavaju za uzgoj voća i povrća, dok su ostale suhe i zasađene vinogradima i maslinicima. Razvoj terasaste poljoprivrede na planinskom području podržava mreža kanala za navodnjavanje koji se pune iz brojnih izvora. Tradicionalni sistem distribucije se još uvijek upotrebljava kako bi se voda ravnopravno podijelila mnogim obiteljskim gospodarstvima čiji članovi stanuju u obližnjem selu Battiru. Zbog toga je Battir upisan na UNESCO-v popis mjesta svjetske baštine u Aziji 2014. godine.

Historija
---------

Drevni **Betar**, na čijem mjestu se danas nalazi Battir, bio je jevrejsko selo i utvrda iz drugog stoljeća i mjesto posljednje bitke proturimskog Bar Kokhbinog ustanka 135. godine. Njegov historijski centar Arapi zovu *Khirbet el-Yahud* („Jevrejska ruševina"). U drevno doba naselje se nalazilo na putu od Jeruzalema do Bet Gubrina. Bio je naseljen tijekom bizantskog i islamskog razdoblja, a prema popisima za osmanskog i britanskog mandata stanovništvo je većinsko muslimansko. Battir se nalazi odmah iznad željezničke pruge Jaffa-Jeruzalem, koja je služila kao linija primirja između Izraela i Jordana od 1949. do Šestodnevnog rata 1967. kada ga je osvojio Izrael. 

Godine 2007. Battir imao populaciju od oko 4000 stanovnika i bio je pod nadzorom plestinske nacionalne vlasti.

Bilješke
--------

1. ↑  Palestina: Zemlja maslina i vina - kulturni krajolik južnog Jeruzalema, Battir na službenim stranicama UNESCO-a (`en`) Posjećeno 2. 7. 2014.

Vanjske veze
------------

* Službene stranice grada Betlehema (`en`) (`ar`) (`es`)

Ostali projekti

|  |  |
| --- | --- |
|  | U Wikimedijinoj ostavi ima još materijala vezanih za: **Battir** |

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 316602270

 |
Silikagel
**Silikagel** je amorfni oblik silicijum dioksida **SiO2** i ima veoma poroznu strukturu. Dobija se zakiseljavanjem vodenog rastvora natrijum silikata. Nastaje želatinozni talog, koji se ispira da bi se odstranio višak elektrolita, i zatim suši da se odstrani voda. Osobine nastalog proizvoda zavise od načina pripreme, ali tipični preparati imaju veličinu pora 2200 – 2600 pm i aktivnu površinu 750 – 800 m²/g. Koristi se kao sredstvo za upijanje vode, katalizator, izolator, u hromatografiji za punjenje kolona, itd. Silikagel može da primi količinu vode veću od 40% svoje mase. Hemijski je inertan i netoksičan.

Sinteza
-------

Dodavanjem kiseline u rastvor natrijum silikata nastaje želatinozni talog, čijom dehidratacijom nastaje silikagel. Ako će se silikagel upotrebljavati kao indikator za sadržaj vlage, dodaje mu se amonijum tetrakobaltat(II) ili kobalt(II) hlorid (NH4)2CoCl4. Boja će u tom slučaju biti plava kada je suv, a ružičasta u prisustvu vlage.

Literatura
----------

* Greenwood, N. N.; Earnshaw, A. (1997). *Chemistry of the Elements* (2nd Edition izd.). Oxford: Butterworth-Heinemann. ISBN 0-7506-3365-4.
**Squakheag** (Squawkeag, Squaeg) / "*a spearing place for salmon*"/.- pleme američkih Indijanaca porodice Algonquian sa obje obale rijeke Connecticut blizu Northfielda u sjeverozapadnom Massachusettsu. Ovo pleme doznačavalo se u raznim vremenima konfederacijama Pocomtuc, Nipmuc i Sokoki. Njhihovo glavno naselje Squakheag nalazilo se na mjestu današnjeg Northfielda, a 1671 prodali su ga za potrebe izgradnje spomenutog naselja, a bit će 3 puta utemeljivano i dvaput raseljeno i uništavano u indijanskim ratovima. 

Prema profesoru Gordon M. Dayu, na odjelu Antropologije sa Dartmouth Collega, Squakheag pleme imalo je svoja lovišta na području današnjeg Lebanona u New Hampshireu. U spomen na njihovog poglavicu Mascommah prozvana su (u obliku Mascoma) dvije rijeke, jezero, jedno selo i nekoliko institucija. Mascomah, a vjerojatno i njegovi suplemenici završili su svoje dane u mješovitom izbjegličkom selu Schaghticoke na rijeci Hudson, iz kojeg će nastati pleme danas poznato kao Schaghticoke.

Izvori
------

1. ↑  Pocumtuc (Sultzman)
2. ↑  Nipmuc (Sultzman)
3. ↑  „Abenaki (Sultzman)". Arhivirano iz originala na datum 2010-04-11. Pristupljeno 2014-08-06.
4. ↑  „Lebanon - New Hampshire". Arhivirano iz originala na datum 2010-09-24. Pristupljeno 2014-08-06.
**Sprud** je nakupina pijeska (i ostalog sedimenta) - manji izduženi otok po rijekama, jezerima i morima. Sprudovi mogu biti potpuno potopljeni, tad su neobično opasni za plovila, ili izdignuti iznad razine vode, ali kako su obično vrlo niski, i oni predstavljaju opasnost za plovidbu, jer se na njih lako nasuka.

Karakteristike
--------------

Sprudovi nastaju u blizini niskih pješčanih (ili sedimentih) obala, taloženjem tog istog pijeska na neki podvodni greben, zbog djelovanja valova, struja i vjetra.

Sprudovi na ustima morskih i jezerskih zaljeva, imaju tendenciju da se vremenom izdulje cijelom dužinom zaljeva, i nakraju ga potpuno zatvore i pretvore u lagunu.

Duž niskih pješčanih obala, često se formiraju sprudovi u obliku barijera, kao što je to slučaj u Meksičkom zaljevu, gdje su se formirali paralelno sa plažama, i pretvorili dobar dio obale u lagune. Oni su isprekidani plimnim uvalama, i povezani podvodnim plimnim deltama. Ti sprudovi pretvoriti su inače krivudavu obalu Meksičkog zaljeva u gotovo ravnu liniju.

Sprudova nema uz stjenovite obale, i tamo gdje je visina plimnog vala viša od dva i pol metra.

Povezano
--------

* Greben
* Atol
* Hrid
* Koraljni greben

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5  „*sandbar*" (engleski). Encyclopædia Britannica. Pristupljeno 20. 2. 2013.

Vanjske veze
------------

***Sprud*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Sandbar* na portalu Encyclopædia Britannica (`en`)

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* LCCN: sh85011974
* GND: 4715134-1

 |
Lokacija Beringovog mora
**Beringovo more** je rubno more na sjevernom kraju Tihog oceana između sjeverne Amerike i Azije.

Geografija
----------

Ovo se more nalazi između zapadne obale Aljaske (SAD) i istočne obale Sibira (Rusija). Na sjeveru je Beringovim prolazom spojeno s Arktičkim oceanom. Na jugu granicu s Tihim oceanom predstavlja niz aleutskih otoka (SAD) koji se na zapadu nadovezuju na Komandirske otoke (Rusija). Komandirski otoci su samostalna grupa otoka jer su od Aleuta odvojeni dubokim jarkom. Na zapadu Beringovo more završava na obalama sjevernog dijela poluotoka Kamčatke.

Historija
---------

Prije oko 10.000 godina, pod kraj zadnjeg ledenog doba, razina mora je bila oko 125 m niža. Na krajnjem sjeveru Beringovog mora (Beringov prolaz) nalazio se prohodan kopneni most Beringija koji je spajao Aziju i Ameriku. Na jugu je postojao još i Beringov most koji je išao duž Aleuta i Komandirskih otoka. On je bio presječen dubokim jarkom između ove dvije otočne grupe, a istočno od Kamčatke i sjevernim ogrankom Kurilskog jarka dubokim i do 5.139 m. Prema danas prihvaćenim teorijama, preko ta dva "mosta" su stigli prvi doseljenici u Ameriku.

Beringovo more, koje je 1648. otkrio Semjon Dežnjev, dobilo je ime po danskom prirodoslovcu Beringu koji je 1741. po nalogu cara Petra Velikog plovio tim vodama da provjeri postoji li kopnena veza između Azije i Amerike.

***Beringovo more*** na Wikimedijinoj ostavi

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 247193422
* LCCN: sh85013327
* GND: 4087282-8
* SELIBR: 140739
* NDL: 00629177
* NKC: ge134059
* BNE: XX5164040

 |
**Bracknell Forest (šuma)** je unitarna jedinica od 113,205 stanovnika na jugu Engleske u Grofoviji Berkshire.

Geografske karakteristike
-------------------------

Bracknell Forest je udaljen od centra Londona nekih pedesetak km, on je još uvijek poprilično šumovit i pretežno ruralni kraj, u kom su najveći urbani centri Sandhurst i Bracknell koji je i administrativni centar te unitarne jedinice.

Historija te administrativne jedinice usko je povezana sa gradom Bracknellom koji je sve do 19. vijeka bio beznačajno naselje, tad je počeo prosperirati zahvaljujući stočnom sajmu, koji je premješten iz Wokinghama u kom je radio od početka 13. vijeka.

Nakon Drugog svjetskog rata 1949. kad je imao nekih 5 000 stanovnika, određen je za lokaciju novog budućeg grada. Novi Bracknell brzo je privukao brojna industrijska poduzeća, koja su u njemu podigla svoje pogone, koji su trebali radnike, pa je on vrlo brzo izrastao u respektabilni grad, iako mu je specijalni status ukinut 1982.

Pored Sandhursta leži Kraljevska vojna akademija Britanske armije, koja se tu nalazi od 1947. kad je premještena iz Woolwicha.

Historija
---------

Administrativna jedinica *Bracknell Forest* osnovana je 1. aprila 1974. kao distrikt, na terenu bivšeg ruralnog *Distrikta Easthampstead*, na kom je podignut Novi Bracknell. Ime je promjenio u maju 1988. kad je dobio status borougha. Kad je 1. aprila 1998. ukinut savjet Grofovije Berkshire, Bracknell Forest postao je unitarna jedinica, pa se borough više i ne spominje u nazivu njegova savjeta.

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5 6  „*Bracknell Forest*" (engleski). Encyclopædia Britannica. Pristupljeno 20. 01. 2018.
2. ↑  „*Woolwich*" (engleski). Encyclopædia Britannica. Pristupljeno 20. 01. 2018.

Vanjske veze
------------

* *Bracknell Forest Council* (`en`)
**Bolton** je metropolitanski borough od 261,037 stanovnika na sjeverozapadu Engleske u Grofoviji Greater Manchester.

Geografske karakteristike
-------------------------

Bolton se proteže na sjeverozapadu Grofovije Greater Manchester, po padinama masiva Penninesa.

Ime je dobio po najvećem gradu, koji je i administrativni centar borougha **Boltonu**.

Historija
---------

Od 16. vijeka Bolton je postao poznat po vunenim tkaninama, tokom 18. vijeka pamuk je zamijenio vunu, pa je porasla proizvodnja pređe i tkanina.

Samuel Crompton rodom iz Boltona, izumio je 1779. mehanički razboj - Spinning mule (Mulu za predenje), koji je revolucionirao predenje. Prva predionica u Boltonu otpočela je s radom 1780, do sredine 19. vijeka Bolton je izrastao u snažan tekstilni i rudarski centar u kom se kopao ugljen. Uz to je proizvodio i papir, boje (bjelila), mašine i niz drugih stvari.

Predionice pamuka propale su tokom 20. vijek, tako da je danas industrijska struktura borougha vrlo raznolika, tako da od 1960-ih većina zaposlenih radi u mašinskoj industriji.

Znamenitosti
------------

Atrakcije su kuća u kojoj je rođen Samuel Crompton - *Firwood Fold*, kao i palača *Hall i’ th’ Wood* u kojoj je kasnije živio, ova potonja je uređena kao muzej.

U Boltonu je 1851. rođen William Hesketh Lever, koji sa bratom Jamesom osnovao kompaniju - Lever Brothers, današnji Unilever.

Metropolitanski borough Bolton formiran je nakon administrativne reforme zemlje 1. aprila 1974. ujedinjenjem dotadašnih borougha Bolton i Farnworth, sa urbanim distriktima; Blackrod, Horwich, Kearsley, Little Lever i Westhoughton uz južni dio distrikta Turton, koji su dotada administrativno pripadali Grofoviji Lancashire.

Pobratimski gradovi
-------------------

* Francuska Le Mans, Francuska
* Njemačka Paderborn, Njemačka

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5 6 7 8 9  „*Bolton*" (engleski). Encyclopædia Britannica. Pristupljeno 16. 04. 2017.

Vanjske veze
------------

***Bolton (borough)*** na Wikimedijinoj ostavi

* Bolton Council Arhivirano 2017-01-19 na Wayback Machine-u (`en`)

| * p
* r
* u
Metropolitanski borouzi Grofovije Greater Manchester |
| --- |
| Metropolitanski borouzi | Bolton · Bury · Manchester · Oldham · Salford · Rochdale · Stockport · Tameside · Trafford · Wigan |  |
*Ukoliko ste tražili drugo značenje, v. Ribnica.*

**Ribnica** (turski: *Depedöğen* = Ispod brda) je srednjovjekovna utvrda u Podgorici na ušću rijeke Ribnice u Moraču, u kojoj je rođen Stefan Nemanja.

U nauci su podijeljena mišljenja o tome kako se prvobitno zvalo naselje ili stanica na rimskom putu Skodra (Skadar) – Anderba na mjestu današnje Podgorice, Birziminium ili Alata. Najstariji pomen mjesta je oko 300. godine, i u Pojtingerovoj tabli iz 6. vijeka. U 19. vijeku oba imena pominje i Ravenski geograf.

Najstariji izvor koji pominje ime Ribnica je «Žitije svetog Simeona», napisan do 1216. godine, u kome se kaže da je Stefan Nemanja rođen u Zeti na Ribnici. Ribnica vjerovatno u vrijeme Nemanjinog rođenja nije bila grad, već manje naselje – privremeno boravište Nemanjinog oca Zavide. Da je nekakvo naselje tu, na ušću Ribnice u Moraču postojalo krajem 11. ili na početku 12. vijeka potvrda je i postojanje crkve sv. Đorđa iz tog perioda. Ime Podgorica javlja se prvi put 1326. godine u knjizi Kotorskog arhiva. Kroz 14. i 15. vijek češće se pominje Podgorica uvijek u vezi sa trgovinom, carinama i transportom robe, pa se pretpostavlja da je ona u državi Nemanjića i Balšića bila trgovačka stanica. Turci su već 1457. godine držali svu Gornju Zetu i Podgoricu.

Postojeću tvrđavu vjerovatno su izgradili Turci izmedu 1474. i 1478. godine. Od ove turske gradnje, iz prvog perioda upotrebe vatrenog oružja, izgleda da je ostao do danas nepromijenjen samo dio zida sa petostranom kulom i trouglastim izbačenim dijelom koji je takođe igrao ulogu kule. Nije isključeno da su ovi dijelovi i stariji. Ostali dijelovi su kasnije jako prepravljani. Prvobitno je bio napravljen i rov ispred tvrđave koji je vjerovatno vezivao obalu Ribnice sa obalom Morače.

Napomene
--------

* ***Napomena**: Tekst ovog članka je delom, ili u potpunosti, preuzet sa ove stranice prezentacije Srednjevjekovni gradovi Crne Gore, uz odobrenje. Kao osnova za izradu prezentacije korišćena je knjiga Pavla Mijovića i Mirka Kovačevića „Gradovi i utvrđenja u Crnoj Gori" (Beograd-Ulcinj 1975), čiji su pojedini delovi uključeni u nju, uz dozvolu autora.*

***Ribnica (utvrda)*** na Wikimedijinoj ostavi
|  |
| --- |
| **Porodica Aleksander** |
|  |
|
| 

|  |  |
| --- | --- |
| **Država(e)** | Austrijsko CarstvoAustro-Ugarska MonarhijaKraljevina JugoslavijaSFR JugoslavijaHrvatska |
| **Zvanja** |  |
| **Osnivač(i) porodice** | Samuel i Julija Aleksander |
|
| **Poreklo** | Novi Grad, Austrijsko Carstvo |
| **Nacionalnost** | AustrijskaJugoslavenskaHrvatska |
| **Etnicitet** | Židovi |
|

 |

**Porodica Aleksander**, ugledna židovska porodica iz Zagreba, u svoje vrijeme jedna od najbogatijih porodica na području Hrvatske. Preci porodice Aleksander su se doselili u Zagreb iz Novi Grada u Austriji za vrijeme Austro-Ugarske Monarhije. Kroz nešto manje od stotinu godina Aleksanderi su imali važnu ulogu u gospodarskom i društvenom životu Zagreba i Hrvatske. Do 1941 bili su više pravi veliki klan nego obična porodica. Zbroje li se svi pokojni i danas živući pripadnici porodice Aleksander, dolazi se do približnog broja od preko 170 osoba u sedam generacija, uključujući i potomke ženskih grana. Praotac i pramajka zagrebačkih Aleksandera su bili Samuel i Julija (r. Rubin) Aleksander. Imali su pet sinova i nekoliko kćeri. Prvi se u Zagreb doselio četvrti po redu sin Ljudevit, koji se školovao na zagrebačkoj trgovačkoj školi. Muškarci starijih generacija su bili trgovci, da bi njihovi sinovi i unuci pohađali gimnazije i visoke škole, te postizali sjajne karijere. Među Aleksanderima je bilo odličnih liječnika, pravnika, inžinjera, profesora, umjetnika, bankara i industrijalaca. Skoro svi Aleksanderi su bili skloni neumornom radu, te shodno tome bili su i imućni. Posjedovali su mnogo nekretnina, imanja, tvornice, a industrijalci poput Samuela Davida i Šandora pl. Sesvetskog Aleksandera su mnogo godina dirigirali industrijskim-gospodarskim životom Hrvatskih zemalja na području Austro-Ugarske Monarhije, te kasnije Kraljevine Jugoslavije. Samuel David i Šandor su također prednjačili u filantropiji i činili su mnogo dobra, pomagali siromašnima i potrebitima. Nažalost, Drugi svjetski rat i Holokaust su označili kraj porodice Aleksander. Mnogi članovi porodice su stradali za vrijeme Holokausta, a preostali koji su bili nešto sretniji su se u strahu za vlastite živote razbježali po cijelom svijetu. Danas u Hrvatskoj samo jedan muški potomak nosi prezime Aleksander.

Ugledni članovi
---------------

* Oskar Aleksander, (1876–1953)
* Samuel David Aleksander, (1862–1943)
* Šandor pl. Sesvetski Aleksander, (1866–1929)
* Viktor Aleksander, (1865–1934)
* Ivo Vinski, (1915–1985)
* Oton Vinski, (1877–1942)
* Zdenko Vinski, (1913–1996)

Literatura
----------

* Domaš Nalbantić, Jasminka (1996). *Obitelj*, Zagreb: Kulturno društvo «Miroslav Šalom Freiberger» - Novi Liber. ISBN 953-6045-11-7
|  |
| --- |
| **Porodica Baruh** |
|  |
|
| 

|  |  |
| --- | --- |
| **Država(e)** | Kraljevina SrbijaKraljevina JugoslavijaSFR Jugoslavija |
| **Zvanja** |  |
| **Osnivač(i) porodice** | Ilija i Bulina Baruh |
|
| **Poreklo** | Beograd, Kraljevina Srbija |
| **Nacionalnost** | SrpskaJugoslavenska |
| **Etnicitet** | Jevreji |
|

 |

**Porodica Baruh**, je bila znamenita jevrejska porodica iz Beograda koja je za slobodu Jugoslavije tokom Drugog svetskog rata dala živote petorice svojih članova. Elijahu Ilija Baruh i Bulina Jarhi Baruh su za života imali trojicu sinova i tri kćeri. Sva trojica sinova i dvije kćeri Elijahua i Buline su poginuli-ubijeni tokom Drugog svetskog rata, kao pripadnici Narodnooslobodilačkog pokreta. Ulica, na Dorćolu, u kojoj je nekada stanovala porodica Baruh ponela je ime "Braća Baruh", kao i osnovna škola sazidana u blizini njihove kuće.

Ugledni članovi
---------------

* Berta Baruh, (1924–1943)
* Bora Baruh, (1911–1942)
* Isidor Baruh, (1910–1941)
* Josip Baruh, (1913–1941)
* Rašela Baruh-Simić , (1914–1941)
* Simha Baruh, (1922–2000)
|  |
| --- |
|  |

**Republika Pisa** (italijanski: ) bila je *de facto* nezavisna država sa sjedištem u toskanskom gradu Pisa. Njena moć je počela rasti krajem 10. i početkom 11. vijeka, kada je postala glavno ekonomsko središte, a njeni trgovci sljedeći vijek dominirali Mediteranom i Italijom prije nego što ju je zasjenio glavni suparnik Genova. U tom periodu je Pisa bila poznata kao jedna od četiri pomorske republike srednjovjekovne Italije.

Začeci pizanskog uspona datiraju u 1005. kada je Pisa, nakon uspješne obrane od Saracena, krenula u kontraofenzivu te napala i opljačkala Reggio di Calabria. U sljedećim decenijama je Pisa postepeno uspostavila hegemoniju nad Tirenskim morem i organizirala uspješnje pljačkaške pohode protiv muslimanske Sicilije i Sjeverne Afrike. Također je uspješno iskoristila i križarske ratove da stvori trgovačke ispostave i kolonije u Istočnom Mediteranu, a s vremenom je postala jedan od najvažnijih saveznika Bizantskog Carstva. Poraz od Đenovežana u bitci kod Melorije 1284. je označila početak kraja Pise kao velike sile. Godine 1402. je grad prodan Firenci, koja je 1406. skršila ustanak kojim su Pizani pokušali obnoviti svoju slobodu.

Izvori
------

Literatura
----------

***Republika Pisa*** na Wikimedijinoj ostavi

* Norwich, John Julius. *The Normans in the South 1016-1130*. London: Longmans, 1967.

| * p
* r
* u
Pomorske republike |
| --- |
|  | 
* Vojvodstvo Amalfi
* Republika Ancona
* Dubrovačka Republika
* Republika Genova
* Republika Pisa
* Republika Venecija

 |
Umjetnički prikaz poplave Sredozemlja preko gibraltarskog tjesnaca (A) i sicilijanskog tjesnaca (F) prije oko 5,3 milijuna godina
Umjetnički prikaz poplave Sredozemlja preko gibraltarskog tjesnaca
**Zanklijska poplava** je teorija prema kojoj se prije 5,33 milijuna godina odigrala velika poplava koja je ponovno napunila Sredozemno more. Ova poplava je prekinula mesinsku krizu saliniteta nastalu usred velikog isušivanja Sredozemnog mora - koje je do tada bilo odvojeno od Atlantika zbog zatvaranja gibraltarskog tjesnaca - čime je započelo geološko razdoblje Zanklij. Pojam se skovala Maria Bianca Cita 1972. tokom projekta bušenja dubokih mora kada je napisala znanstveni rad koji istražuje prijelaz između Mesina i Zanklija u Sredozemlju.

Prema ovoj teoriji, voda iz Atlanskog oceana je ponovno napunila kontinentalno more preko gibraltskog tjesnaca. Mediteranski bazen je time poplavljen u razdoblju koje je trajalo između nekoliko mjeseci do dvije godine (e.g. Roveri et al. 2008). 
Razine more u bazenu su možda rasle i po 10 metara dnevno (npr. Garcia-Castellanos et al. 2009).
Na temelju erozija sačuvanih do danas ispod sloja Pliocena, ovi autori procjenjuju da je voda tekla u tu regiju brzinom i do 108 m3/s, što je oko 1000 puta više od današnje Amazone. Studije ukazuju da je more iz Atlantika teklo na razmjerno postepen način, te da nije tvorilo iznenadan vodopad.

U popularnoj kulturi
--------------------

Nagrađena nagradom Hugo, priča Vrijeme, koju je napisao Randall Munroe kao dio webstripa xkcd, je smještena u hipotetsku budućnost u kojoj se ponavlja Zanklijska poplava. U priči, dvoje ljudi živi na isušenom mediteranskom bazenu primjeti iznenadan porast mora.

Julian May je napisao SF književni serijal *Saga of Pliocene Exile* kada nekoliko ljudi iz budućnosti putuje natrag u prošlost u vrijeme Pliocena te nailaze na ovu poplavu pošto se bazen opet puni.

Povezano
--------

* Teorija o potopu Crnog mora
* Paratetis

Eksterni linkovi
----------------

* 

* Medijski sadržaji Messinian salinity crisis na Wikicommonsu.
* Gill, Victoria (9.12. 2009). „Ancient Mediterranean flood mystery solved". BBC News.
* „Dramatic flood filled Mediterranean Sea". World News Australia/Agence France-Presse. 10.12. 2009. Arhivirano iz originala na datum 2013-07-09. Pristupljeno 2015-07-02.
Cinéorama
**Cinéorama** je bila rani sistem filmske projekcije sa svrhom da publici da iluziju da se nalazi na nekoj sasvim drugoj lokaciji. Patentirao ju je 1897. Raoul Grimoin-Sanson, a prvi put je javno prikazana na pariškoj Svjetskoj izložbi 1900. Kombinirala je panoramke slike sa novoizumljenim filmskim kamerama, te je koristila 10 filmskih sinkroniziranih projektora koji su projicirali filmske snimke na platna površine 10x9 m koja su publiku okruživala u krugu od 360 stepeni. Kao film je odabrana snimka leta balonom iznad Pariza; svrha je bila dati publici iluziju uzlijeće, nakon završetka filma se počeo projicirati unatrag kako bi se stvorila iluzija povratka na zemlju. Publika se nalazila u improviziranoj košari koja je mogla primati 200 gledatelja.

Grimoin-Sanson je na svom uređaju počeo raditi 1895. pri čemu je povremeno imao pomoć od drugih pronalazača i filmskih pionira kao što je Étienne-Jules Marey. Međutim, njegova predstava na Svjetskoj izložbi nije dugo potrajala. Nakon samo tri dana vlasti su je zabranile, obrazloživši je brigom za sigurnost publike. Povod je bila ogromna toplina koju su proizvodili projektori, a zbog kojih se jedan od radnika onesvijestio.

Cineorama se više nije prikazivala, ali je sličan sistem 1955. pod imenom Circle-Vision 360° uveden u Disneylandu.

Literatura
----------

* Kenneth MacGowan (Spring 1957). „The Wide Screen of Yesterday and Tomorrow". *The Quarterly of Film Radio and Television* **11** (3): 217–241. DOI:10.1525/fq.1957.11.3.04a00020.
* Bernard Comment (1999). *The Panorama*. London: Reaktion Books. str. 76. ISBN 1-86189-042-7.
* Laurent Mannoni. „Raoul Grimoin-Sanson". *Who's Who of Victorian Cinema*. Pristupljeno 2006-06-19.
* „The Panoramas of the Paris Exposition". *Scientific American Supplement* (1287): 20631. 1 September 1900.
**Sultanija Siti Mukrime** ili *Mukrime Hatun* (1435–1467) bila je žena osmanskog sultana Mehmeda II, a prava majka sultana Bajazita II i njegovog brata Mustafe i sestre Pertevnijal. Porodica Bila je kćerka Sulejman bega,šestog vladara Dulkadir države.Njen brak je bio savez između Osmanskog carstva i ove države.Rođena je je u Dulkadiru,kao princeza.Udala se za sultana Mehmeta II u dobi od četrnaest godina,15.decembra 1449 u Jedrenu.Njena tetka Emine hatun bila je kćerka Nasredin Muhamed bega,petog vladara Dulkadira,i žena sultana Murata,oca sultana Mehmeta II.Druga tetka je bila udata za ostarelog Mamluk sultana u Kairu.Unuka njenog oca,Ajše hatun bila je udata za sultana Bajazita II,kasnije maćeha ili po nekim izvorima majka Selima I.Sulejman beg je bio opisan kao debeo čovjek,ali kao i vješt konjanik i vlasnik veličanstvenih štala,znatne vojske hrabrih,odanih turskih muškaraca,i bio je basnoslovno bogat.Vizantijski hroničar je bio uvjeren,ne bez razloga,da je jedan od glavnih sultanovih motiva za ovaj brak bio da se dobije saveznik protiv neprijatelja. Brak Kada je Mehmet napunio sedamnaest,njegov otac je odlučio da treba da se oženi u političke svrhe.Sultanov izbor je pao na bogate i lijepe kćeri Sulejman bega.U zimu 1448.-1449.godine,Murat je pozvao Halil pašu i obavijestio ga o bračnim planovima za njegovog sina Mehmeta.Halil paša je svesrdno odobrio sultanov plan.Žena Hizir paše,guvernera Amasije je poslata u Elbistan da izabere mladu u skladu sa drevnim običajima.Njen izbor je pao na Siti hatun,najljepšu od svih kćeri.Poljubila joj je oči i stavila vjerenički prsten na ruku.Kasnije iste godine,u pratnji Saruk paše,sultanovog favorizavonog savjetnika u porodičnim stvarima, vratila se u Elbistan da odvede mladu u Bursu.Najugledniji plemići su pratili mladu djevojku preko planina do bivšeg Otomanskog kapitala Bursa , gdje su sudije i šeici iz vjerskih razloga došli da je upoznaju u svečanoj procesiji , a zatim nastavili dalje preko Dardanele. Svadba je održana ubrzo te se slavilo s velikom pompom za tri mjeseca. Održane su popularne svečanosti svih vrsta i takmičenja iz poezije. Mladoženja , koga nisu konsultovali za izbor mlade , vratio se sa njom u Manisa odmah nakon proslave. Navodno , cijeli aranžman nije bio po Mehmetovom ukusu. Smrt i ukop Mnogo vremena poslije, Sitti Hatun je otišla u Edirne , gdje je živjela usamljena i napuštena , do kraja aprila 1647. Njena nećakinja Ajša , u predanos Dugo nakon Mehmed je skinuo suda u Istanbul , Sitti Hatun ostala iza Edirne , gdje je živjela , usamljena i napustio , do kraja aprila 1647,kada je umrla. Njena nećakinja Ajša , u predanosti joj je završila džamiju koja nosi njeno ime i pored koje počiva pod otvorenim nebom u grobu sada potpuno zapuštenom. Dva napukla nadgrobna spomenika su uklonjena iz grmlja i premještena u gradski muzej. Prema drugim izvorima grob joj se nalazi u Muradiye Complex , Bursa .
**Pustinjski jež** (lat. *Paraechinus aethiopicus*) je vrsta sisavaca iz porodice *Erinaceidae*.

Rasprostranjenost
-----------------

Živi u državama kao što su: Alžir, Čad, Džibuti, Egipat, Eritreja, Irak, Izrael, Jordan, Kuvajt, Libija, Mali, Mauritanija, Maroko, Niger, Oman, Saudijska Arabija, Somalija, Sudan, Sirija, Tunis, Ujedinjeni Arapski Emirati, Zapadna Sahara, Jemen i eventualno Etiopija.

Anatomija i ponašanje
---------------------

Jedan je od manjih ježeva. Ima dužinu između 13 i 26 centimetara i teži između 300 i 440 grama. Bodlje na leđima mogu biti naborane. Ako se osjeća ugroženo, može koristiti mišiće koji zatežu kožu, kako bi se sklupčao. Pretvara se u loptu, čiji šiljci vire u svim smjerovima, što je odlična obrana.

Hrana
-----

Pustinjski ježevi prvenstveno jedu kukce i druge beskralježnjake, ali ponekad će pojesti jaja, male kralješnjake i biljke.

Razmnožavanje
-------------

Razmnožavanje počinje u ožujku, nakon što je završio zimski san. Ženka pustinjskog Ježa rađa do šest mladih u brlogu ili skrivenom gnijezdu, a nakon trudnoće koja traje oko 30 do 40 dana. Mladi su rođeni gluhi i slijepi te s bodljama koje se nalaze odmah ispod kože kako bi se spriječilo oštećenje ženke tijekom poroda. Bodlje se pojavljuju u roku od nekoliko sati, a oči se otvaraju nakon 20 dana. Mladi pustinjski ježevi odbijaju se od sise nakon 40 dana. Svake godine se rađa jedno leglo.

Prijetnje
---------

Pustinjski jež je česta vrsta s velikom populacijom i široko je rasprostranjena. Vjeruje se da je prilično otporan na promjene u staništu te da nisu ugroženi. Zasad nema većih prijetnja za tu vrstu iako ima naznaka da ih povećanje prometa u pustinji ugrožava.

Podvrste
--------

* *Paraechinus aethiopicus aethiopicus* Ehrenberg, 1832
* *Paraechinus aethiopicus albatus* Thomas, 1922
* *Paraechinus aethiopicus deserti* Loche, 1858
* *Paraechinus aethiopicus ludlowi* Thomas, 1919
* *Paraechinus aethiopicus pectoralis* Heuglin, 1861

Izvori za podvrste

Izvori
------

1. ↑  Mammal Speies of the World