recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Đorđe "Đoka" Marjanović** (Kučevo, 30. oktobar 1931 - Beograd, 15. maj 2021) je bio poznati jugoslavenski i srpski pjevač zabavne glazbe.

Biografija
----------

Đorđe Marjanović, TV emisija *Dugme za peti sprat*, 1963. (foto: Stevan Kragujević)
Đorđe Marjanović se muzikom počeo baviti kao student 1950-ih godina (studirao je farmaciju) Prvi veći uspjeh postigao je poslije televizijskog nastupa u kojem je otjevao tada vrlo popularnu stvar *Zvižduk u osam*.

Đorđe Marjanović je bio sudionik svih prvih festivala zabavne muzike u zemlji. Pobijedio je na prvom Opatijskom festivalu 1958. kad je u alternaciji s duetom Ivo Robić - Zdenka Vučković otpjevao pobjedničku pjesmu *Moja mala djevojčica* (Vandekar / Ruben). Uspjeh na Opatiji ponovio je 1960. Tad je podijelio nagradu s Markom Novoselom. U alternaciji su otpjevali pjesmu Marija Bogliunija i Arsena Dedića *Prodavač novina*.

Svjestan svojih ne baš velikih vokalnih mogućnosti, okrenuo se glumi i teatralnom nastupu na pozornici (padao je na koljena, plakao). To mu je donijelo grupu trajnih obožavatelja koji su ga bezrezervno podržavali i obožavali. Njegovi su obožavatelji napravili prave male demonstracije nakon festivala "Beogradsko proleće", kad je po njihovu mišljenju Marjanoviću nepravedno oduzeta prva nagrada. Svoje obožavatelje zvane *đokisti* vrlo je brižno podržavao i poticao.

Godine 1968. se za vrijeme za vrijeme putujućeg festivala Pjesma ljeta 1968. u Tučepima  posvađao s hrvatskim pjevačem Vice Vukovom, a što je dobilo etničke, odnosno političke konotacije u tadašnjoj jugoslavenskoj državi. Od tada je Đorđe Marjanović postao persona non grata za hrvatske medije i publiku.

Đorđe Marjanović je bio poznat po svojim čestim i dugotrajnim turnejama po Sovjetskom Savezu, gdje je stekao značajan krug obožavalaca.

Njegovi najveći hitovi, uz već spomenuti "Zvižduk u osam", bili su: "Devojko mala", "Romana", "Đavoli", "Dirlada", "Lazarela", "Milord "i "Natali" (posljednje dvije pjesme bile su prepjevi francuskih pjesama). Đorđe Marjanović je snimio puno ploča, manje-više za PGP RTB.

Za vrijeme koncertnog nastupa u Melbournu (Australija), gdje je nastupao kao gost Lepe Brene, 14. aprila 1990, dok je izvodio pjesmu *Mene nema ko da žali*, doživio je moždani udar. Nakon udara dugo se oporavljao, jedno vrijeme nije mogao ni govoriti. Nakon toga pojavljuje se u javnosti, ali više ne pjeva u živo.

Marjanović je umro 15. maja 2021. godine u osamdesetdevetoj godini života.

Izvori
------

1. ↑  Ko је ko u Srbiji 1991. Beograd 1991, str. 262
2. ↑  Nacional: Drama u obitelji Vukov[*mrtav link*]
3. ↑  „Preminuo Đorđe Marjanović". Danas. 15 maj 2021.

Vanjske poveznice
-----------------

* Službene stranice Arhivirano 2009-04-14 na Wayback Machine-u
**Akito Arima** (Osaka, 1930. – Tokyo, 2020.), svjetski poznati japanski fizičar.

Biografija
----------

Akito Arima je rođen 1930. u Osaki. Studirao je na Univerzitetu u Tokiju, gdje je doktorirao 1958. Godine 1956. postao je znanstveni suradnik na Institutu za nuklearne studije.

1960. postao predavač, a 1964. izvanredni profesor na Odsjeku za fiziku na Univerzitetu u Tokiju. Promaknut je u redovitog profesora 1975. Bio je predsjednik Univerziteta u Tokiju tijekom od 1989. do 1993. Godine 1993. preselio se na Univerzitet Hosei. Od 1993. je znanstveni savjetnik Ministarstva prosvjete, a od 1993. do 1998. predsjednik RIKEN-a.

Bio je gostujući profesor na Sveučilištu Rutgers u New Jerseyju (1967–1968) i profesor na Državnom sveučilištu New York (1971–1973). Godine 1974. sa Francescom Iachellom osnovao je model interakcijskog bozona.

Godine 1998. ušao je u parlament Japana kao član Doma vijećnika (参議院) za Liberalno-demokratsku stranku. Bio je ministar obrazovanja do 1999. za vrijeme vlade Keiza Obuchija. Nakon rekonstrukcije vlade 1999. obnašao je dužnost ravnatelja Muzeja znanosti. Od 2000. bio je predsjednik Japanske zaklade za znanost. Arima je od 2006. služio kao kancelar u Akademiju Musashi od Zaklade Nezu. Također je bio dopisni član Hrvatske akademije znanosti i umetnosti.

Među ostalom, bavio je se i poezijom i bio je jedan od vodećih svjetskih haiku-pjesnika.[*nedostaje referenca*] U Hrvatskoj mu je 2004. izdana zbirka haiku-poezije *"Einsteinovo stoljeće"*.

Umro je 7. decembra 2020. u dobi od 90 godina.

Izvor
-----

* *"Glas Slavonije"*, 1. IX. 2004, str. 27.
* David Swinbanks, *Akito Arima (1930–2020)* u: *Nature.* sv. 589, 2021, str. 513, doi:10.1038/d41586-021-00189-7.

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 30826816
* LCCN: n79149700
* ISNI: 0000 0001 1050 5000
* GND: 1023567709
* SUDOC: 155898450
* BIBSYS: 90157906
* MGP: 114514
* NDL: 00099085
* CiNii: DA00180106

 |
**Zvonimir Janko** (Bjelovar, 26. srpnja 1932. – Heidelberg, 12. travanj 2022) je hrvatski matematičar. Bavi se teorijom konačnih grupa. Njegovo ime je eponimza Jankove grupe, sporadične jednostavne grupe.

Osnovnu i srednju školu (gimnaziju) je pohađao u rodnom Bjelovaru. Studirao je na zagrebačkom sveučilištu, na PMF-u. Doktorirao je 1960. godine. 

Zaposlio se u Hercegovini na Širokom Brijegu gdje je predavao fiziku u srednjoj školi. Kasnije je bio profesorom na zagrebačkom sveučilištu, asistentom na sveučilištu u Bonnu, profesorom na sveučilištu u Heidelbergu, sveučilištu Monash i u australskom nacionalnom sveučilištu.

Konstruirao je grupu *J*1 1965. godine. U isto vrijeme je predvidio postojanje grupa *J*2 i *J*3. Godine 1976. je predložio postojanje grupe *J*4. Kasnije se pokazalo da postoje sve te tri grupe koje je Janko predvidio.

Professor emeritus je sveučilišta Karla Ruprechta u Heidelbergu. Dopisni je član Hrvatske akademije znanosti i umjetnosti, razreda za matematičke, fizičke i kemijske znanosti od 3. prosinca 1992. godine.

Izvori
------

* Biography
* HAZU

Vanjske poveznice
-----------------

* Mathematics Genealogy Project Zvonimir Janko
* Mathematisches Institut der Universität Heidelberg Zvonimir Janko
**Borisav Jović** je rođen 19. 10. 1928. u selu Nikšić (opština Batočina) u Srbiji. Studirao je na Ekonomskom fakultetu Univerziteta u Beogradu, diplomirao 1952. a doktorirao 1965. godine. Tokom karijere bio je na različitim visokim državnim funkcijama, uglavnom iz oblasti društveno-ekonomskog razvoja. Bio je ambasador SFRJ u Italiji u periodu od 1975. do 1979. Godine 1983. je izabran za potpredsednika Skupštine Srbije.

Dana 28. 3. 1989. izabran je za predstavnika Srbije u Predsedništvu SFRJ. Bio je potpredsednik Predsedništva SFRJ od 15. maja 1989. do 15. maja 1990. a potom predsednik Predsedništva SFRJ od 15. maja 1990. do 15. maja 1991. Bio je predsednik Socijalističke partije Srbije od 24. maja 1991. do 24. oktobra 1992, što je prethodno bio Slobodan Milošević koji je formalno otišao s te funkcije (ali je nezvanično zadržao presudni uticaj u njoj) jer po Ustavu nije mogao istovremeno da bude predsednik SPS-a i predsednik Srbije. Kada se Milošević zvanično vratio na čelo stranke, Borisav je postao potpredsednik SPS-a i ostao na toj funkciji do kraja novembra 1995.

Napisao je sedam knjiga, među kojima su i *Poslednji dani SFRJ* (1995) i *Knjiga o Miloševiću* (2001).

Umro je u Beogradu 13. septembra 2021.

| * p
* r
* u
Predsjednici FNRJ i SFR Jugoslavije |
| --- |
| Predsjednik Prezidijuma Narodne skupštine | 
* Ivan Ribar (1945. – 1953.)

 |
| Predsjednik Republike | 
* Josip Broz Tito (1953.-1980.)

 |
| Predsjednik Predsjedništva SFRJ (1980. – 1992.) | 
* Lazar Koliševski (1980.)
* Cvijetin Mijatović (1980.-1981.)
* Sergej Krajger (1981.-1982.)
* Petar Stambolić (1982.-1983.)
* Mika Špiljak (1983.-1984.)
* Veselin Đuranović (1984.-1985.)
* Radovan Vlajković (1985.-1986.)
* Sinan Hasani (1986.-1987.)
* Lazar Mojsov (1987.-1988.)
* Raif Dizdarević (1988.-1989.)
* Janez Drnovšek (1989.-1990.)
* Borisav Jović (1990.-1991.)
* Sejdo Bajramović (v.d.) (1991.)
* Stjepan Mesić (1991.)
* Branko Kostić (v.d.) (1991.-1992.)

 |
**Zlatko Rendulić** (Jastrebarsko, 29. septembar 1920 – Beograd, 24. april 2021) bio je jugoslovenski general, vojni pilot i vazduhoplovni inženjer.

Biografija
----------

Rendulić, student tehnike, pridružio se NOVJ u leto 1943, a član KPJ je postao u leto 1944. U ratu je bio pilot i politički komesar eskadrile.

Po završetku rata bio je načelnik Vazduhoplovno tehničkog instituta, načelnik uprave ratnog vaduhoplovstva u generalštabu JNA. Radio je kao inženjer i probni pilot.

Diplomirao je na sovjetskoj Vojno-vazduhoplovnoj inženjerskoj akademiji Žukovski, magistrirao je 1954. na univerzitetu Kornel i univerzitet Mičigen. Doktorirao je 1964. na Mašinskom fakultetu u Beogradu. Završio je pilotsku školu RAF-a. Kao redovni predavač radio je u Centru za strateške studije Generalštaba JNA. Član je Međunarodne vazduhoplovne akademije.

Objavljeni radovi
-----------------

* Vazduhoplovne doktrine, gledišta i tehnika (1974)
* Avioni domaće konstrukcije posle Drugog svetskog rata (1996)

Literatura
----------

* Vojna enciklopedija
**Božo Delić** (Split, 29. ožujka 1948. - Solin, 24. svibnja 2020.) bio je rimokatolički svećenik, pjesnik i kantautor, koji je služio kao župnik župe Kaštel Kambelovac u Splitsko-makarskoj nadbiskupiji.

Rodio se u tradicionalnoj katoličkoj obitelji, gdje je imao tri brata i sestru. Stariji brat po imenu Ante također je postao svečenik. Nakon osmogodišnje osnovne škole se prijavio 1962. godine u Nadbiskupijsko sjemenište u Splitu, ali je prvu godinu pohađao u sjeemništu u Zagrebu, gdje je maturirao. U jesen 1966. se prijavio na Centralno bogoslovno sjemenište u Splitu, gdje je pohađao filozofsko-teološki studij. Tijekom studija je služio vojni rok u tadašnjoj JNA. Đakonat je stekao 1972. godine u Splitu, a 29. lipnja 1972. ga je zaredio nadbiskup Frane Franić. 

Po završetku studija je bio župni vikar u župi Sv. Križa u Splitu devet godina, a potom sedam godina kao župnik. Imenovan je tajnikom nadbiskupijskog vijeća za pastoral obitelj. Godine 2004. ga je nadbiskup Marin Barišić imenovao župnikom u Kaštel Kambelovcu. Bio je popularan među vjernicima, te mu je Grad Kaštela dao nagradu za humanost i promicanje kršćanskih vrijednosti. Na mjestu župnika je ostao do smrti u prometnoj nesreći. 

Sahranjen je na splitkom groblju Lovrinac, 26. svibnja 2020. godine.

Vanjske veze
------------

* POSLJEDNJI ISPRAĆAJ: Na Lovrincu pokopan kaštelanski svećenik Božo Delić
**Mihajlo Arsovski** (9. VII. 1937) jedan je od pionira grafičkog dizajna u Hrvatskoj.

Životopis
---------

Školovan kao akademski slikar, najpoznatiji je po svom radu za Teatar ITD iz Zagreba šesdesetih godina 20. stoljeća. Za to kazalište Arsovski je oblikovao sve: od plakata, pozivnica, do unutrašnjeg oblikovanja, i to bi bio prvi primjer **total-dizajna** u Hrvatskoj.

Radeći prvenstveno plakate (opus od oko 200 komada samo za Teatar ITD), Arsovski razvija vlastiti vizuelni jezik, koji će ga učiniti glasnikom postmoderne i sasvim izdvojenom pojavom na hrvatskoj dizajnerskoj sceni. Koristeći prvenstveno tipografiju, kolaž, citat i fotomontažu kao temeljne elemente svoje oblikovne metodologije, Arsovski ostvaruje opus u kojem ključnu ulogu igraju osobni stav, kritička distanca i otpor prema konvencijama.

Osobito je poznat (i u svjetskim relacijama) njegov plakat za predstavu *Rosencrantz i Guildenstern su mrtvi* (1971) zbog svog **rebus**-rješenja.

Radio je i kao dizajner na nizu knjiga i grafičkih mapa, u kojima raskošnu ekspresivnu plakatnu tipografiju nadomješta strogim funkcionalnim rješenjima, koja predstavljaju jedan od najviših dometa hrvatskog dizajna na tom području. 
Njegovo oblikovanje časopisa poput Pop expressa (1969) anticipira budući grafički jezik časopisa za kulturu koji će se pojaviti tek devedesetih godina 20. stoljeća.

Okušao se i u radu na scenografiji i kostimografiji.

Nagrade
-------

* Nagrada za životno djelo Hrvatskog dizajnerskog društva (HDD)

Izložbe
-------

* brojne izložbe plakata u zemlji i inozemstvu
* (posljednja) Mihajlo Arsovski, *Izložba plakata*, Zagreb, Galerija SC (4-15. XI. 2008)
**Mirko Miočić**, (23. srpnja 1956. - 15. svibnja 2017.), Rtina kod Zadra bio je najpoznatiji hrvatski kvizoman.

Životopis
---------

Osnovnu i srednju školu završio je u Rijeci, te je 1978. završio studij prava, no nikad nije diplomirao. Godine 1991. vraća se u Rtinu gdje i danas živi.
Rođak je svjetskog prvaka po UFC-u u mješovitim borilačkim vještinama Stipe Miočića, s kojim se je prvi put uživo upoznao 2014. godine: Stipin djed i Mirkova mati prvi su rođaci.

### Kvizovi

Mirko je prvi puta nastupio 1972. godine u kvizu *Tri, dva, jedan... ali vrijedan*. 
1982. godine prijavljuje se na Kviskoteku, gdje pobjeđuje te osvaja 20.000 dinara. 1986. godine nastupa u nekoliko izlučnih emisija Kviskoteke, te u superfinalu 1986. osvaja treće mjesto Ispred njega su bili Radoslav Dodig i Robert Pauletić. Kasnije je uspješno sudjelovao u ostalim kvizovima i igrama asocijacije: 3,2,1, Diplomac, Izazov, Upitnik i Jackpot.

Često se morao kvalificirati u hrvatskoj inačici kviza "Tko želi biti milijunaš?" putem *Najbržeg prsta*. Kad je uspio, osvojio je 32.000 kuna (zadnji odgovor na Hrvatskoj verziji milijunaša iznosio je 1.000.000 kuna)
Tijekom prvih godina Milijunaša, više od 50 drugih natjecatelja ga je zvalo kao *joker zovi*. Ta suradnja mu je donijela nešto više od 100.000 kuna, dok je natjecateljima osigurao oko 470.000 eura. Radi toga (Mirko je bio jedan od najpozivanijih *jokera zovi*), uredništvo Hrvatske inačice milijunaša je izmijenilo pravila tako da se ista osoba mogla zvati najviše tri puta u sezoni.

Izvori
------

1. ↑  Bernard Paleka.
2. ↑  vecernji.ba: Preminuo novinar i arheolog Radoslav Dodig, vecernji.ba, objavljeno 17. lipnja 2016. pristupljeno 17. lipnja 2016.
3. ↑  Kviz *Milijunaš*.
**Vjekoslav Vojo Radoičić** (Požega, 10. studenoga 1930. – Rijeka, 15. srpnja 2017.), hrvatski slikar grafičar, ilustrator, scenograf, kipar

Životopis
---------

Živi i radi u Rijeci, Beču i Begovom Razdolju.
Vojo Radoičić održao je preko 180 samostalnih izložbi u Hrvatskoj i inozemstvu. Za potrebe televizijske i kazališne produkcije izradio je više od 40 scenografija. 
Poznat je njegov opus vezenih slika na dekorativnim krpama za kuhinjske zidove. o kojima je HTV snimio dokumentarni film (u dokumentarcu nazvane su "krposlikama").

Nagrade i priznanja
-------------------

Redovni član Hrvatskog društva likovnih umjetnika Rijeke i Zagreba i VBO-a (Verein Bildenden Kunstler Osterreichs, Wien – Schonbrun). 

Dobitnik je brojnih priznanja i nagrada, među ostalim, nagrade Ostende, Otkupne nagrade za fundus Gradskog muzeja, Godišnje nagrade Grada Rijeke, a odlikovan je i Redom Danice hrvatske s likom Marka Marulića za doprinos kulturi. Za ilustraciju dječje knjige dobio je nagradu Grigor Vitez i nagradu Ivana Brlić-Mažuranić.

Radoičić je bio hrvatski kandidat za prestižnu nagradu za ilustraciju Hans Christian Andersen, a dobitnik je i Nagrade Vladimir Nazor za životno djelo za 2005. godinu.

Galerija radova
---------------

* Skulptura Dobro more i slika na pročelju zgradeSkulptura Dobro more i slika na pročelju zgrade
* Skulptura Dobro moreSkulptura Dobro more
* Vapor RikaVapor Rika

Izvori
------

1. ↑   (pristupljeno 26. ožujka 2013.)
2. ↑  Knjižnica Grada ZagrebaVjekoslav Vojo Radoičić: Krpe iz kužine : (vezene slike)
3. ↑   Arhivirano 2016-03-10 na Wayback Machine-u 14. lipnja 2012. (preuzeto 26. ožujka 2013.)

**Napomena:** Ovaj tekst ili jedan njegov dio preuzet je s mrežnih stranica Grada Rijeke ili Moja Rijeka. Vidi Dopusnicu Grada Rijeke.
**Jan Peter Balkenende** (7. 5. 1956. -) je nizozemski demokršćanski političar, poznat po tome što je od 22. 7. 2002. do 14. 10. 2010. obavljao dužnost nizozemskog premijera.

Balkenende se nakon studija priključio demokršćanskoj stranci Kršćansko-demokratski apel (CDA), te 1998. godine prvi put bio izabran u nizozemski parlament. Postupno je napredovao u redovima stranke, te bio njen vodeći kandidat na izborima 2002. godine.

Nakon tih izbora je formirao kratkotrajnu koaliciju s Listom Pima Fortuyna, a nakon njenog kolapsa ostao na položaja formiravši koaliciju s liberalnom strankom VVD i progresivno-liberalnom strankom D66. 

30. 6. 2006. je podnio ostavku, nakon što je progresivno liberalna stranka D66, odlučila napustiti vladajuću koaliciju zbog afere s imigracijskim statusom Aayan Hirsi Ali.

20. 2. 2010. je Balkenendeov četvrti kabinet pao zbog nesuglasica oko rata u Afganistanu. Nakon što je VVD dobio većinu glasova na junskim izborima, Balkenende podnosi ostavku na mesto lidera CDA i time okončava svoj politički život. 14. 10. 2010. je formiran Rutteov kabinet, manjinska vlada sastavljena od VVD i CDA, s podrškom PVV u parlamentu.

Vanjske veze
------------

***Jan Peter Balkenende*** na Wikimedijinoj ostavi

* Minaz.nl - Službena stranica premijera

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 62149106265568492256
* LCCN: n90643403
* ISNI: 0000 0000 7867 3900
* GND: 124897401
* SUDOC: 157615510
* BIBSYS: 4105019

 |
**Nandor Glid** (Subotica, 12. 12. 1924 — Beograd, 31. 3. 1997) je bio jugoslovenski vajar.

Biografija
----------

Rođen je 12. decembra 1924. godine u Subotici, u jevrejskoj porodici. Tokom Drugog svetskog rata izgubio je gotovo sve članove svoje porodice u nemačkim logorima. Spasio se pridruživši se Narodnooslobodilačkom pokretu. Tokom rata je nekoliko puta bio ranjen.

Nakon završetka rata, 1945. godine upisao se u školu za primenjenu umetnost. Tokom školovanja dobio je prvu nagradu za portret „Student" na Jugoslovenskom nivou. Godine 1948. upisao je Akademiju primenjenih umetnosti u Beogradu, a 1950. osvojio prvu nagradu za skulpturu. Godine 1951. diplomirao je u klasi profesora Radeta Stankovića i Marina Studina.

Od kraja 1950-ih do kraja 1960-ih autor je spomenika u inostranstvu, a posle toga su njegova spomenička ostvarenja postavljana širom Jugoslavije. Bio je profesor Fakulteta primenjenih umetnosti i dizajna, a od 1985. do 1989. godine rektor Univerziteta umetnosti u Beogradu.

Godine 1997. nakon njegove smrti u Solunu je postavljeno njegovo delo „Menora u plamenu 2". Nandor Glid je bio darovit umetnik i za crtež i grafiku.

Stvaralaštvo
------------

Spomenik stradalima u Dahauu
Autor je mnogih spomenika, od kojih su neki:

* spomenik stradalim Jugoslovenima u logoru Mauthauzenu, Mauthauzen 1958.
* spomenik stradalima u logoru Dahau, Dahau 1968.
* spomenik „Sto za jednog", Kragujevac 1980.
* Spomenik borcima palim u borbi protiv fašizma 1941-1945, završen je 1953. godine i postavljen u Gradskom parku u Trebinju..

Vanjske veze
------------

***Nandor Glid*** na Wikimedijinoj ostavi

* Predstavljamo umetnika - Nandor Glid Arhivirano 2009-02-03 na Wayback Machine-u, pristupljeno 15. avgusta 2011.
* Preminuo vajar Nandor Glid, pristupljeno 15. avgusta 2011.
**Kvas** (ruski: *Кваc* = kvasac) je osvežavajuće bezalkoholno piće koje se pravi iz ječma, heljde, raži, bobičastog voća, meda i vode, koji fermentiraju uz pomoć kvasca.

Historija i karakteristike
--------------------------

Kvas je nastao na prostoru Rusije pre nekih hiljadu godina, gde se i danas proizvodi nekoliko vrsta ovog pića.
On je bio jedno od najpopularnijih pića u Ruskom Carstvu od 16 do 19. vijeka, naročito po selima. 
Od tada je izgubio velik dio svoje popularnosti, i danas se proizvodi u znatno manjim količinama.

U vrijeme kad je bio popularan, još se nije razvila industrija pića, pa se proizvodio po manjim pogonima, a ponajviše po seoskim domaćinstvima, pa mu je i kvalitet jako varirao.

Kvas je sličan pivu od raži pa ponekad ima i mali procent alkohola.
Metode pravljenja kvasa zavise o lokalnim običajima, ali im je najčešće baza raženi kruh fermentiran sladom. Metvica se često dodaje za aromu, a ponekad i voće (jabuka, malina).

U kvasu ima dosta minerala od željeza, kalcija, fosfora do visovrijednih vitamina B kompleksa.. U odnosu na 
voćne sokove i druga bezalkoholna pića, kvas ima znatno manje kalija, a natrij nešto više.

Kvas se može koristiti u dijetama kad se treba povećati unos vitamina B kompleksa. To se prije svega odnosi na pacijente koji se oporavljaju od 
neke bolesti ili operacije.

Od ohlađenog kvasa pripremala se **okroška**, tradicionalna hladna supa od krastavaca, kuhanih jaja, kobasicama i salama. 
Po slavenskim zemljama, kvas se koristi i kod pripreme boršča da ublaži slatkoću cikle.

U Srbiji se danas proizvode dva brenda: Ledeni i Ruski kvas.

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5  Jasna Vujičić. „*Kvas: nije pivo, ali gasi žeđ*" (srpski). Na dijeti. Pristupljeno 11.01.2024.
2. 1 2 3 4  „*Kvass, beverage*" (engleski). Encyclopædia Britannica. Pristupljeno 11.01.2024.

Vanjske veze
------------

***Kvas*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Kvas: nije pivo, ali gasi žeđ* ()
* *Kvass, beverage* (na portalu Encyclopædia Britannica ()
**Al-maghtas**, što na arapskom znači "krštenje" ili "uronjenje" je arheološko nalazište u Jordanu, na istočnom dijelu rijeke Jordan, sjeverno od Crnog mora, službeno poznato kao "Betanija iza Jordana" (Al-Maghtas). 

Lokalitet sadrži dva različita arheološka područja. Jedno je Tell el-Kharrar, poznato kao Jabal Mar Elias, za koje tradicija tvrdi da je mjesto odakle je sveti Ilija uznesen na nebo u 9. stoljeću p.n.e. Drugo je područje crkava Svetog Ivana Krstitelja. To je mjesto na kojem su arheolozi otkrili ruševine i temelje velike vizantijske crkve i manastira izgrađenih tokom vladavine cara Anastasija I (491.-518.). Na tom je mjestu danas crkva Ivana Krstitelja koja pripada Grčkoj pravoslavnoj crkvi.

Svjetska baština
----------------

"Betanija s onu stranu Jordana" je od ogromnog vjerskog značaja za većinu denominacija kršćanske vjere, koje su prihvatile ovo mjesto kao mjesto gdje je Isusa iz Nazareta krstio Ivan Krstitelj. U njemu se nalaze rimski i vizantijski ostaci, uključujući crkve i kapele, manastir, pećine koje su koristili isposnici| i bazeni u kojima su se slavila krštenja, što svjedoči o vjerskom karakteru mjesta. Mjesto je kršćansko hodočasničko mjesto.

Mjesto krštenja "Betanija iza Jordana" (Al-Maghtas)
Mjesto krštenja "Betanija iza Jordana" (Al-Maghtas) proglašeno je Svjetskom baštinom UNESCO-a na sjednici komiteta UNESCO-a 2015. godine.

Izvori
------

1. ↑  Vjera - Ovo je mjesto Isusova krštenjaHrvatska katolička vjera - Pristupljeno 14.1.2024
2. ↑  „Al-maghts". *UNESCO: Svjetska baština*. Pristupljeno 8. 1. 2024.
3. ↑  „Jordan, spomenici upisani na listu svjetske baštine". *UNESCO: Svjetska baština*. Pristupljeno 10. 1. 2024.
4. ↑  „Mjesto krštenja "Betanija iza Jordana" (Al-Maghtas)". *UNESCO: Svjetska baština*. Pristupljeno 8. 1. 2024.

***Al-Maghtas*** na Wikimedijinoj ostavi
Koordinate: 41° 20′ 48" SGŠ, 22° 31′ 52" IGD

**Ajranlija** (mak. *Ajranli*, tur. *Ayranlı*) je naselje u Republici Makedoniji, u jugoistočnom delu države. Ajranlija je naselje u okviru opštine Valandovo.

Prirodni uslovi
---------------

Ajranlija je smeštena u jugoistočnom delu Republike Makedonije. Od najbližeg grada, Valandova, naselje je udaljeno 5 kilometara severozapadno.

Naselje Ajranlija se nalazi u istorijskoj oblasti Bojmija. Naselje je položeno u južnoj podgorini planine Plavuš, na približno 320 metara nadmorske visine. Južno od naselja pruža se Đevđelijsko-Valandovsko polje, koje stvara reka Vardar.

Mesna klima je izmenjena kontinentalna sa značajnim uticajem Egeja (žarka leta).

Stanovništvo
------------

Ajranlija je prema poslednjem popisu iz 2002. godine bila bez stanovnika.

Većinsko stanovništvo u naselju bili su Turci (spontano se iselili u maticu posle Drugog svetskog rata), a pretežna veroispovest mesnog stanovništva islam.

Izvori
------

* Popis u Makedoniji 2002. - Knjiga 10.

Spoljašnje veze
---------------

* www.valandovo.gov.mk Zvanična stranica opštine Valandovo

  


| p • r • uNaseljena mesta opštine Valandovo |
| --- |
| **Valandovo** • 
Ajranlija • 
Arazlija • 
Bajrambos • 
Balinci • 
Baraklija • 
Bašalija • 
Bašibos • 
Brajkovci • 
Buluntulija • 
Vejselija • 
Gradec • 
Grčište • 
Dedeli • 
Đulelija • 
Josifovo • 
Kazandol • 
Kočulija • 
Marvinci • 
Pirava • 
Plavuš • 
Prsten • 
Rabrovo • 
Sobrija • 
Tatarlija • 
Terzelija • 
Udovo • 
Čalaklija • 
Čestevo |  |
**William Friese-Greene** (7. septembar 1855 – 5. maj 1921) (rođen kao **William Edward Green**) bio je britanski fotograf i pronalazač, najpoznatiji po svom pionirskom radu na razvoju filmske tehnologije, zbog čega ga se ponekad nazivalo i "ocem kinematografije". 

Svoj prvi fotografski studio je osnovao 1875. u gradu Bath odakle je proširio posao na nekoliko britanskih gradova. Nakon susreta sa Johnom Rudgeom, proizvođačem mjernih instrumenata koji je razvijao vlastitu *laternu magicu* je od 1885. počeo raditi na uređaju za projekciju pokretnih fotografskih slika. Svoju "kronofotografsku kameru" je uspio patentirati 1889. Međutim, primitivnost tehnologije kao i poslovni problemi su ga doveli do stečaja 1891. i prisilili da svoj patent proda. Poslije se bavio eksperimentima s filmom u boji, ali je pokušaj patentiranja vlastitog sistema doveo do dugotrajnih sudskih sporova. Umro je 1921. nakon što mu je pozlilo prilikom jednog predavanja. Rad na razvoju fotografije u boji je nastavio njegov sin Claude Friese-Greene.

Godine 1951. je o Friese-Greenovom životu snimljen biografski film pod naslovom *The Magic Box*, gdje je njegov lik tumačio Robert Donat.

Vanjske veze
------------

***William Friese-Greene*** na Wikimedijinoj ostavi

* Short film on YouTube about William Friese-Greene by his great grandson.
* William Friese-Greene na sajtu IMDb
* William Friese-Greene at the British Film Institute's Screen Online website
* Screenonline: Friese-Greene, William (1855–1921) Biography by Luke McKernan
* William Friese-Greene na Find a Grave
* William Friese-Greene: Beautiful Dreamer, Legendary Loser (TCM Movie Morlocks)[*mrtav link*]
Ovo je članak o srpskoj pjevačici.  Za istoimenu južnokorejsku pjevačicu, vidi Maya (južnokorejska pjevačica).  

**Maja Berović** (rođena 8. lipnja 1987.) je srpska pop pevačica rođena u Bosni i Hercegovini.

Biografija (2007. - 2016.)
--------------------------

Maya Berović rođena je 8. lipnja 1987. u mjestu Malešići kod Ilijaša, sjeveroistočno od Sarajeva. 
Svoj prvi album snimila je 2007. godine u suradnji s Grand produkcijom pod nazivom *Život uživo*, na kojem je bila pjesma *Džin i limunada* koja je doživjela veliki uspjeh i postala jedan od njenih najvećih hitova. Pjesme na albumu su napisali Marina Tucaković i Aleksandar Milić. Nakon prvog albuma, Maya se razilazi s Grand produkcijom i Sašom Popovićem, nakon čega prelazi u IN Music, a kasnije u City Records. 2008. izdaje svoj drugi album *Crno zlato*. 
2009. godine objavila je single "*Koliko te ludo volim ja*", nakon čega je nastupala po noćnim klubovima, praveći tako kratku medijsku pauzu. 
U izdavačkoj kući *BN Music* 2011. godine snima svoj album pod nazivom *Maya 2011.* s kojeg je veliki uspjeh postigla feministička pjesma *Djevojačko prezime*. U studenom 2012. izdaje album *Djevojka sa juga*. 2014. godine izdaje album *Opasne vode*.

Biografija (2016. - sadašnjost)
-------------------------------

Najveći zaokret u njenoj karijeri događa se 2016. godine kada je počela surađivati s Jalom Bratom i Bubom Corellijem, s kojima je iste godine snimila pjesmu *To me radi*. Pjesma je postala veliki hit na cijelom Balkanu, a na You Tube-u broji više od 60 milijuna pregleda. Ovom pjesmom Maya je stekla veliku popularnost, i po prvi put ušla u estradni *mainstream*. 
2017. godine u suradnji s Jalom Bratom i Bubom Corellijem, izdaje album *Viktorijina tajna* koji je doživio ogroman uspjeh te na You Tube-u broji više od 200 milijun pregleda. Maya ovim albumom iz folk pjevačice prerasta u balkansku pop zvijedu. Zbog velike popularnosti ovog albuma Maya s Jalom Bratom i Bubom Corellijem odlazi na američku turneju. 
2018. godine izdaje album *7* koji je nadmašio uspjeh prethodnoga, a na You Tube-u broji više od 220 milijuna pregleda. Ovim albumom lik i djelo Maye Berović, i njezina glazba, postali su svojevrsni *brand*. Zbog velikog uspjeha ovog albuma Maya je solistički koncert, održan u beogradskoj Štark areni 2. studenog 2018. rasprodala u samo mjesec dana. Također je održala i koncert u najvećoj novosadskoj sali  *Spens* 22. prosinca 2018. te u mnogim drugim balkanskim dvoranama.

Diskografija
------------

* Život uživo (2007)
* Crno zlato (2008)
* Maya 2011 (2011)
* Djevojka sa juga (2012)
* Opasne vode (2014)
* Viktorijna tajna (2017)
* 7 (2018)
* Intime (2020)

Vanjski linkovi
---------------

***Maja Berović*** na Wikimedijinoj ostavi

* Službena stranica
Za istoimenog fudbalera, vidite članak Dušan Jovanović (fudbaler).

**Dušan Jovanović** (1. listopada 1939. Beograd - 31. prosinca 2020. Ljubljana), slovenski redatelj, dramatičar i esejist.

Životopis
---------

Rođen u Beogradu, a s obitelji se 1951. preseljava u Ljubljanu, gdje diplomira engleski i francuski jezik i književnost na *Filozofskom fakultetu* i kazališnu režiju na *Akademiji za kazalište, film, radio i televiziju*. Prvo piše kazališnu kritiku, potom osniva *Študentsko aktualno gledališče* (ŠAG). Jedan je od osnivača *Gledališča Pupilije Ferkeverk* krajem šezdesetih i *Eksperimentalnega gledališča Glej* početkom sedamdesetih. Jovanovića i njegovu poluamatersku grupu *Pupilčiki* vodila je želja za otkrivanjem granica kazališta. Njihov rad je umjetnički odgovor na varljivu harmoniju društva i njenu službenu umjetnost. Grupa se kasnije raspala. Od 1978. do 1985. bio je umjetnički rukovodilac Slovenskog mladinskog gledališča. Godine 1989. postao je docent na Akademiji za kazalište, gdje predaje režiju. Autor je grotesknog romana *Don Žuan na psu ili Zdrav duh u zdravom telu* (1969.), da bi se potom okrenuo dramskom stvaranju. Napisao je više radio i TV drama i filmskih scenarija, te nekoliko kratkih priča. Dobitnik je najviših nagrada za dramski tekst i režiju u Sloveniji, na ex-YU prostoru ali i niz međunarodnih priznanja uključujući 10 Borštnikovih nagrada za režiju, Sterijinu nagradu, Gavellinu, Prešernovu, Nagradu Bojana Stupice... Režirao je više od stotinu predstava domaćih i stranih autora (Miroslav Krleža, Branislav Nušić, Eugene Ionesco, Samuel Beckett, William Shakespeare, Maksim Gorki, Anton Čehov, Moliere) Njegove drame izvođene su širom ondašnje zemlje i prevedene na desetak jezika.
Najpoznatiji je po predstavama *Oslobođenje Skoplja* i *Karamazovi*, u izvedbi kazališta KPGT koje su 1980-ih u Jugoslaviji unatoč zabranama bile iznimno popularne, a u inozemstvu nagrađivane.

Njegova supruga je ugledna glumica Milena Zupančič

Najpoznatija dramska djela
--------------------------

* **Predstave neće biti** (1961.),
* **Oslobođenje Skoplja** (1977.),
* **Balkanska trilogija** (1997.).

Vanjske veze
------------

* Dušan Jovanović na sajtu IMDb

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 30649774
* LCCN: n84026920
* ISNI: 0000 0001 1755 3064
* GND: 13058598X
* SUDOC: 075534444
* BNF: cb14501553s (podaci)
* BIBSYS: 90889923
* NKC: js20020805626
* CONOR.SI: 429411

 |
**Ivica Matić** (Vareš, 13. maj 1948 - Sarajevo, 28. oktobar 1976) bio je bosanskohercegovački i jugoslavenski filmski scenarist i režiser, najpoznatiji po svom jedinom dugometražnom igranom filmu *Žena s krajolikom*. Matić, koji je prije toga režirao preko tridesetak kratkih i dokumentarnih filmova, je za vrijeme njegove produkcije iznenada umro; njegovi prijatelji su od snimljenih materijala trinaest godina kasnije sastavili verziju koja je prikazana na Pulskom festivalu gdje je posthumno osvojio Specijalnu zlatnu arenu.

Biografija
----------

Rođen je 13. maja 1948. godine u selu Ivančevo, općina Vareš. Već kao srednjoškolac počinje se baviti filmom, a od 1968. započinje s profesionalnim radom na Televiziji Sarajevo kao snimatelj. Uporedo, ostvaruje se kao autor izuzetnih amaterskih ostvarenja. Godine 1976. godine diplomira na Odsjeku za kameru Akademije dramske umjetnosti Sveučilišta u Zagrebu. 
Snimio je jedan dugometražni film, Žena s krajolikom koji predstavlja jedno od značajnih umjetničkih ostvarenja bosanskohercegovačke kinematografije. Pored dugometražnog filma, snimio je više kratkih i dokumentarnih filmova. Za film Žena s krajolikom dobio je više međunarodnih nagrada.

Ivica Matić je iznenada umro u Sarajevu 3. oktobra 1976. u svojoj 28. godini.

Udruženje filmskih radnika Bosne i Hercegovine ponovo je uspostavilo 2003. godine priznanje Nagrada "Ivica Matić" koja se do 1992. dodjeljivla za doprinos bosanskohercegovačkom filmu. Nagrada "Ivica Matić" dodjeljuje se članu ili članovima Udruženja za istaknuto filmsko djelo u toj godini, te članu Udruženja za ukupan doprinos bosanskohercegovačkoj kinematografiji.

Vanjski linkovi
---------------

* Arhivirano 2021-12-15 na Wayback Machine-u
* Arhivirano 2022-09-28 na Wayback Machine-u
* 
* Ivica Matić na sajtu IMDb
**Mikołów** (njemački: *Nikolai*) je grad od 41,014 stanovnika na jugu Poljske u Šleskom vojvodstvu.

Geografske karakteristike
-------------------------

Mikołów leži udaljen svega dvanaestak km jugozapadno od centra Katowica, sa kojim je zapravo spojen. On je jedan od 29 gradova u Konurbaciji Katowice u kojoj živi 2 400 000 stanovnika.

Historija
---------

Krakovska ulica
Mikołów je prvi put dokumentiran 1222. kao utvrđeni grad, koji je sredinom 13. vijeka propao, tako da se ni danas nezna gdje se nalazio, a ni zašto je propao (Tatari, ratovi)...?

Od 14. vijeka je domena Kraljevine Češke, a od 16. vijeka Habsburgška.
Habsburgški car Svetog Rimskog Carstva i češki kralj Ferdinand I dodjelio mu je 1545. pravo da organizira sajam svakog utorka, i dva godišna u junu i oktobru.

Nakon šleskih ratova - 1742. podpao je pod Kraljevinu Prusku, pa je sve do 1918. bio njemački.

Od sredine 19. vijeka kad je do njega došla željeznička pruga počeo se razvijati kao industrijski centar otvaranjem prvih željezara i tvornice parnih generatora, 1862. otvorena je tvornica papira 1862. koja radi i danas.

Pobratimski gradovi
-------------------

Mikołów ima ugovore o partnerstvu sa slijedećim gradovima;

* Nizozemska Beuningen, Nizozemska
* Slovačka Ilava, Slovačka
* Češka Klimkovice Češka
* Francuska Sainte-Geneviève-des-Bois Francuska

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5 6  „*Poland: Major Cities*" (engleski). City population. Pristupljeno 25.03. 2021.
2. ↑  „Katowice Conurbation" (engleski). Case Study Poland. Pristupljeno 25.03. 2021.
3. 1 2 3  „Historia miasta" (engleski). Mikołów. Pristupljeno 25.03. 2021.
4. ↑  „Partner towns" (engleski). Mikołów. Pristupljeno 25.03. 2021.

Vanjske veze
------------

***Mikołów*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Mikołów* (službene stranice) ()
**Walter Lübcke** (22. august 1953 - 2. jun 2019) bio je njemački demokršćanski političar poznat po vatrenom zalaganju za prijem imigranata u Njemačku za vrijeme evropske migrantske krize, kao i po tome što je pao kao žrtva prvog politički motiviranog atentata u historiji ujedinjene Njemačke.

Lübcke je bio član CDU-a, a od 1999. do 2009. godine zastupnik u pokrajinskom parlamentu savezne države Hessen. Od 2009. se nalazio na čelu regije Kassel, gdje ga je zatekla kriza. Prilikom sastanka sa građanima povodom planova da se u regiji sagrade naselja za migrante, rekao je kako svatko tko se protivi dolasku migranata može slobodno napustiti Njemačku.  Zbog toga je postao jedna od najomraženijih ličnosti među njemačkim anti-imigrantskim krugovima i počeo primati prijetnje od strane sljedbenika radikalne desnice.

2. juna 2019. je pronađen mrtav na terasi svoje kuće sa ranom od metka u glavi. Nekoliko dana je kao osumnjičeni za ubistvo uhapšen 45-godišnjak povezan sa neonacističkom organizacijom Combat 18.

Vidi još
--------

* Pawel Adamowicz

Izvori
------

1. ↑  Walter Lübcke: Wer ist der Tatverdächtige Stephan E.?, Der Spiegel, 06/17/2019
**Vladimir Memon** (Celje, 11. mart 1953. – Ljubljana, 20. maj 1980.) bio je slovenski pjesnik.

Život
-----

Rođen je u Celju 1953. godine, sin profesora Cirila i medicinske sestre Marije Brečko. Nakon gimnazije u Kopru, diplomirao je na Filozofskom fakultetu u Ljubljani iz komparativne književnost i francuskog jezika. Nastavio je studije na Sveučilištu u Zagrebu te je između 1978. i 1979. magistrirao na Universidad Complutense u Madridu. Prvu zbirku pjesama sa naslovom *Granice* – na slovenskom *Meje* – je objavio 1979. godine. Umro je u svojoj 27. godini u Ljubljani. Njegovoj knjizi je posthumno dodijeljena nagrada Zlatna ptica. Također posmrtno je objavljena zbirka *Flamenko na bačvi baruta* (sl. *Flamenko na sodu smodnika*).

Pjesništvo
----------

Memon je se vrlo rano zainteresovao za pisanje i književnost. Prve njegove pjesme su tiskane na studentskim listovima i časopisima. U knjizi *Meje* pjesnik, blizak tako Unamunovoj filozofiji kako poetskom izražaju i razmišljanju Pounda, iskazuje neutješno egzistencijalno pitanje o samoći i udaljenosti pojedinca od svijeta.

Djela
-----

* *Meje* (Mladinska knjiga, 1979)
* *Flamenko na sodu smodnika* (Cankarjeva založba, 1983), posmrtno objavljena

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 38517059
* LCCN: n89608887
* ISNI: 0000 0000 3334 4513
* CONOR.SI: 720739

 |
**Mujo Ulćinaku** (alb. ; pravo ime **Mujo Čakuli**, alb. , 1896 — 1939) je bio albanski oficir u albanskoj kraljevskoj vojsci, koji je poznat po organizovanju otpora protiv Italijana za vreme Italijanske invazije na Albaniju 7. aprila 1939. godine. Nakon smrti dobio je orden Narodnog heroja Albanije.

Život
-----

Ulćinaku je rođen u Ulcinju (zbog toga su ga zvali i Ulćinaku) u današnjoj Crnoj Gori 1896. godine u porodici ribara i mornara. Još kao mladić bio je u Skadru i u Lješu u trgovačkoj floti. Posle se prijavio u albansku ratnu mornaricu gde je napredovao do čina mornaričkog vodnika. Svoju vojnu službu je poglavito proveo u mornaričkoj bazi u Draču. Ulćinaku je bio jedan od retkih oficira albanske kraljevske vojske koji su pružili otpor italijanskoj vojsci koja je napala Albaniju 7. aprila 1939. godine. U Draču je okupio 360 ljudi i sam je bio naoružan samo mitraljezom i postavio se u centar odbrambene linije. Poginuo je u Draču kada ga je pogodila granata ispaljena sa italijanskog ratnog broda. Njegovo telo nije nikada nađeno.

Nasleđe
-------

Nakon rata u čast Muje Ulćinakua je podignut spomenik ispred Dračke tvrđave. Njegovo ime nosi jedna škola u Draču, jedna ulica u Tirani, od 2005. godine neustavnom odlukom Skupštine opštine i jedna ulica u Ulcinju, umesto ulice Ivana Milutinovića, kao i jedna ulica u Prištini.. Godine 1979. snimljen je dokumentarni film *Lufton Mujo Ulqinaku* (sh. *Borba Muje Ulćinakua*) koja govori o njegovoj odbrani Drača.

Povezano
--------

* Narodni heroj Albanije
* Narodnooslobodilačka borba Albanije
* Balkanska kampanja
**Nedim Sejdinović** (Tuzla, 15. jun 1972) novosadski je novinar, književnik i esejista, bivši predsednik Nezavisnog društva novinara Vojvodine (NDNV) (2014-2019), glavni i odgovorni urednik informativnog portala Autonomija, osnivač i glavni urednik izdavačke kuće "Cenzura".

Biografija
----------

Nedim Sejdinović je rođen u Tuzli 15. juna 1972. godine. U Novom Sadu živi od 1992. godine. Saradnik brojnih novina u Srbiji i regionu. Od 2004. do 2012. godine je generalni sekretar Nezavisnog društva novinara Vojvodine (NDNV), a od 2012. godine do aprila 2016. nalazio se na mestu predsednika Izvršnog odbora ovog udruženja. Glavni i odgovorni urednik portala Autonomija od njegovog osnivanja, 2008. godine

Dela
----

Napisao je dve prozne i jednu knjigu političkih eseja:

* *Hodočašće viška*, proza (1998)
* *Zatvorski sindrom*, eseji (2012)
* *San svakog upaljača*, proza (2012

Eksterni linkovi
----------------

* Zvanična web stranica NDNV-a
* Informativni portal Autonomija.info
* Sajt izdavačkog preduzeća "Cenzura" Arhivirano 2016-01-28 na Wayback Machine-u
* Protiv ružnoće i grubosti sveta (Vreme, 5. april 2012) Arhivirano 2016-02-07 na Wayback Machine-u
* Nedim Sejdinović predsednik NDNV (RTV, 23. april 2016)

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 252217417
* GND: 1024340597
* SUDOC: 166806315

 |
Ulaz u beogradski zoološki vrt.
Rotschildova žirafa u zoološkom vrtu.
Spomenik Samiju, popularnom šimpanzi koji je 1980-ih živeo u zoološkom vrtu.
**Zoološki vrt grada Beograda** (kraće **Beo zoo vrt**, kolokvijalno **Vrt dobre nade**), zoološki vrt osnovan 1936. u Beogradu. Nastao je na inicijativu Vlade Ilića, industrijalca i tadašnjeg beogradskog gradonačelnika. Smešten je u centru grada u Kalemegdanskom parku, podno tvrđave Kalemegdan, na prostoru poznatu kao Mali Kalemegdan.

Zoološki vrt prostire se na površini od oko 7 hektara i u njem živi 2000 životinja, što predstavljaju više od 250 životinjskih vrsta. Zoo poseduje i divlje i domaće životinje. Današnji izgled zoološkog vrta čini 15-ak nastambi, nekoliko pojilišta i fontana, galerija drvenih skulptura, rad vajara Vuka Bojovića, i vrtić za prinove poznat kao »Bebi zoo-vrt«.

Među bivšim i sadašnjim stanovnicima zoološkog vrta ističu se Sami, prvi šimpanza u zoološkom vrtu, Gabi, ženka nemačkog ovčara, i Muja, najstariji živući američki aligator na svetu.

Direktori ZOO-a
---------------

1. Aleksandar Krstić
2. Miodrag Savković
3. Ante Tadić
4. Milorad Lazarević
5. Milorad Medenica
6. Radivoje Tričković
7. Vuk Bojović (1986. – 2010.)
8. Gvozden Radenković (od 2014.)

Eksterni linkovi
----------------

***Zoološki vrt grada Beograda*** na Wikimedijinoj ostavi

* Službeni website Zoološkog vrta grada Beograda
*Za ostala značenja, vidi Noć dugih noževa (razvrstavanje).*
**Noć dugih noževa** (njemački: ), poznata i kao **Operacija Kolibri**, a u Njemačkoj poznata i kao **Röhmov puč** (njemački: ) je naziv za čistku koju je od 30. juna do 2. jula 1934. režim kancelara Adolfa Hitlera proveo nad pripadnicima frakcije nacističkog pokreta okupljenog oko Ernsta Röhma, vođe nacističke paravojne formacije SA (Jurišnih odreda). Prilikom nje su pripadnici Hitlerove osobne tjelesne garde SS i tajne policije Gestapo likvidirali oko 85 osoba uključujući samog Röhma, a uhapšeno je oko hiljadu osoba. Razlog za čistku je bila Hitlerova bojazan da se SA pretvara u državu u državi, Röhmovo nastojanje da ukine redovnu vojsku i zamijeni je sa svojom paravojskom, te sklonost pripadnika SA često bezrazložnom uličnom nasilju; kao povod je Hitlerov režim kasnije naveo navodne Röhmove planove za puč. Noć dugih noževa, prilikom koje su osim pripadnika SA i likvidirani i drugi Hitlerovi politički protivnici i kritičari režima, je konsolidirala Hitlerovu vlast, stavivši ne njegovu stranu vojsku i povećavši popularnost kod srednje klase koja je zahtijevala red i zakon. S druge strane, spremnost njemačkog državnog aparata da pomogne i opravda masovno vansudsko pogubljenje stvorilo presedan koji će kasnije biti korišten u Kristalnoj noći i Holokaustu.

Eksterni linkovi
----------------

* The History Place – Triumph of Hitler – Night of the Long Knives
* German Culture – The Third Reich – Consolidation of Power
* The German Embassy in the United States – The Era of National Socialism Arhivirano 2015-11-20 na Wayback Machine-u
* The Holocaust Museum – The Third Reich
**Politički zatvorenik** je izraz koji u svom najširem smislu označava svaku osobu kojoj je državna vlast ograničila slobodu kretanja - smještanjem u zatvor, koncentracioni logor, pritvor ili kućni pritvor - iz političkih razloga. U svom tradicionalnom značenju se pod time podrazumijevaju osobe osuđene na zatvorske i druge kazne zbog tzv. političkih krivičnih djela kao što su veleizdaja, "subverzija", "kontrarevolucija" ili "ugrožavanje ustavnog poretka". Kolokvijalno značenje pojma označava osobe koje su zatvorene što su svojom djelatnošću predstavljale opoziciju, prijetnju ili smetnju nekoj totalitarnoj, autoritarnoj ili opresivnoj vlasti.

U potonjem smislu izraz "politički zatvorenik", pogotovo u drugoj polovici 20. vijeka, ima pozitivne konotacije, te se obično vezuje uz osobe koje uživaju reputaciju disidenta ili borca za slobodu te zbog toga uživa simpatije u međunarodnoj javnosti. Zbog tih razloga države i režimi koje zatvaraju ljude iz političkih razloga nikada ne koriste izraz "politički zatvorenik", dok, nasuprot tome, nije rijedak slučaj da mnoge zatvorene osobe iz propagandnih razloga sebe proglašavaju političkim zatvorenicima.

Djelomično u nastojanju da se izbjegnu političke zloupotrebe pojma, neke organizacije za zaštitu ljudskih prava, kao što je Amnesty International, su uvele širi pojam tzv. zatvorenika savjesti.

Najpoznatiji politički zatvorenici
----------------------------------

* Nelson Mandela
* Aung San Suu Kyi
* Antonio Gramsci

### Na području bivše Jugoslavije

* Josip Broz Tito
* Franjo Tuđman
* Marko Veselica
* Adem Demaći

Povezano
--------

* Montirani proces

Literatura
----------

***Politički zatvorenik*** na Wikimedijinoj ostavi

* Whitehorn, Laura. (2003). *Fighting to Get Them Out*. Social Justice, San Francisco; 2003. Vol. 30, Iss. 2; pg. 51.
* n.a. 1973. *Political Prisoners in South Vietnam*. London: Amnesty International Publications.
* Luz Arce. 2003. *The Inferno: A Story of Terror and Survival in Chile*. Madison, WI: The University of Wisconsin Press. ISBN 0-299-19554-6
* Stuart Christie. 2004. *Granny Made Me An Anarchist: General Franco, The Angry Brigade and Me*. London: Simon & Schuster. ISBN 0-7432-5918-1
* Christina Fink. 2001. *Living Silence: Burma Under Military Rule*. Bangkok: White Lotus Press and London: Zed Press. (See in particular Chapter 8: *Prison: 'Life University'* ). In Thailand ISBN 974-7534-68-1, elsewhere ISBN 1-85649-925-1 and ISBN 1-85649-926-X
* Marek M. Kaminski. 2004. *Games Prisoners Play*. Princeton University Press. ISBN 0-691-11721-7
* Ben Kiernan. 2002. *The Pol Pot Regime: Race, Power, and Genocide in Cambodia under the Khmer Rouge, 1975–1975*. Yale University Press. ISBN 0-300-09649-6
* Stephen M. Kohn. 1994. *American Political Prisoners*. Westport, CT: Praeger. ISBN 0-275-94415-8
* Barbara Olshansky. 2002. *Secret Trials and Executions: Military Tribunals and the Threat to Democracy*. New York: Seven Stories Press. ISBN 1-58322-537-4
**Dampierre** je bila porodična dinastija značajna u srednjem vijeku, čiji su članovi vladali kao flandrijski i namurski grofovi i markgrofovi.

Historija
---------

Porodica potječe iz mjesta Dampierre iz nekadašnje francuske regije Champagne-Ardenne u kom su od 11. vijeka vladali kao grofovi.

Prvi poznati član bio je *Gui Dampierre* vikont u Troyesu oko 1147.

Slavu je stekao i *Renard Dampierre* koji je u Četvrtom križarskom ratu zarobljen kod Latakije - 1203. i u zarobljeništvu u Alepu proveo 30 godina.

Porodica je ostavila najviše traga u Flandrijskoj grofoviji, kad se Willem II 1223. oženio sa Flandrijskom groficom Margaretom od Konstantinopola.

Kako je ona prije toga bila u braku sa Bouchardom od Avesnesa sa kojim je izrodila 3 djece, a u braku sa Willemom rodila 44, između polubraće izbio je dugotrajni sukob oko nasljednih prava na Flandrijsku i Hainautsku grofoviju.

Sukob sa Dinastijom Avesnes rješen je arbitražom odlukom francuskog kralja Louisa IX - 1246. da Hainautsku grofoviju dobije Bouchardov sin, a Flandrijsku Willemov sin Willem III.

Willem III nije dugo vladao jer je poginuo 1451. pa ga je nasljedio mlađi brat Guy od Dampierra koji je 1263. kupio titulu Namurskog grofa. Guyevi potomci iz prvog braka vladali su Flandrijskom grofovijom do 1384. a oni iz drugog Namurom do 1421.

I nakon tog su pojedini članovi te porodice imali značajne uloge po evropskim zemljama i orodili se sa drugim dinastijama. 
Tako je Henri du Val de Dampierre (1560.-1620.) bio austrijski general, a Auguste Marie Henri Picot de Dampierre (1756.-1793.), general Prve Francuske Republike.

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5 6  „*Huis van Avesnes*" (nizozemski). Ensie. Pristupljeno 12.11.2022.
2. ↑  „*Maison de Dampierre*" (francuski). Etienne Pattou. Pristupljeno 9.11.2022.
3. ↑   „*Lives on hold: the Dampierre family*" (engleski). Journal of Medieval History. Pristupljeno 11.11.2022.

Vanjske veze
------------

***Dampierre (dinastija)*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Maison de Dampierre* ()