recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Sebou** (berberski: *Asif en Sbu*, arapski: سبو) je četvrta po veličini rijeka u Maroku duga 450 km, koja se ulijeva u Atlanski ocean kod Kenitre.

Hidrografija
------------

Rijeka izvire pod imenom **Guigou** u Masivu Srednji Atlas, od tamo teče u smjeru sjevera prema Fesu, zatim skreće prema zapadu prema Mehdiji i ušću u Atlanski ocean. Šesnaestak km južnije leži luka Kenitra za prekooceanske brodove.
Sliv rijeke je vrlo plodni kraj u kom se uzgaja pšenica, riža, šećerna repa, agrumi, masline i grožđe. Sebou je važan za sjeverni Maroko, jer navodnjava obronke Atlasa i atlansku obalnu ravnicu Gharb.

Najveće pritoke Seboa su R'Dom na kom je kod Sidi Kacema podignuta termoelektrana i Behta na kojoj je kod Sidi Slimane podignuta brana **El Kansera** sa hidroelektranom akumulacionim jezerom.

Izvori
------

1. 1 2 3 4   „*Sebou River*" (engleski). Encyclopædia Britannica. Pristupljeno 17. 11. 2018.
2. ↑   „*Longest Rivers in Morocco*" (engleski). WorldAtlas. Pristupljeno 17. 11. 2018.

Vanjske veze
------------

***Sebou*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Sebou River* na portalu Encyclopædia Britannica (`en`)
**Stavak** (ili **Stavka**) je termin iz klasične muzike a odnosi se na formalno zaokružen i jedinstveni dio većeg instrumentalnog muzičkog dijela, kao što je sonata i simfonija. Pojednostavljeno - stavak u muzici je dio veće cjeline.

Karakteristika
--------------

Karakterizira ga jedinstveni tempo, formalna zaokruženost i odvojenost pauzom od ostalih stavaka.

Kompozitori su počeli pisati svoja djela u više stavaka u 17. vijeku, njihov broj, kao i njihov međuodnos (tonalitet, sličnost ili kontrastnost i tematski materijal) varirao je tokom historije, da bi se u 19. vijeku čestim izmjenama tempa i odsustvom pauze počele brisati jasne granice između stavaka.

I pored tog grupiranje u stavke ostao je važan princip formalne organizacije muzičkog djela.

Kompozitori klasicizma i romantizma najčešće su pisali četvorostavačna djela a muzičari 20. vijeka trostavačna.

Neuki gledaoci često griješe na koncertima i plješću između stavaka, umjesto na kraju.

Izvori
------

1. 1 2  „*Der Satz*" (engleski). Theorie-musik. Pristupljeno 12. 12. 2016.
2. 1 2 3 4  „*Stavak*" (hrvatski). Leksikografski zavod Miroslav Krleža. Pristupljeno 12. 12. 2016.

Vanjske veze
------------

* *Der Satz* (`de`)
**Boise Shoshoni** /ime dolazi po lokalitetu/ (Wihinasht, Wihinast, Wihinagūt, Western Snakes), jedna od šošonskih bandi, srodni vjerojatno Bruneau Šošonima, nastanjeni do ranoe druge polovice 19. stoljeća u dolini rijeke Boise, blizu Boise Cityja. 

Boise i Bruneau Šošoni zajedno čine jednu od 4 skupine Sjevernih Šošona sa kojima su 1867. smješteni na novootvoreni rezervat Fort Hall u Idahu. Dolaskom ostalih šošonskih skupina svi skupa postat će postat poznati pod kolektivnim imenom Northern Shoshoni. Dolinu rijeke Boise otkrili su tek 1811. Donald Mackenzie i Wilson Price Hunt, a njihovo logor tada se nalazilo na Table Rocku, u okolici kojeg je pasao veliki broj konja. Vođa skupine bio je je tada pogalvica Peiem ili Big Jim, a sredinom istog stoljeća naslijedio ga je njegov sin Captain Jim.

Boise Šošoni bili su jahaće pleme, lovci na bizone, a uz ribolov na rijeci bavili su se i kopanjem korijenja camas, biljke nalik luku, koja je imala velik značaj u prehrani. 

Hodge ove Indijance naziva Eihinasht i kaže da žive sjeverno od rijeke Snake i u blizini Boise Cityja, te da im je populacija 1865 iznosila 1,000.

Ostali nazivi: Wehinnas, Wihinast, Western Snakes, Winnas-ti, Win-nes-tes, Western Shoshoni, Boisé Shoshonees.

Izvori
------

1. ↑  Hodge

Vanjske poveznice
-----------------

* Boise Shoshoni Peoples
Grb Zlatonosovića
**Zlatonosovići** su srednjovjekovna bosanska vlastelinska porodica sa područja Usore. Pripadaju Tihoradićima, poznatom usorskom vlastelinskom rodu.

Prvi poznati Zlatonosovići su dvojica braće, Vlađ i Stjepan, koji su učestvovali u bitki na Kosovu 1389. i bili zarobljeni od Osmanlija. Kasnije, 1403. tražili su Zlatonosovići preko Dubrovčana da pokušaju isposlovati oslobođenje njihovih srodnika kod Osmanlija.

Najpoznatiji predstavnici su braća, vojvoda Vukmir (-1424) i vojvoda Vukašin Zlatonosović (-1430). 

Vukmir Zlatonosović spominje se kao svjedok i vojvoda od Usore 1400. godine, a kao vojvoda 1404, 1420. I 1421. U povelji iz 1404. se zna da mu je otac Juraj, a Vukmir je naveden ka Jurjevič. Zlatonosović je nadimak njegovog oca. Jedini usorski vlastelin imena Juraj, koji bi mogao biti Vukmirov i Vukašinov otac je Juraj Tihčinović. Po tome se zaključuje da Zlatonosovići pripadaju – Tihoradićima.

Vukašin Zlatonosović je u vojvodskoj časti naslijedio mlađeg brata Vukmira. U povelji iz 1399. nosio je titulu kneza. Spominje se u sačuvanoj povelji iz 1426. godine. Umro je 1430. godine.

Na strani kralja Ostoje i vojvode Sandalja Hranića, Zlatonosovići su učestvovali kao zavjerenici u ubistvu kneza Pavla Radinovića 1415 na Parenoj poljani kod Sutjeske. Prema planu zavjerenika Zlatonosovići su trebali dobiti Olovo, međutim do raspodjele posjeda ubijenog kneza Pavla Radinovića nije došlo. 

Njihov posjed graničio je sa srpskom despotovinom iz XV stoljeća. Stradali su zbog učinjene nevjere bosanskom kralju Tvrtku II Kotromaniću, 1430. U srodstvu su sa Divošem Tihoradićem, usorskim vlastelinom iz 14. vijeka.

Literatura
----------

* Pavao Anđelić, Svjetlost, Sarajevo, 1982 – STUDIJE O TERITORIJALNOPOLITIČKOJ ORGANIZACIJI SREDNJOVJEKOVNE BOSNE
* Srđan Rudić, О жени војводе Вукмира Златоносовића, у: Историјски часопис 55, Београд 2007, 113-117.
**Stanko Škerlj** (Novo Mesto, Slovenija, 7. februar 1893 — 21. jul 1975, Ljubljana, Slovenija) lingvist, romanist i italijanist. Docent i vanredni profesor Univerziteta u Beogradu, prvi nastavnik italijanistike Univerziteta u Beogradu.

Život
-----

Romanistiku i germanistiku studirao u Beču (1911—1916) i Firenci (1913—1914). Doktorirao u Beču 1916. Od 1917. do 1930. radi kao suplent i profesor u Ženskoj realnoj gimnaziji u Ljubljani. Profesorski ispit iz italijanskog položio 1918. u Beču, a iz nemačkog 1919. u Zagrebu. Naučno se usavršava u romanskoj filologiji od 1922. do 1924. u Parizu (Sorbonne, Collège de France, École pratique des Hautes Études), gde boravak okončava 1926. doktoratom. Godine 1930. postaje docent Univerziteta u Beogradu, gde od 1934. do 1946. radi kao vanredni profesor za italijanski jezik i književnost. U Ljubljani postaje 1946. redovni profesor romanske filologije, gde ostaje do umirovljenja 1960. Bio je dekan Filozofskog fakulteta u Ljubljani (1947—1948).
Za redovnog člana Slovenačke akademije nauka i umetnosti primljen je 1969. Italija mu je 1970. uručila orden za zasluge »Grand’Ufficiale«.

Rad
---

Škerlj se poglavito bavio sintaksom romanskih jezika, ponajviše italijanskom. U Parizu je 1926. doktorirao s temom „Sintaksa participa prezenta i gerundija u staroitalijanskom" (*Syntaxe du participe présent et du gérondif en vieil italien*). Objavljivao je u mnogim vrhunskim naučnim časopisima svojega doba (L’Italia dialettale, Linguistica, Ricerche slavistiche, Cahiers Ferdinand de Saussure i dr.), sudelovao u glavnim naučnim sastancima i bio visoko cenjen. Bavio se i kulturnim odnosima Južnih Slovena i Italijana, pa u tom kontekstu i slavistikom. Pisao je o Čeliniju, Goldoniju, Da Vinčiju, Leopardiju, Makijaveliju, Petrarki, recepciji italijanske kulture u Slovenaca itd.
Sarađivao u Letopisu Matice srpske, Stranom pregledu, Prilozima za književnost, jezik, istoriju i folklor, Belićevom zborniku itd.
Bio je mentor drugom poznatom slovenačkom romanisti Mitji Skubicu, koji je pod vodstvom prof. Škerlja 1965. izradio doktorsku disertaciju „Prilozi za poznavanje preterita u italijanskom" (*Prispevki k poznavanju zgodovine preterita v italijanščini*).
Zajedno s Milanom Grošeljom osnovao je 1955. ugledni lingvistički časopis Univerziteta u Ljubljani *Linguistica*. Uredništvo toga časopisa posvetilo mu je posebno dvoknjižno izdanje u godini smrti (*Linguistica. In memoriam Stanko Škerlj oblata*, 1975).

Bibliografija
-------------

**Monografije**

* *Syntaxe du participe présent et du gérondif en vieil italien : avec une introduction sur l'emploi du participe présent et de l'ablatif du gérondif en latin*, Pariz, 1926.
* *Italijanski u 100 lekcija*, Jugoistok, Beograd 1941. (preko sedam izdanja, od kojih tri za vreme rata; od 4. izdanja 1959. Prosveta, Beograd.)
* *Slovenačko—srpskohrvatski rečnik*, (sa Radomirom Aleksićem i Vidom Latković), Prosveta—Delo, Beograd—Ljubljana, 1975. (2. dopunjeno izd.; 1. izdanje: Prosveta — Državna založba Slovenije, Beograd—Ljubljana, 1964.)

**Prevodi**

* Benvenuto Cellini, *Življenje: odlomki iz prve knjige*, Merkur, Ljubljana 1938.

Izvori
------

1. ↑  ,
**College de France** je državna naučna institucija i centar za obrazovanje odraslih u Parizu.
Smješten je u Latinskom kvartu, nedaleko od Sorbonne, na raskršću ulica Saint-Jacques i Écoles.

Historija i karakteristike
--------------------------

Koledž je 1530. osnovao kralj François I pod imenom *Collegium Trilinguae* (studij tri jezika).

Osnovan je kao protuteža Sorbonne jer je omogućavao tadašnjim studentima da nauče hebrejski, starogrčki (prvi nastavnik je bio izbjegli Grk Janus Lascaris) i matematiku. Nakon tog se zvao *Collège National*, pa *Collège Impérial*, dok konačno 1870. nije dobio današnje ime Collège de France.

Danas je poznat po svojoj neformalnosti, jer svoje predavače i profesore bira iz redova onih koji su se istakli u nekim disciplinama, bez obzira na to dali imaju neko formalno akademsko obrazovanje. U skladu s tim nema ni stalne profesore, katedre i kolegije, već ih mjenja u skladu s trendovima.

College de France ne dodjeljuje nikakve diplome niti akademske stupnjeve, ali isto tako se kod upisa od kandidata ne zahtjeva nikakva matura niti plaćanje školarine.

Na College de France predavali su među ostalima; Jules Michelet, Ernest Renan, Henri Bergson, Paul Valéry i Claude Lévi-Strauss.

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5  „*Collège de France*" (engleski). Encyclopædia Britannica. Pristupljeno 27. 3. 2015.

Vanjske veze
------------

***Collège de France*** na Wikimedijinoj ostavi

* Službene stranice Londonskog univerziteta (`fr`)
* *Collège de France* na portalu Encyclopædia Britannica (`en`)

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 146442710
* LCCN: n79110131
* ISNI: 0000 0001 2179 2236
* GND: 36341-8
* SUDOC: 026370921
* BNF: cb11863147k (podaci)
* BIBSYS: 90085989
* ULAN: 500310109
* NLA: 36523108
* NKC: kn20050512059
* CiNii: DA0192871X

 |
*Za ostale upotrebe, v. Vsevolod Mstislavič.*
Sv. Gavriil od Pskova sa Pskovom sabornom crkvom u ruci.
**Vsevolod Mstislavič** (ruski: ; o. 1100 - februar 1138) bio je kijevsko-ruski princ i vladar iz dinastije Rjurikoviča koji je vladao kao knez Novgoroda od 1117. do 1136. godine, Perejaslavlja 1132. godine, te Pskova od 1137. do smrti. Rodio se kao najstariji sin Mstislava Velikog i švedske princeze Christine Ingesdotter; Novgorodom je počeo vladati nakon što mu je otac preuzeo titulu velikog kneza Kijeva. Istakao se gradnjom crkvama i time što je odobrio povelju Ivanske stotine, prvog trgovačkog ceha. Usprkos tome, nakon što je 1132. napustio Novgorod kako bi preuzeo vlast u Perejaslavlju, građani su to shvatili kao izdaju, te su ga odbili primiti natrag kao svog vladara. Godine 1136. je došlo do nove pobune nakon koje je protjeran u Pskov gdje je i umro. Taj se događaj smatra početkom postojanja Novgorodske Republike, iako će Novgorod nastaviti povremeno birati ruske plemiće i kneževe kao svoje poglavare. Imao je dvoje djece - sina Ivana (koji je umro mlad) i kćer Vjačeslavu, koja se poslije udala za poljskog kneza Boleslava IV Kovrčavog. Kasnije je proglašen svecem pod imenom sv. Gavril.

|  |
| --- |
| Vsevolod Mstislavič**Rjurikoviči****Rođen/a:** ± 1103  **Umro/la:** februar 1138 |
| Kraljevske titule |
| Prethodi:**Mstislav Vladimirovič (2. put)** | **knez Novgoroda**1117–1132 | Slijedi:**Svjatopolk Mstislavič** |
| Prethodi:**Jaropolk Vladimirovič** | **knez Perejaslavlja**1132 | Slijedi:**Izjaslav Mstislavič** |
| Prethodi:**Vjačeslav Vladimirovič** | **knez Turova**1132 |
| Prethodi:**nepoznato** | **knez Pskova**1137–1138 | **Uspražnjen/na** |
| Pretendirane titule |
| Prethodi:**Mstislav Vladimirovič** | **veliki knez Kijeva**1125–1138 | Slijedi:**Izjaslav Mstislavič** |

Vanjske veze
------------

* Chronology of Novgorod's Political History by the University of Washington
Za američku izdavačku kuću, v. Springer Publishing.

**Springer Science+Business Media** (ili samo **Springer**) je međunarodni akademski nakladnik iz Njemačke koji izdaje knjige, e-knjige i naučne časopise, te uređuje niz naučnih baza podataka (SpringerLink, Springer Protocols i SpringerImages). Glavna područja na koja se Springer fokusira su nauka, tehnologija, medicina, ekonomija, transport i arhitektura. Historija kompanije započinje pod imenom *Springer-Verlag* 1842. u Berlinu, na čelu s Juliusom Springerom i njegovim sinom Ferdinandom. Kroz narednih 30 godina, Springer je od malene kompanije s četiri radnika postao drugim najvećim akademskim nakladnikom u Njemačkoj. Godine 1964. kompanija širi posao na međunarodnoj razini i otvara urede u New Yorku, a potom i u Tokiju, Parizu, Milanu, Hong Kongu i Delhiju. Godine 1999. kompaniju kupuje medijska korporacija Bertelsmann i od tada nosi naziv *BertelsmannSpringer*. Četiri godine kasnije britanske investicijske grupe Cinven i Candover preuzimaju BertelsmannSpringer od Bertelsmanna i 2004. spajaju ga s nizozemskom izdavačkom kućom *Kluwer Academic Publishers* kupljenom od Wolters Kluwera, čime nastaje *Springer Science+Business Media*. Većinski vlasnici Springera su britanski BC Partners, švedski EQT Partners i singapurski GIC, a glavni uredi nalaze mu se u Berlinu, Heidelbergu, Dordrechtu i New Yorku. Do ranih 2010-ih kompanija je izdala oko 200.000 knjiga i 2900 naučnih časopisa. Godine 2015. Springer je ugovorio udruživanje s GvH-ovim izdavačkim kućama Nature (NPG), Palgrave Macmillan i Macmillan Education, stvorivši u oktobru iste godine Springer Nature, novu izdavačku kompaniju i najvećeg svjetskog akademskog nakladnika.

Vanjske veze
------------

* (`en`) Službene stranice Springera
* (`en`) Službene stranice Springer Naturea
* (`en`) Mary H. Munroe (2004). „Springer Timeline". *The Academic Publishing Industry: A Story of Merger and Acquisition*. Northern Illinois University. Arhivirano iz originala na datum 2014-10-20. Pristupljeno 2015-11-02.
**St. James’s Park** (prevedeno *Park sv. Jakova*) je ime jednog od kraljevskih parkova u londonskom Westminsteru.

Premda mali, ima svega 23 hektara, po mnogima je to naljepši londonski park, okružen sa svih strana znamenitostima, od Palače St. James, Horse Guards Parade, Buckinghamske palače do Westminsterske palače.

Historija
---------

St. James je najstariji londonski kraljevski park, podigao ga je kralj Henry VIII 1536. istovremeno kad i Palaču St. James na zemljištu gdje se za srednjeg vijeka nalazila istoimena bolnica za gubavce. Zbog tog je proveo drenažu tla i naselio ga jelenima, a podigao je i groblje (danas se na tom mjesto nalazi Green Park).

Zatim je većina stabala posječena a njegov nasljednik James Stuart je uredio neke manje vrtove, među njima i mali zoološki vrt i avijarij (ptičarnik). Nakon njega njegov sin Charles II angažirao pejzažnog arhitekta André Le Notra, koji je uredio parkove Versajskog dvorca, da ga uredi, pa je sredinom 17. vijeka otvoren za javnost.

Kad je Charles II umro 1685. park je zapušten, i uskoro je postao omiljeno okupljalište prostitutki. Nakon tog je 1827. angažiran arhitekt John Nash da ga sredi, i odatad je takav do danas.

Kao park ima i jezero sa nevelikim Pačjim otokom poznat je po brojnim pticama, od plamenaca, pelikana, galebova, gusaka do pataka.

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5  „*St. James’s Park*" (engleski). London Drum. Pristupljeno 7. 2. 2017.

Vanjske veze
------------

***St. James’s Park*** na Wikimedijinoj ostavi

* *St. James’s Park* (`en`)
* *St. James’s Park* na portalu The Royal Parks (`en`)

| * p
* r
* u
Kraljevski parkovi Londona |
| --- |
| Bushy • Green • Greenwich • Hyde • Kensington • Regent • Richmond • St. James |
Za drevni grad, v. Sippar.
Plazevi na planini Vlasulja (Bosna i Hercegovina)
**Sipar** je geomorfološki oblik koluvijalnog procesa, koji najčešće nastaje na strmim padinama i odsecima. Kao morfološki elementi razlikuju se **točilo**, **telo sipara** i **plaz**.

**Točilo** je udubljenje, žleb niz koji se materijal osipa niz padinu. Taj žleb je redovno predisponiran razlomnom strukturom, pukotinom ili rasedom. Niz takvo, tektonski formirano, udubljenje kotrljaju se i osipaju uglasti odlomci stena. Materijal se „toči" pa otuda i naziv točilo. Točilo predstavlja erozioni oblik, iako je tektonski predisponirano i njegov nastanak se ne može striktno vezati za koluvijalnu eroziju. Materijal transportovan niz točilo akumulira se u podnožju padine u vidu konusa, koji se naziva **telo sipara**.

Kada je osipanje intenzivno i točila su raspoređena blizu jedna drugima, tela sipara se spajaju u podnožju padine. Spojena tela sipara nazivaju se **plaz**. Materijal u telima sipara i plazevima je rastresit, nevezan, oštrih ivica i uglast, neklasifikovan po krupnoći. Vezivanjem tog materijala nastaju padinske breče.

Literatura
----------

* Anđelić M. 1990. *Geomorfologija*. Beograd: Vojnogeografski institut
* Marković M. Pavlović R. Čupković T. 2003. *Geomorfologija*. Beograd: Zavod za udžbenike i nastavna sredtsva
* Pešić L. 2001. *Opšta geologija - Egzodinamika*. Beograd: Rudarsko - geološki fakultet Univerziteta u Beogradu

| * p
* r
* u
Oblici reljefa |
| --- |
| **Padinski procesi** | 
Deluvijalno-proluvijalni zastor **•** Jaruga **•** Rđave zemlje **•** Zemljane piramide  **•** Plavinska lepeza **•** Klizište **•** Sipar |
| **Fluvijalni proces** | 
Rečna dolina **•** Vodopad **•** Erozioni lonci |
| **Kraški proces** | 
Škrapa **•** Vrtača **•** Uvala **•** Kraško polje **•** Jama **•** Pećina |
| **Pojave i oblici kraškog procesa sa hidrogeološkom funkcijom** | 
Ponor **•** Kraško vrelo **•** Vrulja **•** Estavela **•** Potajnica |
| **Glacijalni proces** | 
 Cirk **•** Valov **•** Ledničko rame **•** Mutonirane stene **•** Areta **•** Nunatak **•** Morena **•** Ozari **•** Eskeri **•** Kamovi |
| **Marinski proces** | 
 Talasna potkapina **•** Klif **•** Školje i plitvaci **•** Podvodna terasa **•** Žalo **•** Sprud **•** Laguna **•** Prevlaka |
| **Ostali oblici** | 
Brežuljak **•** Breg **•** Brdo **•** Visija **•** Planina **•** Visoravan **•** Ravnica **•** Nizija **•** Kotlina |
**Slavko Pintarić** (1956.) je hrvatski pop i rock glazbenik, bubnjar. Pored glazbene karijere, ostvario je i televizijske uloge u više epizoda zabavne emisije Nad lipom 35, 2007. godine. Gostovao je u emisiji Studio 45. Izvodi Pjesmu crnog štakora u crtanom filmu Čudnovate zgode šegrta Hlapića iz 1997. godine.

Sa Srebrnim krilima svirao je od 1981. godine sve do prve velike stanke 2000. godine.

Godine 2002. Jurica Pađen zajedno s Rajkom Dujmićem (Novi Fosili),Vladom Kalemberom (Srebrna Krila), Alenom Islamovićem (Divlje Jagode, Bijelo Dugme) i Slavkom Pintarićem (Srebrna Krila) osnovao je supergrupu 4 Asa, s kojom je svirao nekoliko godina.

Pintarić je svirao s Aerodromom na albumu Rock @ Roll. Producenti albuma su Pađen, Šojat i Dragutin Smokrović, a snimili su ga 2007.Pađen, Šojat i Slavko Pintarić na bubnjevima, dok se kao gosti na albumu pojavljuju Zlatan Došlić i Zdravko Tabain (Cubismo) na bubnjevima u skladbi "Sretna vremena".

Sastav Srebrnih krila se ponovno okupio 1. srpnja 2012. godine na zagrebačkom Bundeku (pjevač Vlado Kalember, gitarist Da­­vor Jelavić Dado i bubnjar Sla­vko Pintarić Pišta) i najavili povratak na scenu. Nakon Bundeka, na povratničkoj turneji ugovorili su još desetak koncerata u Sloveniji, pa po Hrvatskoj i široj regiji. [2] Za kraj kolovoza 2012. najavili su novi povratnički studijski album pod nazivom *Srebrna krila 2012*.

Izvori
------

1. ↑  Srebrna krila ponovno praše glazbenom scenom Gloria Autor: Gloria: Srebrna krila ponovno praše glazbenom scenom, 24. svibnja 2012. (pristupljeno 21. kolovoza 2015.
2. ↑  IMDB – Slavko Pintarić
3. ↑  IMDB – Cudnovate zgode segrta Hlapica (1997) – Soundtracks
**Sigurd Hlodvisson** (cca. 960–23. april 1014), poznat i po nadimku **Sigurd Snažni** bio je nordijski earl od Orkneya od 991. do smrti.

Glavni izvor podataka o njegovom životu je *Orkneyinga Saga*, tekst napisan dva vijeka poslije njegove smrti. Prema njemu, otac mu je bio Hlodvir, jedan od pet sinova Thorfinna Turf-Einarssona; majka mu se zvala Eithne, kćer Kjarvalra ili Cerballa macDunlaingea, kralja Osraigea u Irskoj. Sigurd je oca naslijedio nakon prirodne smrti. Oko 995. se po naredbi svog sizerena, norveškog kralja Olafa I, prisilno pokrstio. Godine 1014. je poginuo u bitci kod Clontarfa, gdje je također poginuo njegov protivnik, irski kralj Brian Boru.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Prethodi: **Arnfinn Thorfinnsson Havard ThorfinnssonLjot ThorfinnssonHlodvir Thorfinnsson**  |  **Earl Orkneya** 991-1014 | Slijedi: **Einar SigurdssonBrusi SigurdssonSumarlidi Sigurdsson**  |

Literatura
----------

* Crawford, Barbara E. (1987) *Scandinavian Scotland*. Leicester University Press. ISBN 0-7185-1197-2
* Thomson, William P. L. (2008) *The New History of Orkney*. Edinburgh. Birlinn. ISBN 978-1-84158-696-0

Vanjske veze
------------

* A History of the Orkneys
* *Njal's Saga* Arhivirano 2000-01-25 na Wayback Machine-u
* Sigurd II Hlodversson (950-1014) na Familypedia,  eksterni wiki
*Za ostala značenja, v. Signy (razvrstavanje).*
Signy i Habard
**Signy** je ime nekoliko različitih heroina priča iz nordijske mitologije.

U prvoj priči Signy je kći Volsunga (Odinovog potomka) koji je uz nju još imao devet sinova. Udana protiv svoje volje za kralja Siggeira, pokušala je upozoriti oca i braću na Siggeirovu urotu protiv njih, ali ona i braća upali su u zamku u šumi i bili zavezani za drveće. Svake noći vuk bi proždrijeo po jednog brata dok nije ostao samo najmlađi brat Sigmund. Signy je poslala slugu da namaže Sigmundovo lice medom kako bi ga vuk lizao umjesto pojeo. Sigmund je uspio uhvatiti zubima vukov jezik i svladati zvijer. Signy je pomogla Sigmundu u planiranju osvete. 

Čak je i prerušena spavala s njim i rodila sina kojeg je nazvala Sinfiotli. Kad je Sinfiotli odrastao poslala ga je Sigmundu da se brine o njemu, ali obojicu ih je zarobio Siggeir. Magični mač ih je oslobodio i ubio Siggeira i njegove sinove. Signy je odabrala smrt u plamtećoj palači, ali je prije rekla Sigmundu da je Sinfiotlijev otac.

Druga Signy je junakinja priče o Hagbardu i Signy.

Treća Signy je kći vještice zvane Grid.
**Sala** je grad od 9,149 stanovnika u sredini Švedske, on je i 
administrativni centar istoimene općine od 23,034 stanovnika.

Geografske karakteristike
-------------------------

Sala leži u Grofoviji Västmanland, udaljena oko 38 km sjeverno od Västeråsa.

Historija
---------

Sala je izrasla zahvaljujući nedalekom rudniku srebra - Salberget, koji je vjerojatno otvoren krajem 15. vijeka, a vrhunac je imao imao između 1530. - 1550.

Povelju o statusu grada dobila je 1624, kao novo pažljivo planirano naselje izgrađeno oko 3 km od rudnika.

Još je tokom 17. vijek rudnik imao toliko važnu ulogu u životu naselja, da je praktički paralelno upravljao, zajedno sa njegovim formalnim organima. Ipak je grad kontinuirano rastao, tako da je 1770. imao oko 1800 stanovnika.

Grad je doživio veliku krizu kad je rudnik zatvoren 1908. pa se morao preorjetirati na industriju i usluge, tako da je tek nakon 1950. ponovno počeo rasti.

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5 6 7  „Sweden: Västmanland" (engleski). City population. Pristupljeno 12. 06. 2015.
2. 1 2 3 4  „*Salas historia*" (švedski). Urbanhistory. Arhivirano iz originala na datum 2013-12-10. Pristupljeno 11. 06. 2015.

Vanjske veze
------------

***Sala, Švedska*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Službene stranice općine Sala* (`sv`)
**Sinú** je rijeka na sjeverozapadu Kolumbije duga 415 km, koja je količinom vode 3 po veličini nakon Magdalene i Cauce.

Hidrologija
-----------

Rijeka izvire na obroncima planine Paramillo u Zapadnim Kolumbijskim Kordiljerima na nadmorskoj visini od 3,960 metara u Departmanu Antioquia.

Od tamo teče prema sjeveru preko grada Montería do ušća u Karipsko more gdje uvire velikom deltom.

Dolina rijeke je zbog aluvijalnog tla među najplodnijim na svijetu, po mnogima uz bok Nilu.

Porječje rijeke prostire se na površini od 14,700 km² po departmanima Antioquia i Córdoba, sa prosječnim protokom od 383 m3/s.
Rijeka je plovna do grada Montería, koji planira izgraditi novu luku.

Na rijeci je kod mjesta Santa Ana, 276 km od ušća između 1992.-2000. podignuta brana sa hidroelektranom snage 340 MW i akumulaciono jezero volumena 1,600 miliona m³.

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5 6 7 8  „*Río Sinú*" (španjolski). Rios del Planeta. Pristupljeno 31.12.2022.
2. 1 2 3 4 5  „*The Sinú river delta*" (engleski). Sciencedirect. Pristupljeno 31.12.2022.
3. ↑  „*Urra, Colombia*" (španjolski). Power Technology. Pristupljeno 31.12.2022.

Vanjske veze
------------

***Sinú (rijeka)*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Rio Sinú* (na portalu Mapcarta) (`es`)
**Sipaliwini** je jedan od 10 distrikta na koji je Surinam od 1985. administrativno podjeljen.

Karakteristike
--------------

On je najmlađi distrikt u zemlji osnovan tek 1983. pod imenom *Binnenland*. Kad je formiran gotovi svi ostali distrikti mogali su se odreći dijela teritorija. Danas je sa svojih 130,567 km² - najveći, ali je istovremeno sa samo 37,065 stanovnika (2012.) najrijeđe naseljen. Od ono malo stanovnika najviše ima potomaka Marona i domorodaca koji još žive svojim tradicionalnim životom u plemenskim naseljima duž Rijeke Surinam.

Distrikt je specifičan i po tome što nema administrativni centar, ni vlastitu administraciju, brigu o njemu i vlast provodi vladin komesar iz Paramariba.

Sipaliwini se nalazi na jugu zemlje na prostoru tropske prašume, sa sjevera graniči sa distriktima; Marowijne, Para, Brokopondo, Coronie i Nickerie, a sa juga sa Brazilom. Duž granice ide i vododjelnica između surinamskih i brazilskih rijeka.

U samom srcu Sipaliwinija nalazi se Rezervat prirode centralnog Surinama, koji je osnovan 1998. U njegovom sastavu nalaze se bivši rezervati; *Ralleighvallen*, *Tafelberg* i *Eilerts de Haan gebergte*. Tako da se danas prostire na površini od 16.000 km², što ga čini jednim od najvećih rezervata Tropskih kišnih šuma na svijetu. 
Rezervat je se od 2000. nalazi na UNESCO-vom popisu svjetske baštine.

Guste tropske šume privlače brojne avanturiste u potrazi za zlatom.

Administrativna podjela
-----------------------

Općine u Distriktu SipaliwiniOpćine u Distriktu Sipaliwini
Sipaliwini je podjeljen na šest općina (nizozemski: *resort*);

| Općina | Stanovništvo (2012.) | Površina km² | Gustoća stan./km² |
| --- | --- | --- | --- |
| Boven Coppename | 539 | 15,839 | 0.03403 |
| Boven Saramacca | 1,427 | 5,929 | 0.2407 |
| Boven Suriname | 17,954 | 7,512 | 2.390 |
| Coeroeni | 1,046 | 33,133 | 0.03157 |
| Kabalebo | 2,291 | 25,955 | 0.08827 |
| Tapanahony | 13,808 | 42,199 | 0.3272 |

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5   „*Sipaliwini*" (engleski). Shata. Pristupljeno 18.11.2022.
2. 1 2 3 4  „*Sipaliwini District in Suriname*" (engleski). City population. Pristupljeno 18.11.2022.

Vanjske veze
------------

***Sipaliwini (distrikt)*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Sipaliwini* (`en`)

| * p
* r
* u
Distrikti Surinama |
| --- |
| Brokopondo • Commewijne • Coronie • Marowijne • Nickerie • Para • Paramaribo • Saramacca • Sipaliwini • Wanica |  |
**Zabavni park** ili **Tematski park** je naziv za velike parkove, na periferiji većih gradova, koji svojom arhitekturom i kojekakvim atraktivnim mašinerijama, životinjama i izlošcima, služe za zabavu i razonodu, najširoj publici.

Kako su ljudi kao i svi sisavci znatiželjne životinje, njihov se predmet zabave stalno mijenja, jer im sve staro brzo dosadi.

Historija
---------

Davne preteče današnjih velikih zabavnih parkova bili su srednjovjekovni sajmovi održavani po nekoliko dana, sa atrakcijama ondašnjeg svijeta; prikazanjima relikvija i čuda iz života svetaca, egzotičnim životinjama i sličnim stvarima. Sajmovi su uz neke novine (putujući teatri, cirkusi, akrobati i snagatori, ostali mjesta zabave sve do početka 19. vijeka, a negdje i do polovice 20. vijeka.

Pravi procvat zabavni parkovi doživjeli su krajem 19. vijeka, a poticaj su im bile prve svjetske izložbe koje su privukle enormni broj posjetioca.

Tako je nakon Svjetske izložbe u Beču 1873. na istom prostoru izrastao zabavni park Prater sa karuselima, streljanama i sličnim ondašnjim velikim atrakcijama.

Nakon Svjetske izložbe održane u Chicagu 1893. kad je kao atrakcija izložen divovski kotač-vrtuljak nastao je val osnivanja zabavnih parkova, čiju su izgradnju financirale trolejbuske kompanije kako bi povećale broj putnika vikendom. Najpoznatiji park iz tog vemena bio je onaj na njujorškom Coney Islandu.
Nakon Drugog svjetskog rata i izgradnje prvog Disneylanda, počela je prava utrka u izgradnji što većih i što skupljih parkova, jer su jedino oni mogli zadovoljiti ukus sve izbirljivije i razmaženije publike.

Veliki svjetski parkovi
-----------------------

* Sjedinjene Američke Države Walt Disney World
* Francuska Disneyland Paris
* Njemačka Europa-Park
* Italija Gardaland
* Ujedinjeni Arapski Emirati Dubailand

Izvori
------

1. ↑  „*Weltausstellung in Wien*" (engleski). Encyclopedia of Austria. Pristupljeno 22. 09. 2014.
2. 1 2  „*Dubailand Experience Center*" (engleski). Dubailand. Pristupljeno 22. 09. 2014.

Vanjske veze
------------

***Zabavni park*** na Wikimedijinoj ostavi

* IAAPA međunarodna organizacija Zabavnih parkova (`en`)
**Remetinec** je naselje u sastavu Grada Novog Marofa, Varaždinska županija. Prema popisu stanovnika iz 2001. godine naselje ima 1539 stanovnika.

Naseljem dominira župna crkva Blažene Djevice Marije Kraljice Svete krunice, građena krajem 15. i početkom 16. stoljeća u nekoliko kasnogotičkih razdoblja, a današnji izgled plod je drugog kasnogotičkog graditeljskog razdoblja. Crkva je u početku bila franjevačka samostanska, ali ukidanjem franjevačkog reda, za reformi Josipa II. 1789. godine utemeljena je Župa Remetinec.
Župa Remetinec obuhvaća područja samoga mjesta Remetinca, zatim mjesta Strmca, Podevčeva te dijela Novog Marofa. 
U naselju postoji također i novo sagrađeni Društveni dom,u kojemu su smješteni uredi udruga koji djeluju u mjestu kao i velika sala za različite namjene.

Godine 2011. sagrađena je i nova područna osnovna u koju polaze učenici do osmih razreda iz Remetinca i okolnih mjesta.
U Remetincu postoji i mogućnost smještaja oko dvadesetak osoba u pansionu. 
U mjestu djeluje nekolko udruga od kojih je najstarije Dobrovoljno vatrogasno društvo Remetinec koje je nedavno proslavilo 50-godišnjicu djelovanja. Zatim tu je Kulturno umjetničko društvo koje djeluje 10-tak godina i njeguje pjesme i plesove kao i običaje ovoga kraja.Zatim tu je Udruga mladih te Športsko društvo.
Samo mjesto okružuju bregovi i brežuljci koji su obogačeni vinogradima i klijetima kao i svugdje u Zagorju.

Izvori
------

* Crkva Blažene Djevice Marije Kraljice Svete krunice u Remetincu Arhivirano 2007-11-01 na Wayback Machine-u

| * p
* r
* u
Naselja u sastavu Grada Novog Marofa |
| --- |
| Bela • Donje Makojišće • Filipići • Gornje Makojišće • Grana • Jelenščak • Kamena Gorica • Ključ • Krč • Madžarevo • Možđenec • Novi Marof • Orehovec • Oštrice • Paka • Podevčevo • Podrute • Presečno • Remetinec • Strmec Remetinečki • Sudovec • Topličica • Završje Podbelsko |
**Sunjong** (korejski: 융희제) (Seul, 25. mart 1874. - Seul, 24. april 1926. bio je drugi i posljednji car
Korejskog Carstva kojim je vladao od 1907. do 1910.

Biografija
----------

Sunjong je rođen kao sin cara Gojonga, na tron je stupio 1907. kad mu je otac zbog japanskog pritiska morao abdicirati.
Vladao je samo tri godine do augusta 1910. kad je Japansko Carstvo anektiralo Korejski poluotok i dokinulo marionetsko Korejsko Carstvo.

Sunjong i njegova supruga, carica Sunjeong, živjeli su ostatak svog života gotovo zatvoreni u seulskoj palači Changdeokgung. Umro je 1926. bez potomaka.

Sunjong je bio posljednji monarh iz Dinastije Joseon, koja je vladala Korejskim poluotokom od 1392.

Pokopan je zajedno sa svoje dvije supruge, u Donggureungu - kraljevskoj grobnici dinastije Joseon.

Izvori
------

1. 1 2 3 4  „*Photos and History of Korea's Imperial Family*" (engleski). ThoughtCo. Pristupljeno 19. 09. 2019.

Vanjske veze
------------

***Sunjong od Koreje*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Photos and History of Korea's Imperial Family* (`en`)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Prethodnik: | **Korejski car (1907. - 1910.)** | Nasljednik: |
| **Gojong** | **-** |
*Zolta, kip u Šoltu*
**Zolta** (mađ. *Solt, Zsolt, Zoltán* , r. ?, † 947.), je bio treći veliki knez Mađara i ujedno paganski mađarski vladar i naslednik u dinastiji Arpadovaca, peti i najmlađi sin Arpada, koji je vladao u periodu od 907. do oko 947.

Biografija
----------

Bio je najmlađi (peti) sin Arpada. U Letopisu Mađara Zolta se spominje kao naslednik svoga oca Arpada i isto tako napominje da je oženjen sa kćerkom Menmarota , lokalnog vojnog vođe u regionu Bihar u vreme mađarskih osvajanja ovih predela .

Četiri njegova starija brata, u vreme njegovog stupanja na mesto vođe, su već bili umrli, tako da ga je Arpad već za svog života odredio za naslednika. Svoju vladavinu Zolta nije obeležio ni sa kakvim uspehom, već se borio da se održi na kakvo takvoj vlasti. Vođe podčinjenih okolnih plemena su stalno osporavale njegovo pravo na vlast. Razlog tome je bio da je po tradiciji od oca najstariji sin nasleđivao ovo pravo a Zolta je bio najmlađi sin Arpada.

Ove trzavice među plemenskim starešinama su toliko oslabile veze u labavom savezu da su se u pisanim izvorima tog doba vodile polemike oko opstanka mađarskog plemenskog saveza i doživljavanje sudbine Atile i njegovih Huna. 

Po izvorima Zolta je imao samo jednog sina, Takšonja. Međutim posle smrti svoga oca, 1047. godine, Takšonj nije u tom trenutku bio sposoban da preuzme vođstvo nad plemenima, već je poziciju plemanskih starešina preuzeo Fajs. Ipak nakon kratke vladavine Fajsa on će ipak preuzeti vlast.

Zaveštanje
----------

Najnovija istraživanja dovode u pitanje njegovu poziciju kao vladara i vlasti koje je imao. 

U svakom slučaju, njegovo vođstvo značilo je mnogo manje nego vođstvo njegovih prethodnika, tokom njegove vladavine, plemenske vođe su imali većinu ovlašćenja. U periodu njegove vladavine pokreti *(kalandozások)* mađarskih plemena su bile van kontrole i bili više nego uobičajeni po predelima Karpata i Panonske nizije.

Izvori
------

* *Korai Magyar Történeti Lexikon (9-14. század)*, főszerkesztő: Kristó, Gyula, szerkesztők: Engel, Pál és Makk, Ferenc (Akadémiai Kiadó, Budapest, 1994)
* Kristó, Gyula: *A Kárpát-medence és a magyarság régmúltja (1301-ig)*
**Rona** (fr. *Le Rhône*, grč. Ῥοδανός, lat. *Rhodanus*) je zapadnoevropska reka duga 812 kilometara. Izvire iz Ronskog glečera blizu prevoja Sent Gothard u švicarskim Alpama, a uliva se u Mediteran deltom u oblasti Kamarg u južnoj Francuskoj. U svom toku reka uvire i izvire iz Ženevskog jezera. Reka Rona je najveća evropska pritoka Sredozemnog mora. Prosečni protok reke je 2.300. 

Sliv reke Rona
Veliki gradovi na reci Rona su: Sion, Ženeva, Lyon, Valence, Avignon i Arles. Najveća pritoka reke Rona je reka Saône, koja se u nju uliva u Lyonu. 

Bila je poznata kao saobraćajnica još u vreme starih Feničana, Grka i Rimljana. Plovidba rekom Ronom je kroz istoriju bila opasna zbog jakih matica i brzaka. Godine 1933. počela je regulacija reke i izgradnja hidrocentrala. Projekat je nastavljen posle rata 1948. Danas ove hidrocentrale proizvode oko 7% elektične energije u Francuskoj. Tu je i 5 nuklearnih centrala koje se hlade vodom iz reke Rona.

Spoljašnje veze
---------------

***Reka Rona*** na Wikimedijinoj ostavi

* Reka Rona Arhivirano 2006-10-06 na Wayback Machine-u
*Za ostale upotrebe, v. Župa.*
U vreme Nemanjića (1171—1371) **župa** ili **županija** bila je mala teritorijalna jedinica, osnova većih pokrajina. Obično je to bila samo kratka rečna dolina ili kotlina, ali svakako manja od nemačke župe ili ugarske županije. Da je župska teritorija bila mala vidi se iz popisa župa u primorju i nabrajanja grupa od župa u manastirskim poveljama.

Imena župa
----------

Župa je često bila podeljena na dva dela, gornju i donju župu, prema toku reke. Imena su uglavnom vezivana sa rekom, kao što su Toplica, Rasina, Lugomira ili Lepenica na istoku, Crmnica na zapadu. Župe su se ređe nazivale po imenu kraja, kao Podlužje u Zeti, Hvostno kod Peći ili Vrm kod Klobuka. Imena župe su se ponekad davala i po imenu svog glavnog grada, kao Brskovo, Prizren, Rudnik ili Braničevo.

Granice župa
------------

Granica između župa bila je ili šuma ili neko pusto brdo, bez određene pogranične linije. Okolna sela su bila dužna, po zakoniku Stefana Dušana, da postavljaju stražare u tom pustom kraju. Ako to ne bi učinili, u slučaju neke krađe, razbojništva ili bilo kakve druge štete, dužni su bili da plate štetu.

Uređenje
--------

Grad je bio središte župe. Stanovništvo je bilo u obavezi da čuva i održava grad u dobrom stanju, tako što će ga popravljati i dozidavati. Župama su vladali župani, koji su u početku bile starešine lokalnih gradova. Pored župana postojala je skupština svih slobodnih ljudi u župi.

Kako je vladarska moć rasla tako je slabila župa, koja od Nemanje gubi sve više i više od svog starog značaja i individualnosti. Župa se razvijala drugačije nego na primer u Ugarskoj, gde su županije, u XIV veku, imale izvesnu samoupravu sa slobodno biranim vlasteoskim sudijama. Župska okupljanja bila su uglavnom zbog sudskih sastanaka ili skupštine na kojima su se objavljivale vladine naredbe.

Zajednička prava župskog stanovništva omogućavala su im korišćenje župske teritorije, kako bi izveli stoku na pašu. Više je bilo zajedničkog tereta, jer su bili u dužnosti da čuvaju grad i puteve, odgovaraju za razbojništva, dočekuju i ispraćaju vladaoca itd.

### Krajina

Posebnu organizaciju su imale pogranične župe, nazvane **kraj**, **krajina** ili **krajište**. Po zakoniku Stefana Dušana, krajišnik ili pogranični grof bio je odgovoran ako ne bi sprečio prolaz stranih razbojnika. U slučaju upada stranih razbojnika bio je u obavezi da nadoknadi štetu, a prema pooštrenim odredbama drugog dela zakonika, morao je da plati sedmostruki iznos od nastale štete.

Literatura
----------

* Jireček K. Radonić J. „Istorija Srba", knjiga II (Kulturna istorija), Beograd 1984.
**Snježna gruda Zemlja** je popularni naziv za hipotezu koja nastoji objasniti niz fenomena zabilježenih u geološkim nalazima tako što tvrdi da je ledeno doba u neoproterozoiku bilo tako oštro da su se Zemljini oceani u potpunosti zaledili te je samo toplina iz Zemljine kore omogućavala postojanje tekuće vode ispod ledenog pokrova debelog jedan kilometar. Opća hipoteza postoji već desetljećima. Joseph Kirschvink, profesor geologije na Kalifornijskom institutu za tehnologiju je stvorio izraz "Snježna gruda Zemlja" godine 1992. Hipoteza je kasnije preformulirana i promovirana od Paula F. Hoffman, profesora geologije na Harvardu i njegovog kolege Daniela P. Schraga.

Vanjski linkovi
---------------

* "The Snowball Earth" Overview by Paul F. Hoffman and Daniel P. Schrag, August 8, 1999
* One-page Snowball Earth Poster by Paul F. Hoffman Arhivirano 2009-02-05 na Wayback Machine-u (pdf format, 7.22 MB).
* Scientific American article on snowball earth by Paul F. Hoffman and Daniel P. Schrag (subscription required).
* Melting the Snowball Earth Theory, St. Andrews University news release on research by Dan Condon, Tony Prave and Doug Benn Arhivirano 2007-09-27 na Wayback Machine-u
* Gabrielle Walker, 'Snowball Earth" in *Muse* 2004 Arhivirano 2007-03-10 na Wayback Machine-u
**Švert** (lat.: *Xiphophorus hellerii*) je slatkovodna riba iz roda Xiphophorus, porodice živorotki.. Rod *Xiphophorus* obuhvaća još jednu vrstu, poznatu pod imenom plati, koja se od šverta razlikuje samo po nedostatku repnog produžetka i nešto manjem rastu.

Opis i stanište
---------------

Divlji oblik šverta
Postojbina šverta su vode Meksika, Hondurasa i Gvatemale. Osnovne vrste roda *Xiphophorus* u Europu su uvedene u razdoblju od 1906. do 1912. godine. Boja divljih švertova (na slici) varira između zelene i sive, dok su u akvarijima uzgojeni varijeteti u žutoj i crvenoj boji, sa ili bez crnih mrlja, tuksedo varijeteti, švertovi s crnim i crvenim očima i sl. Osnovne karakteristike ovog roda uglavnom se odnose na mužjake, prepoznatljivi su, naime, po dugačkoj repnoj peraji u obliku mača i izraženim, crnim ili mrkozelenim gonopodijem, kopulacijskim organom živorotki, koji se nalazi duž donje strane tijela. Ženke nemaju produženu repnu peraju, te su u biti vrlo slične ženkama mollija. Mužjaci dosežu maksimalnu dužinu od 14 cm, a ženke i do 16 cm.

Njihova prehrana u prirodi uključuje kukce i njihove ličinke, zooplankton i ponešto biljne hrane.

Uzgoj u akvariju
----------------

Švertovi nemaju visoke prohtjeve, ali im se u akvariju može omogućiti kvalitetniji život ako se koristi voda srednje tvrdoće, temperature 22-25°C. Švertovi mogu provesti kratko vrijeme i u mnogo hladnijoj vodi, temperature i do 15°C, što ih ipak ne čini hladnovodnim ribama.

Vrlo su temperamentne i najbolji ugođaj pružit će ako im se omogući dovoljno dug akvarij. Gusto zasađeni akvariji omiljeni su i švertovima, a pogodni su i za skrivanje mladunaca od proždrljivih roditelja. Švertovi su općenito miroljubive ribe, iako one veće, pogotovo mužjaci, mogu pokazivati određen tip agresije prema drugim ribama. To se svodi na kratku jurnjavu akvarijem, koja uglavnom završi bez ozlijeda.

Razmnožavanje
-------------

Mužjaci se udvaraju ženkama treperenjem oko njih. Parenje je brzo i kratko, te se obično odvija dok ribe jure akvarijem. Ženke oplođenu ikru nose u sebi mjesec dana, a noseća ženka može se prepoznati po širokom i tamnijem trbuhu. Mladunčad se rađa u obliku sićušne loptice, koja pada na dno i tu se rasklupča, a zatim brzo juri prema površini kako bi svoj riblji mjehur napunila zrakom. Sve vrste roda *Xiphophorus* imaju visok potencijal razmnožavanja, koji varira s veličinom matične ženke. Velike ženke mogu dati i do 120 mladih u jednome porođaju, a jednom oplođena ženka u sebi čuva količinu mliječi dovoljni za 4-5 samooplodnji godišnje. Švertovi će nerijetko jesti svoju mladunčad, pa je gusto zasađen akvarij neophodan za opstanak mladih. Vodeno bilje je u toj ulozi učinkovitije od plastičnih mrijestilica, koje ženku mogu istraumatizirati.

Švertovi su mogu uspješno križati sa platijima, te je većina riba koja se danas prodaje hibridi između ove dvije vrste.

Izvori
------

1. ↑  Šablon:FishBase species

***Švert*** na Wikimedijinoj ostavi
**Samniti** su bili plemena koja su naseljavali Samnijum, zemlju na jugu Apenina, u Italiji. Samniti su se dugo borili protiv Rimljana za prevlast na jugu Italije tokom Samnitskih ratova:

* Prvi samnitski rat vođen je od 343—341. godine pne.
* Drugi samnitski rat vođen je 326—304. godine pne. Godine 321. Rimljani su doživjeli težak poraz u Kaudinskom klancu.
* Nakon Trećeg samnitskog rata (298—291. godine pne.) iz koga su Rimljani izašli kao pobjednici, moć Samnita bila je slomljena i ostali su lojalni Rimu sve do ustanka Savezničkom ratu (90—88. godine pne.) koji je završen dodjelom punog građanskog prava Samnitima.

Teritorija
----------

Na svom vrhuncu, Samniti su zauzimali prostor Apenina između današnjih regija Italije Abruzzo, Molise, Kampanija i Apulija. Precizne granice nikada nisu bila jasno određene i često se definiraju tokovima rijeka Sangro, Volturno, Biferno i Trigno. 

Tokom većeg dijela svoje historije, Samniti nisu imali izlaz na more jer su ih u tome spriječavali susjedna plemena i narodi. Doduše, u jednom periodu uspjeli su izbiti na obje strane Apeninskog poluostrva. Na obali Tirenskog mora imali su svoje baze oko Pompeja.

Plemena
-------

Samnite su sačinjavala četiri glavna plemena:

* Pentri, u centralnom dijelu,
* Carricini, na sjeveru,
* Caudini, na jugozapadu i
* Irpini na jugu.

Samniti su se uglavnom bavili uzgojem ovaca i bili su hrabri ratnici. Nerijetko su se borili kao plaćenici u drugim vojskama. 
Rim je vodio nekoliko ratova protiv Samnita i naposljetku, 82. godine pne. rimski diktator Lucius Cornelius Sulla ih je gotovo uništio.

***Samniti*** na Wikimedijinoj ostavi
**Zlatna krasnica** (*Russula aurea*) je vrsta jestive gljive iz porodice Russulaceae. Simbiont je.

Opis
----

Klobuk ove gljive naraste 4-9 cm u širinu. Gladak je, u mladosti polukrugasto konveksan, a potom postane raširen i udubljen. Kožica se sa klobuka lako guli. Rub postane lagano rebrast kada gljiva ostari. Vrlo je lomljiv. Narančaste je, crvenkaste (ponekada jarkocrvene) boje. Često nepravilno izblijedi i postaje zlatno ili limunastožut. Listići su gusti i međusobno žilasto spojeni. Dugo vremena budu blijedi, a potom limunastožuti. Uz rub klobuka je oštrica zlatnožuta. Do stručka su listići zaokruženi ili prirasli. Stručak je nejednakog oblika, ali je često pri osnovi deblji. Naraste 3-8 vm visoko, a 1,5-2,5 cm široko. Tvrd je, u početku pun, a kasnije spužvasto-šupljikav. Manje je ili više naboran. Bijele je ili limunaste boje. Meso je bijelo, ispod kožice klobuka žućkasto. Prilično je tvrdo, a poslije lomljivo. Ima blag okus, a miris je neizražen.

Spore su okruglaste, krestasto mrežaste, veličine 9-12x9-11 mikrometara. Otrusina je svijetložute boje.

Meso sa željeznim sulfatom dobije blijedooker boju, a sa gvajakolovom tinkturom postane maslinastosmeđe.

Zlatna krasnica ljeti i početkom jeseni raste u listopadnim i crnogoričnim šumama.

Slične vrste
------------

Zbog svoje narančastožute ili crvene boje klobuka i limunastožutih listića zamjena sa nekom drugom vrstom iz roda krasnica skoro da nije moguća. Po boji klobuka i listića odgovara jedino blagvi (*Amanita cesarea*). Ali, kako se blagva po svojim morfološkim značajkama svrstava u drugi rod, zamjena nije moguća.
**Zlatna mladež** je izraz koji na srpskohrvatskom govornom području označava mlade pripadnike više, odnosno vladajuće klase - u pravilu djece bogatih i uticajnih roditelja - koji se odlikuju javnim razmetanjem bogatstva (skupa odijela, automobili i sl.), te bahatim, neodgovornim i destruktivnim ponašanjem (konzumacija narkotika, prometni prekršaji, tučnjave, silovanja i sl.) za koje ne snose sankcije koje bi u istom slučaju snosili pripadnici nižih slojeva. Izraz je u široku upotrebu ušao 1990-ih prvenstveno kako bi opisao ekscesno ponašanje djece tajkuna ili s njima blisko povezanih političara koji su naglo stekli materijalno bogatstvo i uticaj za vrijeme post-komunističke tranzicije i post-jugoslavenskih ratova. Porijeklo vuče od 1920-ih, kada se prvi put počeo upotrebljavati da bi opisao slične fenomene u tadašnjoj Kraljevini Jugoslaviji, odnosno od romana *Zlatni mladić* (1928) hrvatskog književnika Augusta Cesarca čiji je protagonist predstavljao arhetip takve ličnosti.

V. također
----------

* Fresa