recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Oksid** je opšti naziv za svako neorgansko hemijsko jedinjenje, u kome se javlja hemijska veza između kiseonika i nekog drugog elementa.

Oksidi imaju međusobno veoma različite hemijske i fizičke osobine, koje zavise od elektronegativnosti elementa koji se jedini sa kiseonikom: od skoro nereaktivnih čvrstih supstancija sa veoma visokim temperaturama topljenja (npr. oksid volframa), preko umereno reaktivnih tečnosti (npr. voda), do veoma reaktivnih gasova (npr. azot suboksid).

Oksidi takođe mogu imati i osobine koje idu od pskxoioikepeikiselih do baznih. Tako postoje:

* kiseli oksidi- npr. ugljen dioksid ili Sumpor(VI) oksid, koji reaguju sa bazama i vodom
* oksidi sa kiselim osobinama - npr. silicijum oksid, reaguju sa jakim bazama ali ne i sa vodom
* bazni oksidi- npr. oksidi metala IA i IIA grupe, reaguju sa kiselinama i vodom
* oksidi sa baznim osobinama - npr. mangan monoksid ili hrom monoksid, reaguju sa kiselinama ali ne i sa vodom
* amfoterni oksidi - npr. aluminijum(III) oksid, ne reaguju sa vodom ali reaguju i sa kiselinama i sa bazama
* neutralni oksidi- npr. ugljen monoksid, ne reaguju sa vodom, kiselinama ni bazama.

Sem oksida postoje i:

* Peroksidi
* Superoksidi

Davanje imena
-------------

Postoji nekoliko načina građenja imena oksida, od kojih je većina ostala samo kao navika ili u istoriji.

Trenutno, u skladu sa nomenklaturom IUPACa, imena oksida se grade po opštem šablonu imenovanja prostih neorganskih jedinjenja. Za okside ovaj šablon izgleda:

ime\_elementa(njegov oksidacioni broj) oksid 
Na primer sumpor(IV) oksid.

U slučaju, kada dati element gradi samo jedan poznati oksid, oksidacioni broj hemijskog elementa ne mora da se navodi.

Ova nomenklatura se trenutno koristi u naučnim krugovima.

Mnogi oksidi imaju nazive koji uopšte nisu davani po nomenklaturi već su od davnina ukorenjeni u narodu. Na primer: voda je oksid vodonika, kalcijum(II) oksid je poznat pod nazivom negašeni kreč.

Važniji oksidi
--------------

U najpoznatije okside ubrajaju se:

* H2O - oksid vodonika, poznat kao voda
* N2O - azot suboksid poznat kao veseli gas
* SO2 - sumpor dioksid (ispravno: sumpor(IV) oksid) - prisutan u dimu
* CO - ugljen monoksid (ispravno: ugljenik(II) oksid) - toksičan gas u malim količinama prisutan u dimu
* CO2 - ugljen dioksid (pravilno: ugljenik(IV) oksid) - prisutan u vazduhu
* MgO - magnezijum oksid
* CaO - kalcijum oksid - ili negašeni kreč
* TiO2 - titanijum(IV) oksid
* SiO2 - pesak (pravilno: silicijum(IV) oksid)
* Cr2O3 - hrom(III) oksid
* CrO3 - hrom(VI) oksid

Važniji peroksidi
-----------------

* H2O2 - vodonik - peroksid

***Oksid*** na Wikimedijinoj ostavi
Baletne papučice
**Obuća** je pokrivalo za noge, koje se nosi radi zaštite nogu i u modne svrhe.

Većina obuće sastoji se od gornjeg dijela ili gornjišta (vanjska strana pričvršćena na potplat), od unutarnjeg dijela ili podstave i donjeg dijela ili đona. Ženska obuća često ima visoku petu. Većina obuće veže se pomoću vezica, a neke imaju patent s čičkom. Obuća se izrađuje u različitim veličinama i brojevima.

Siromašni ljudi u državama trećeg svijeta često ne nose obuću. Ponekad se obuća ne nosi i zbog vjerskih razloga npr. pri ulasku u neke hramove. Čarape se obično nose unutar obuće, kako ljudi ne bi bosi hodali. Iznimka su sandale, japanke i sl. Obrtnici koji izrađuju i popravljaju obuću zovu se postolari.

Najstarija obuća otkrivena je u spilji Fort Rock Cave u američkoj saveznoj državi Oregon. Radiokarbonsko datiranje ovih sandala od tkanog materijala ukazuje dob od najmanje 10 000 godina. Međutim postoje otisci obuće nalik na stare sandale iz iste spilje, koji potječu iz vremena 500 000 godina pr. Kr.

Materijali od kojih se izrađuje obuća su: koža (glavni), guma, drvo, plastika, tekstil, metal, juta.

Vrste obuće:
------------

Japanke
Ženska obuća
* Cipele
* Čizme
* Sandale
* Tenisice
* Balerinke
* Štikle
* Japanke
* Cipele s platformom
* Salonke
* Papuče
* Koledžice
* Mokasinke
* Opanci
* Klompe
* Kopačke
* Klizaljke
* Koturaljke
* Skije
* Peraje
* Borosane
* Dereze

Galerija
--------

* Plesne cipelePlesne cipele
* ČizmeČizme
* KlompeKlompe
* TenisiceTenisice
* OksfordiceOksfordice
* MokasineMokasine
* Radne cipeleRadne cipele
* Srednjovjekovna cipelaSrednjovjekovna cipela

Izvori
------

1. ↑  Robbins, William G. (2005). Oregon: This Storied Land. Oregon Historical Society Press. ISBN 0987595-286-0 Uneseni ISBN nije važeći..
Lutka s likom tradicionalnog obućara u Etnografskom muzeju u gradu Cervo u Italiji.
'*Obućarstvo* je zanat pravljenja i popravke obuće. Obućar je osoba koja se bavi obućarstvom. Postoje dve vrste obućara:

* oni koji prave nove cipele "po poslednjoj modi"
* oni koji se bave popravkama, takozvani "Krpe" jer su krpili obuću.
* Oni koji su se bavili izradom novih cipela su obično u nekoj glavnoj - prometnoj ulici imali radnju. Ti obućari su bili **"Gazde"**. Oni su komunicirali sa mušterijom, koja imala dublji džep, čim je kupovala u glavnoj ulici. Gazdi je bio posao da zabavljajući mušteriju, sa mušterijom iz nekog modnog magazina odaberu model i uzmu meru, stopala. Onda bi se na osnovu veličine kupčevog stopala odabrao drveni kalup oko koga bi se radila cipela. Stalne mušterije su imale "svoj" kalup, a na kalup, se po potrebi dodavale lepljenjem i dodavanjem anomalije stopala kupca, na primer čukljevi. Cipelu je obično radio neki majstor u zadnjem delu radnje ali još češće u svom stanu. Taj ilegalni rad u sopstvenom stanu se zvao "rad na sic" jer radnik nije bio prijavljen i na njega Gazda nije imao izdatke za porez, osiguranje i sl.

Cipela se sastojala od donjeg dela zvanog "đon" i gornjeg dela po imenu "lice". Oba dela su se radila od čiste kože. Prvo se šilo lice a onda se zašivalo, ručno za đon. Taj tip ručno spojenog lica i đona specijalnim koncem se zvalo "ram šiven đon". 

Ljudi skromnijih mogućnosti su na đon stavljali "blokeje" komad metala zakovan na đon na mestima ispod prstiju i pete cipele. 

**\*"Krpe"** su se bavile popravkama cipela. Sedeli su na tronošcu i ispred sebe imali nizak stočić. Ispod stočića je bila posuda sa vodom, gde su pre započinjanja popravke, na mah kvasili đon da se ne bi dizala prašina dok po đonu udaraju čekićem. Postoji poseban obućarski alat - **Kozlić**, metalno pomagalo na koje se stavlja cipela dok se u nju npr. zakivaju ekseri. 

Obućarski alat je obućarski čekić. Obućarski čekić ima savijeni, prednji deo za vađenje eksera i zadnji prošren da se teže promaši ekser kod zakucavanja. Tu je potom šilo kojim se razbušuju rupe na đonu pre nego što se u njega ukuca drveni ekser. Drveni ekser, jer ne rđa i bolje podnosi vlagu. Tu je i lepak tzv "ćiriš" kojim se lepila koža. Esnafska bolest "Krpa" su bile stomačne bolesti zbog savijenog položaja tokom rada.

Cipele su se čistile "imalinom" a imati prljave cipele je bila sramota. "Pogledaj mu obuću, pa ga pusti u kuću".

I ovde je industrijska proizvodnja učinila svoje. Proizvodnja cipela po meri više gotovo da ne postoji a i "krpa" je sve manje jer su novi đonovi od sintetičkih materijala veoma izdržljivi. Danas se još samo tu i tamo zalepi po neka potpetica jer je gotovo jeftinije kupiti novu cipelu nego popravljati staru. A i te stare nisu kao one ... nekad. Tako da je trajnost popravljene cipele relativno kratka. Naravno ni blokeje više niko ne stavlja. 

Obuća nastala od teniskih patika je u mnogome potisnula klasičnu cipelu.

Izvori
------

***Obućarstvo*** na Wikimedijinoj ostavi
**Kvint Fabije Maksim Emilijan** (*Quintus Fabius Maximus Aemilianus*, 2. vijek pne.) bio je rimski vojskovođa i političar, najpoznatiji po tome što je izabran za konzula godine 145. pne.

Fabije je bio u biološkom smislu najstariji sin znamenitog Lucija Emilija Paula Makedonca i Papirije Masonis, te je tako bio brat Scipiona Emilijana, ali je kasnije usvojen od strane patricijskog roda Fabijevaca. Usprkos toga, imao je bliske veze s biološkom porodicom; pod ocem je služio u trećem makedonskom ratu te je njemu pripala čast da u Rim odnese vijest o pobjedi kod Pidne. Godine 149. i 148. pne. je služio kao pretor u Siciliji. Nakon konzulskog mandata je kao prokonzul u Hispaniji vodio luzitanski rat protiv Virijata, ali nije mogao iskoristiti uspjehe da ga okonča.

Bio je poznat kao učenik i pokrovitelj historičara Polibija.

Njegov sin Kvint Fabije Maksim Alobrogik je i sam postao konzul.

| Političke funkcije
 |
| --- |
| Prethodi: **Gnaeus Cornelius Lentulus i Lucius Mummius Achaicus**  |  **Konzul Rimske Republike** *zajedno s Lucijem Hostilijem Mancinom* 145. pne. | Slijedi: **Servius Sulpicius Galba i Lucius Aurelius Cotta**  |
**Kerava** (švedski: *Kervo*) je grad i općina na jugu Finske od 35,317 stanovnika, u Regiji Uusimaa.

Geografske karakteristike
-------------------------

Kerava leži udaljena tridesetak km sjeverno od Helsinkija, pa je danas samo dio
konurbacije finske metropole.

Historija
---------

Za srednjeg vijeka Kerava je bila lovište, procjenjuje se da je sredinom 16. vijeka tu živjelo samo 160 
ljudi. Pa i nadalje sve do 1862. kad je sagrađena željeznička pruga Helsinki - Hämeenlinna - Kerava je bila selo od 
oko 450 stanovnika.

Željeznica je ipak omogućila razvoj industrije, pa su tad podignute ciglana i prva finska tvornica cementa u 
kvartu Savio 1869. Kerava je dobila na važnosti kad je izgrađena željeznička pruga do Porvooa 1874. i kad je značajno povećan 
ruski garnizon u Hyyryli pa je Kerava postala važna stanica (zgrada stanice dovršena je 1878.). Tako da 
se do 1880. broj stanovnika povećao na 649, u to vrijeme pored ciglane podignuta je i tvornica keramike.

Tokom srednjeg vijeka Kerava je administrativno pripadala pod Sipoo, a od 1643. kad je 
osnovana Parohija Tuusula, pod Tuusulu. Kerava je 1924. kad je imala 3083 stanovnika dobila status 
trgovišta. U to vrijeme je i Korso, danas jedan od kvartova grada Vantaa bio pod Keravom.
Kerava je status grada dobila tek 1970.

Gradovi prijatelji
------------------

* Tanzanija, Aruša
* Njemačka, Aschersleben
* Danska, Hjørring
* Estonija, Keila
* Norveška, Kristiansand
* Letonija, Ogre
* Island, Reykjanesbær
* Mađarska, Solt
* Švedska, [[Trollhättan (općina)|]Trollhättan]
* Rusija, Vladimir

Izvori
------

1. 1 2 3 4  „Finland: Uusimaa" (engleski). City population. Pristupljeno 06. 11. 2015.
2. 1 2 3  „History" (engleski). Keravan kunta. Arhivirano iz originala na datum 2015-09-23. Pristupljeno 06. 11. 2015.
3. ↑  „Ystävyyskunnat" (finski). Keravan kaupunki. Arhivirano iz originala na datum 2019-05-26. Pristupljeno 06. 11. 2015.

Vanjske veze
------------

***Kerava*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Službene stranice Općine Kerava* (`fi`)
**Marija Margita Bogner VHM** (\* kao *Etelka Marija Ana Bogner*), (15. prosinca 1905. Melenci (Torontalska županija Austro-Ugarska; danas: A.P. Vojvodina Srbija) † 13. svibnja 1933. Érd, Mađarska).

Životopis
---------

Vojvođansko selo Melenci – pogled sa ljekovitoga i slanoga jezera Rusanda
Križ iz 1855 usred Melenaca, odakle se vidi kuća, u kojoj se 1905. godine rodila Marija Margita Bogner
Kuća u Zrenjaninu, u kojoj je sa majkom i braćom živjela Marija Margita Bogner poslije 1915.
Marija Margita Bogner je rođena dana 15. prosinca 1905 u velikom selu Melenci, u Torontalskoj županiji, u Austro-Ugarskoj monarhiji, a danas je to Autonomna pokrajina Vojvodina u sjevernoj Srbiji. Na krštenju u župnoj crkvi u Elemiru blizu Velikog Bečkereka je karštena kao Etelka Marija Ana. Otac, dr. Ivan Bogner, je bio porezni bilježnik u mjestu, a majka, Etelka Schiller, je bila domaćica, koja je iza toga rodila još petoro djece. Porodica je bila duboko pobožna. Niskog rasta, a nemirna, živahna i vesela Etelka je bila kao sunčana zraka u domu i takva je ostala sve do smrti. 
Otac je bio premješten 1906 u Tordu. Tamo je pošla Etelka u pučku školu , gdje je brzo pokazala svoje izvanredne talente. Otac je tamo iznenada umro 17. listopada 1915. A udovica sa šestoro djece se seli u potrazi za poslom. Tako je mogla Etelka u Velikom Bečkereku (danas Zrenjanin), usprkos teške bolesti, koja ju je snašla 1914. godine, uspješno završila trgovačku školu kod časnih sestara [[notredamke| notredamki. Sama je priznala, da u školi nije bila uvijek baš uzornoga vladanja i voljela je šale, koje se nekada profesoricama nisu svidjele. Tako je jednom napisala na tablu, da je nastavnica bolesna. Kad je ona došla u razred, bio je prazan. Drugog dana htjela se nemirnica otkupiti time, da joj je poklonila veliki buket cvijeća. 

Poslije krizme, koju je primila sa 18 godina, 1. lipnja 1923, u njezinoj je duši nastupio preokret. Sveti Duh ju je tako ispunio, da je odlučila posvetiti se Bogu. Željele je najprije u Karmel, kod karmeličanki, ali je zbog boležljivosti nisu primile ni one ni notredamke. Ona se ipak sama posvetila duhovnosti. Htjela je pošto poto postati časna sestra te je uzela za geslo: Semper fidelis (Uvijek vjerna). 

6. kolovoza 1927 je otišla od kuće, u koju se više nije vratila: a 10. kolovoza je stigla u Thurnfeldski samostan.

Izvori
------

1. ↑  „Archive copy". Arhivirano iz originala na datum 2013-06-09. Pristupljeno 2013-05-04.
2. ↑

Galerija slika
--------------

* Pričest za vrijeme hodočasničke mise u Érdu u Mađarskoj 9. svibnja 2009 Pričest za vrijeme hodočasničke mise u Érdu u Mađarskoj 9. svibnja 2009
* crkva, pred kojom je u Érdu sahranjena časna Margita Bogner crkva, pred kojom je u Érdu sahranjena časna Margita Bogner
* Hodočasnici pred kipom časne Margite Bogner Hodočasnici pred kipom časne Margite Bogner
Približni teritorij Paganije u 9. vijeku
**Paganija** (**Neretvanska kneževina** ili **Neretljanska kneževina**) je rana južnoslavenska država koja se prostirala između rijeke Cetine na zapadu i ušća rijeke Neretve na istoku, zajedno s dalmatinskim otocima (Brač, Hvar i Korčula), između 9. i 11. vijeka. Prije naseljivanja Slavena na tom su području živjela ilirska plemena (vjerojatno Autarijati i Ardijejci, te Delmati), zatim Rimljani, te kratkotrajno Goti koje je u prvoj polovini 6. vijeka potisnuo Bizant. Pošto se lokalno stanovništvo žestoko protivilo pokrštavanju i na kraju je među zadnjima na Balkanu prihvatilo kršćanstvo, država je po paganima dobila ime Paganija. Na istoku Paganija je graničila sa Zahumljem, a na zapadu s Hrvatskim Kraljevstvom, pod čiju će kontrolu na kraju doći najkasnije u drugoj polovini 11. vijeka. Smatra se da je povremeno tokom ranoga srednjega vijeka Paganija imala stanovitu samostalnost. Neretvani, njeni stanovnici, bavili su se gusarstvom i ugrožavali su plovni put duž istočne jadranske obale, te napadali gradove na sjevernom Jadranu.

***Paganija*** na Wikimedijinoj ostavi
**Marna** je rijeka u Francuskoj duga 525 km, desna pritoka rijeke Sene.
Ona je najveća pritoka Sene i najduža rijeka koja u cjelosti protiče u Francuskoj, kako stalno meandrira godišnje promjeni tok za 100 metara, pa se uzima i da ima 526 km.

Hidrologija
-----------

Rijeka izvire na Visoravni Langres kod sela Balesmes-sur-Marne (Haute-Marne). Od tamo teče prema sjeverozapadu u širokoj dolini pokraj Chaumonta i Saint-Diziera. Zatim skreće na zapad, pa ponovno na sjeverozapad da obiđe Vitry-le-François i Châlons-sur-Marne. 
Nakon tog teče na zapad do Épernaya, a nizvodno protiče kroz brežuljkast vinogradarski kraj.

Protiče preko Château-Thierrya i meandrira preko oranica na kojima se uzgajaju žitarice, protiče kroz Meaux i zatim pravi veliki meandar i uvire u rijeku Senu u istočnom predgrađu Pariza Charenton-le-Pont.

Marna je do Épernaya prirodna rijeka sa brojnim meandrima, od njega do ušća u Senu je kanalizirana. 
Radovi su počeli 1837. kako bi se omogućila plovidba do Pariške regije.

Najveće pritoke su; Fion, Somme-Soude, Petit Morin, Grand Morin, Saulx, Beuvronne, Ourcq, Thérouanne, Surmelin, Cubry.

Marna je zimi često plavila, naročito je bila velika poplava iz 1910. kad joj je vodostaj narastao za više od 4 metra.

Važni radovi na hidromelioraciji poduzeti su kod Saint-Diziera, gdje su potopljena tri sela i podignuto akumulacijsko jezero *Der-Chantecoq*, kojim je reguliran tok Marne i Seine.

U prošlosti su kod Vitry-le-Françoisa iskopana dva kanala, jedan prema rijeci Saôni, i drugi prema Rhôni, oba su danas u zapuštenom stanju. 
U dolini rijeke Marne vodile su se teške borbe u Prvom svjetskom ratu.

Porječje rijeke prostire se na površini od 13,000 km², po 6 departmana; Haute-Marne, Marne, Aisne, Seine-et-Marne, Seine-Saint-Denis i Val-de-Marne.
Prosječni protok na ušću je 105 m³/s.

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5 6  „*Marne River*" (engleski). Encyclopaedia Britannica.. Pristupljeno 29.09. 2022.
2. 1 2 3 4  „*la Marne*" (francuski). Larousse. Pristupljeno 30.09.2022.
3. 1 2 3 4 5 6  „*La Marne : un axe stratégique pour Epernay*" (francuski). Ville d'Epernay. Pristupljeno 29.09.2022.

Vanjske veze
------------

***Marna*** na Wikimedijinoj ostavi

* *la Marne* (`fr`)
**Marina Živković** (19. oktobar 1972.) je srpska turbo-folk i pop-folk pevačica. Rođena je u skromnoj porodici, pa je već u osnovnoj školi radila u omladinskoj zadruzi kako bi imala džeparac. Po završetku srednje škole upisuje kurs za manekene, ali ga brzo napusta kako bi sa Vanesom Šokčić snimila pesmu „Plavi haos". Iste, 1995. godine, izlazi njen prvi album – *Mi smo cvet i rosa*, za produkcijsku kuću PGP RTS. Veliki hit na albumu bila je pesma „Bolujem u sebi", zbog koje je Aca Ilić pozvao da sa njim otpeva pesmu „Ciganka". Dve godine kasnije, za *Zam produkciju* izdaje album *Marina Živković* i sad njim doživljava veću popularnost. Trebalo je da Živkovićeva te godine snimi pesmu „Malo po malo", koju je iz nerazjašnjenih razloga dobila Vesna Zmijanac. Hitovi sa ovog albuma bile su pesme „Hoću s tobom sinove", „Pet godina voljena" i „Ne idi od mene (Hajde mori, dan, dva)", obrada albanske narodne pesme. Krajem 1997. godine izdaje singl „Ja nikad nisam sama", a već 1998. album *Marina Živković*, gde su jedini hitovi bile pesme „Reci, reci da" i „Lavica". Njena popularnost od tada naglo pada, pa album „Tombola" iz 2000. prolazi gotovo nezapaženo. Ni sa albumom iz 2002, izdanim za *Grand produkciju* ne uspeva da se vrati u estradni vrh, gde je bila 1997. i 1998. godine. Marina tada prestaje da peva, i novu pesmu – „Zavet ljubavi", snima tek 2006. godine, za *Grand festival*.

Diskografija
------------

* **Mi smo cvet i rosa** *(1995)*
* **Ne idi od mene** *(1997)*
* **Lavica** *(1998)*
* **Tombola** *(2000)*
* **Igraj nek je veselo** *(2002)*
**Mapudungun jezik** (ISO 639-3 ) zvan i kao *Mapudungu* ili *Araukano* (španjolski *Araucano*) je jedan od Araukanskih jezika koji govori u južnom Čileu i zapadnoj Argentini oko 260 000 ljudi (2007.)

Karakteristike
--------------

Pojedini lingvisti misle da je Mapudungun srodan penutijskim jezicima Sjeverne Amerike, drugi ga povezuju sa anandskim, aravačkim ili majanskim jezicima. 
U svakom slučaju zna se da ima nešto posuđenica iz kečuanskog i španjolskog jezika.

Glavni dijalekti *Mapudungunskog jezika* su Pehuenche, Huillice, Moluche (ili Nguluche) i Ranquenche.

Prvu gramatiku Mapudungunskog jezika - *Arte y Gramatica General de la Lengva que Corre en Todo el Reyno de Chile*, objavio je 1606. jezuitski svećenik Luis de Valdivia.
Nakon njega je 1765. Andrés Febrés. objavio gramatiku i rječnik.

Izvori
------

1. 1 2   „*OLAC resources in and about the Mapudungun language*" (engleski). Ethnologue. Pristupljeno 14. 11. 2020.
2. 1 2 3 4   „*Mapuche (Mapudungun)*" (engleski). Omniglot. Pristupljeno 14. 11. 2020.

Vanjske veze
------------

* Ethnologue (14th)
* Ethnologue (15th)
* Mapudungun (na portalu Glottolog)
**Panamerički autoput** (engleski: *Pan-American Highway*) je sistem autoputeva koji povezuje Sjevernu i Južnu Ameriku.Taj komplesni sistem autoputa, koji se proteže od Aljaske i Kanade do Čilea, Argentine i Brazila, dug je gotovo 48.000 km.

Karakteristike i historija
--------------------------

Ideja o cesti koja bi prolazila preko oba kontinenta rođena je još 1923. tad se razmišljalo o običnom dvosmjernom asfaltnom putu koji bi povezivao države, vremenom su ambicije porasle, pa je to danas čitav niz autoputeva u državama sudionicama. Interamerički autoput od Nuevo Lareda u Meksiku do Panama Citya dug 5.390 km dio je Panameričkog autoputa.

Trasu autoputa u Meksiku financirali su i izgradili sami Meksikanci, za razliku od tog dionice po manjim centralno američkim državama podignute su uz pomoć Sjedinjenih Američkih Država.

Ipak još ni početkom 21. vijeka autoput nije potpuno gotov, jer teška dionica kod Darijenskog rascjepa (Panama - Kolumbija) duga nekih 50-80 km još nije dovršena.

Države kroz koje prolazi
------------------------

### Sjeverna Amerika

* Sjedinjene Američke Države
* Meksiko
* Guatemala
* El Salvador
* Honduras
* Nikaragva
* Kostarika
* Panama

### Južna Amerika

* Surinam
* Gvajana
* Venezuela
* Kolumbija
* Ekvador
* Peru
* Čile
* Argentina

### Države prema kojima se račva

* Bolivija
* Brazil
* Paragvaj
* Urugvaj

Galerija slika
--------------

* Autoput u MeksikuAutoput u Meksiku
* Autoput u KostarikiAutoput u Kostariki
* Trasa kroz PeruTrasa kroz Peru
* Trasa u ArgentiniTrasa u Argentini

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5 6  „*Pan-American Highway*" (engleski). Encyclopedia Britannica. Pristupljeno 10. 10. 2017.

Vanjske veze
------------

***Panamerički autoput*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Pan-American Highway* (`en`)
**Marceljani** (**Marciljani**) naselje je u Republici Hrvatskoj, u sastavu Grada Labina, Istarska županija.

Zemljopisni položaj
-------------------

Naselje se nalazi oko 3 km od centra Labina i oko 8 km od Rapca, u istočnoj Istri.
U novije doba, od nastanka Republike Hrvatske, naselje je preimenovano u Marceljani (čak i Marčeljani). 
Čak i unutar ovoga maloga naselja, postoji nekoliko prepoznatljivih dijelova. Tako se za pojedine dijelova naselja koriste nazivi poput: Tomažići, Markulini, Blaškovići, Faraguni, Dragari, Bohki, Floki, Juraji itd. 

Naselje obiluje i šumama u kojima se mogu pronaći šparuge i raznovrsne gljive. Naselja koja okružuju Marciljani su: Cere, Veli Golji, Pustić, Becići (Bečići) i Vinež.

Stanovništvo
------------

Naselje je prvotno nakon reforme lokalne samouprave nastankom Republike Hrvatske bilo dio Općine Sveta Nedelja, da bi desetak godina kasnije se pripojilo Gradu Labinu. Prema popisu stanovništva iz 2011. godine, naselje je imalo 192 stanovnika.

*Glavni članak: Popis stanovništva u Hrvatskoj 1991.: Labin*
***Kretanje broja stanovnika 1857.-2011.***

Gospodarstvo
------------

U gospodarskom smislu Marciljani nemaju veću važnost jer su stambeno naselje. Ipak, sadrže primjerice određene privatne turističke kapacitete, stolariju, zubotehnički laboratorij.

Znamenitosti
------------

U predjelu Bohki nalazi se spomen obilježje Griža. Na tom je mjestu 1942. održan povijesni sastanak Komunističke partije Hrvatske i Komunističke partije Italije o borbi protiv fašizma u sklopu Narodnooslobodilačke borbe (NOB).

Izvori
------

1. ↑  Naselja i stanovništvo Republike Hrvatske 1857.-2001. www.dzs.hr

* 66. godišnjica sastanka na Grižu[*mrtav link*]

| * p
* r
* u
Naselja u sastavu Grada Labina |
| --- |
| Bartići • Breg • Duga Luka • Gondolići • Gora Glušići • Kapelica • Kranjci • Labin • Marceljani • Presika • Rabac • Ripenda Kosi • Ripenda Kras • Ripenda Verbanci • Rogočana • Salakovci • Vinež |
**Marcelin** (lat: *Marcellinus*, umro u avgustu 468) bio je zapadnorimski vojskovođa i ujak cara Julija Nepota.

Kada je car Valentinijan III svojom rukom ubio vojskovođu Aecija 454. Marcelin, koji je u to vreme boravio u Dalmaciji, se pobunio protiv cara koji je pogubio njegovog starog ratnog druga. Marcelin je tada zagospodario provincijom Dalmacijom i tamo je i ostao sve dok u decembru 457. presto nije preuzeo njegov poznanik, dotadašnji vojskovođa, Majorijan. Marcelin je 461. oterao Vandale sa Sicilije u okviru Majorijanovog plana koji je trebalo da rezultira pohodom na Vandalsku kraljevinu u Africi preko Hispanije. Međutim, Gejserih je uništio rimsku flotu u Hispaniji i pre njenog polaska, vojskovođa Ricimer je zauzvrat svrgao Majorijana, a Marcelin se vratio u Dalmaciju i prihvatio vrhovnu vlast istočnorimskog cara Lava I. U nekoliko navrata Marcelin je planirao pohod na Italiju ali je italska aristokratija preko carigradskog dvora uspevala da ga obuzda. Najzad, nakon dugih pregovora između Ricimera i Lava u proleće 467. u Italiju je, praćen Marcelinovim vojnicima, stigao vizantijski štićenik Antemije. On je kao novi zapadnorimski car dodelio Marcelinu počasnu titulu patricija i pokušao je da od njega stvori protivtežu Ricimeru. Uz pomoć cara Lava, Antemije je 468. planirao pohod na Vandale. Komanda nad brojnom vizantijskom flotom poverena je nesposobnom Vasilisku, dok je Marcelin poslat na Siciliju posle koje je zauzeo i Sardiniju. Pohod je propao, a Marcelin je u povratku ubijen na Siciliji, najverovatnije po Ricimerovom naređenju. Njegov sestrić Julije Nepot je zatim nasledio vlast nad Dalmacijom i odatle je 474. zauzeo zapadnorimski tron uz podršku Vizantije.
Za germansko pleme, v. Marsi (Germani).
Srebrni denar Marsijske Konfederacije, iskovan za vrijeme Savezničkog rata (89. pne.). Natpis "Italia" je na oskanskom.
**Marsi** su bili drevni italski narod koji je živio u današnjoj italijanskoj regiji Abruzzo. Glavno središte im je bio grad Maruvijum, na istočnoj obali Fucinskog jezera. Oblast u kojoj su živjeli se po njima dan-danas zove Marsica. Antički izvori ih opisuju kao jednostavne planinske ljude, koji su bili hrabri ratnici, ali i skloni neobičnim tradicijama kao kroćenje zmija, zbog čega se Marsica smatrala mjestom čaranja.

Prvi put se spominju kao saveznici Vestina, Peligna i Marucina. Za vrijeme drugog samnitskog rata 308. pne. su se priključili Samnitima protiv Rimljana. 304. pne. su pokoreni i ušli u savez s Rimljanima. Godine 302. pne. su se ponovno pobunili, ali su nakon gušenja ustanka ostali vjerni Rimu sve do Savezničkog rata kada su upravo njihove snage pod Kvintom Popedijem Silonom bili elita ustaničke vojske.

Fusnote
-------
**Kerber** je jugoslovenska i srpska hard rok grupa, osnovana u Nišu 1981. godine.

Biografija
----------

Kerber je nastao 1981. godine od članova grupe Top, koja je tada imala solidnu lokalnu karijeru, ali koja do tada nije bila stabilna, jer su članovi često privremeno svirali za tada popularnije bendove. Naziv grupe je ime bića iz grčke mitologije,troglavog psa sa zmijskim repom koji čuva ulaz u podzemni svet. Prvu postavu činili su Goran Šepa-Gale (pevač), Tomislav Nikolić-Toma (gitara), Branislav Božinović-Bane (klavijature), Zoran Stamenković-Zoka (bubnjevi) i Zoran Madić-Mada (bas gitara). Na vrata jugoslovenske rok scene grupa je ušla 1983. godine pobedom na čuvenom Omladinskom festivalu u Subotici, gde su pre njih afirmisali bendovi poput „Idola", „Filma" i drugih.[1] Prve koncerte grupa je održala u niškim klubovima, a često je bila i predgrupa Galije. Prvi album „Nebo je malo za sve" je snimila polovinom 1982. godine. Njihovi koncerti u to vreme su bili karakteristični po Sosi, koji je svirao gitaru u obliku sekire, a na bini je gutao i bljuvao vatru. Na koncertu u Novom Sadu je zadobio opekotine drugog stepena, ali je ipak završio koncert. Nekoliko narednih koncerata je nastupao sa zavojima i maskom pa je prestao da izvodi ove atrakcije. Svoje učešće grupa je imala i na YU rok misiji održanoj na stadionu Crvene zvezde u Beogradu. Kao predgrupa su početkom osamdesetih svirali na koncertima grupa *Nightwing* i *Uriah Heep* u Jugoslaviji. Najintenzivnije su nastupali tokom 1987. godine, kada su održali više od 200 koncerata u zemlji. Posebno su bili popularni u Srbiji, Bosni i Makedoniji. Tokom karijere grupa je imala nastupe u klubovima u Grčkoj i Britaniji. Dvogodišnju pauzu napravili su posle albuma objavljenog 1989. godine. Po povratku objavljuju dva albuma, ali usledila je još jedna, mnogo duža pauza koja traje i danas. Povodom 30 godina postojanja, grupa je napravila mini turneju, obeležavajući svoj rođendan u Novom Sadu, Nišu i Beogradu, na posletku. Početkom 2014. godine, Kerber počinje sa radom na novom albumu koji se očekuje najkasnije do kraja leta.

Diskografija
------------

Goran Šepa Gale

### Studijski albumi

1. 1983. Nebo je malo za sve (RTVLJ)
2. 1985. Ratne igre (RTVLJ)
3. 1986. Seobe (PGP RTB)
4. 1988. Ljudi i bogovi (PGP RTB)
5. 1990. Peta strana sveta (PGP RTB)
6. 1996. Zapis (PGP RTS)

### Koncertni albumi

### 1989. 121288 (PGP RTB)

1. 1999. Unplugged (PGP RTS)

### Singlovi

1. 2003. Sveti Nikola

### Kompilacije

1. 1998. Antologija 1983 - 1998 I (Take It Or Leave It)
2. 1991. Antologija 1983 - 1998 II (Take It Or Leave It)

### Boks setovi

1. 2009. Sabrana dela (PGP-RTS)
**OSCE Minsk grupa** je multilateralna grupa u okviru Organizacije za evropsku bezbednost i saradnju osnovana 1992. godine u nameri da podstakne mirno i obostrano dogovoreno postizanje rešenja u sukobu Jermenije i Azerbejdžana oko regiona Nagorno-Karabah na kojemu danas postoji *de facto* nezavisna, a međunarodno nepriznata Republika Arcah.

Osnivanje i zemlje učesnice
---------------------------

24. marta 1992. godine dodatna skupština OSCE-a je pozvala trenutno predsedavajućeg da sazove posebnu konferenciju o Nagorno-Karabahu u najskorijem vremenu kako bi se stvorio forum za pregovore sa ciljem postizanja mirnoga rešenja konflikta i zaustavljanja rata u Nagorno-Karabahu na temelju principa, ciljeva i regulativa OSCE-a. Konferencija je trebala da bude održana u glavnom gradu Belorusije, Minsku. Iako sama konferencija do današnjeg dana*(februar 2018)* nije održana, naziv OSCE Minsk grupa do danas se koristi za nastojanja u okvirima OSCE-a da se iznađe političko rešenje konflikta.

6. decembra 1994. godine na Samitu šefova država i vlada u Budimpešti doneta je odluka da se ustanovi kolektivno predsedništvo za vođenje procesa. Učesnici su izrazili jasnu političku volju da stacioniraju međunarodne mirovne snage kao esencijalni deo procesa postizanja rešenja konflikta.

U implementaciji odluka iz Budimpešte, mađarski diplomata i predsedavajući Marton Krasznai je 23. marta 1995. godine objavio mandat za kolektivno predsedništvo u kojemu su glavne instrukcije 1) da se ima pružiti prikladan okvir za rešavanje konflikta na način kako to podržava grupa, 2) da se ima postići primirje koje će omogućiti održavanje konferencije u Minsku i 3) da se treba promovisati mirovni proces kroz stacioniranje međunarodnih OSCE mirovnih snaga.

OSCE Minsk grupu predvodi kolektivno predsedništvo koje sačinjavaju Francuska, Rusija i Sjedinjene Američke Države. Uz njeh, učesnice u radu grupe su i Belorusija, Nemačka, Italija, Portugalija, Holandija, Švedska, Finska, Turska i uz njih kao direktno zainteresovane strane Jermenija i Azerbejdžan. Navedene zemlje bi učestvovale u konferenciji kada bi se ona održala u Minsku.

Azerbejdžanska strana je snažan kritičar OSCE Minske grupe, delom i zbog sastava kolektivnog predsedništva koje čine predstavnici tri zemlje sa veoma brojnom i utecajnom jermenskom dijasporom, dok je uz to Rusija strateški partner Jermenije i obe su zemlje članice Organizacije Ugovora o kolektivnoj bezbednosti. Azerbejdžanska strana okrivljuje grupu i za veliki stepen neefikasnosti u rešavanju konflikta. Pojedini članovi azerbejdžanske skupštine predlagali su uključivanje Turske i Nemačke u kolektivno predsedništvo.

Vidi još
--------

* Arbitražna komisija Mirovne konferencije o Jugoslaviji
* Mirovni planovi za BiH
**Kidinu** (ili **Kidunu**) [kidínu/kidúnu] je bio kaldejski astronom (Babilon, cca. 400. pne. Babilon - 14. august 330. pne.

Strabon i Plinije Stariji su ga nazvali **Kidenas** ili **Cidenas**. Kidinu je bil Eudoksov suvremenik i suvremenik njegovog učenika Kalipa. Bil je predstojnik astronomske škole u babilonskom gradu Sipar (Sippar), (današnji Abu Habbah, jugozapadno od Bagdada) u Akadu (Akkadu). 

Živio je oko godine 379. pne. Za tropsku godinu je upotrebljavao 365d 6h. Za dužinu sinodskoga mjeseca je vjerojatno u mladim danima naveo 29,530614...d =
29d 12h 44m 5,0s s greškom manjom od 1s. Grešku je smanjio ispod 0,5s
na podnošljivih 23/50s Hiparh oko godine 139. pne. po Strabonu najvjerojatnije u blizini Kidinujevega grada u Babilonu. Klasična vriejdnost 29d 31:50:8:20 (šezedesetine) = 29d + 12 h + 793/1080h = 29,53059414...d se također pripisuje Kidinuju. 

Vjerojatno je Kidinu izradio tada složene postupke i jednadžebe za računjanje neregularnih gibanja Mjeseca i drugih planeta, a posebno Sunca, čija je kutna brzina najmanja u afelu, kada je Zemlja najudaljenija od njega. 

Kidinu je iz Naburimanijevega sistema A izradio još potpuniji sistem B. To so bile skupine efemerida ili tabliuca, koje pokazivale položaje Mjeseca, Sunca i planeta u svakom tenutku. Temeljile so na vjekovnim opažanjima i bile su neobjavljene. U njima su bile navedene narastajuće i padajuće vrijednosti položaja planeta, koje se nazivaju*cikcakaste funkcije*.

Pronađena klinopisna tablica u obliku dnevnika iz Babilona (Babilonska kronika 8: Aleksandrova kronika; BM 36304) spominje kako »souki-di-nu-ja ubili s mačem« na petnaesti dan, vjerojatno petog mjeseca iste godine kada je Aleksandar Veliki zauzeo Babilon, a, što bi trebao biti 14. august 330. pne.. Nije posve sigurno da li tablica govori o astronomu Kidinuju.

Po njemu je imenovan krater Kidinu (*Kidinnu*) na Mjesecu.
**Kilon** (u nekim izvorima **Cilon**, **Cylon** ili **Kylon**) bio je atenski plemić koji je pokušao osvojiti vlast u svom gradu 632. pne. a što se smatra prvim pouzdano datiranim događajem u atenskoj historiji.

Kilon je uživao ugled u Ateni kao jedan od pobjednika Olimpijskih igara. Nakon što se oženio za kći Teagena, tiranina u susjednoj Megari, uz njegovu je pomoć pokušao osvojiti grad. Prije toga mu je proročište u Delfima savjetovalo da Atenu osvoji za vrijeme Zeusovog festivala, a Kilon je shvatio da to mora učiniti za vrijeme Olimpijskih igara.

Međutim, državni udar nije uspio i Kilon se zajedno s pristašama bio prisioljen skloniti u Atenin hram na Akropoli. Odatle su Kilon i njegov brat uspjeli pobjeći, ali ne i pristaše, koje su opkolili vojnici atenskih devet arhonta. Prema Plutarhu i Tukididu (1.126), arhonti su ih nagovorili da napuste hram i da im se sudi, uz obećanje da će im biti pošteđen život.

Kako bi bili potpuno sigurni, optuženi su se konopom vezali za statuu Atene i otišli na suđenje, smatrajući kako će biti pod zaštitom boginje te da ih se nitko neće usuditi ubiti. Tokom puta je konopac (prema Plutarhu) pukao. Atenski arhonti na čelu s Megaklom su to shvatili kao znak da se boginjao odrekla svojih štićenika, te su ih dali sve kamenovati na smrt (s druge strane Herodot, 5.71, i Tukidid, 1.126, spominju samo da je Kilon bio ubijen nakon što su ga bili uvjerili da neće biti ubijen).

Megaklo i njegov *genos*, Alkmeonidi, su nakon toga istjerani iz grada jer su prekršili zakone koji priječe ubijanje osoba pod zaštitom boginje. Alkmeonidi su nakon toga bili kažnjeni *mijazmom* ("ljaga"), koju su naslijedile i ostale generacije, čak i kada im je *genos* ponovno preuzeo kontrolu nad Atenom.

Izvori
------

* Pomeroy, S.; & Burstein, S (2004). *A Brief History of Ancient Greece*. Oxford University Press. ISBN 0-19-515681-1
**Kerkopi** (grč. *Κέρκωπες,* plural od *Κέρκωψ*) su u grčkoj mitologiji bili braća, par ljudi nalik majmunima, lopovi koji su ojadili zemlju Lidiju u Anatoliji.

Etimologija
-----------

Njihovo ime znači "lica s perčinima".

Mitologija
----------

Bili su sinovi Okeanide Teje, koja ih je savetovala da se čuvaju junaka Melampiga. Prevod ovog imena je "crnoguzi". Pri tome ih je majka nazvala "beloguzima" i taj atribut je označavao pohlepnog čoveka, kukavicu i prostaka, jer su braća bila poznata po svojim prevarama i lažima. Međutim, oni nisu shvatili reči svoje majke sve dok nisu sreli Herakla. Herakle je spavao pokraj puta blizu Efesa ili Termopila (gde se nalazila tzv. stena "Crna zadnjica", mada je grad Kerkopija, zborno mesto ovih bića bio u Aziji) i oni su pokušali da mu ukradu oružje. Tom prilikom su se pretvorili u zunzare. Međutim, nalovio ih je i naterao da povrate svoj lik. Onda ih je vezao i prebacio preko ramena, tako da su iza njegovih leđa visili naopačke. Tada su ugledali njegovu zadnjicu koju lavlja koža nije pokrivala i shvatili da je on taj "crnoguzi". Zadljica mu je bila izgorela od Sunca ili od daha Kaka ili kritskog bika. Tada su počeli da se smeju i zbijaju šale, pa su razveselili i samog Herakla, koga su uspeli da nagovore da ih pusti. Nastavili su sa svojim podvalama i krađama, sve dok nisu navukli Zevsov gnev koji ih je okamenio ili pretvorio u majmune. U ovom drugom slučaju, Zevs je njima naselio ostrva koja zatvaraju Napuljski zaliv i koja su dobila naziv Pitekuze (Ostrva majmuna).

Pominjali su ih Apolodor, Diodor, Herodot i Ovidije u "Metamorfozama". Njihov broj je najčešće dva, ali im se imena razlikuju kod različitih autora; Olen (ili Ol) i Euribat, Sil i Tribal, Pasal i Aklemon (ili Akmon), Andul ili Kandul i Atlant, ali je Diodor pominjao da ih je bilo veliki broj. U tom slučaju, Herakle je neke ubio, a neke predao Omfali.

Tumačenje
---------

Smatrani su zlodusima koji su donosili varljive i zlosutne snove, a mogli su se oterati prizivanjem Herakla, koji je imao vlast nad morama. Najpre su bili predstavljani kao jednostavni duhovi (cercops), ali su kasnije u umetnosti predstavljani kao majmuni (cercopithecoi), najverovatnije jer se Herakle dovodio u vezu sa Gibraltarom, gde se prema predanju, nalazio jedan njegov stub, a iz tih krajeva su Kartaginjani trgovci donosili majmune kao kućne ljubimce grčkim i rimskim damama. Izgleda da su majmuni bili česti na ostrvima koje su Grci nazivali Pitekuze, a čije ime podseća na reč pithoi, što znači "vrčevi", koji su se na tim ostrvima proizvodili.

Izvori
------

1. ↑  theoi.com: Kerkopes, Pristupljeno 9. 4. 2013.
2. 1 2 3 4  Robert Grevs. 1995. Grčki mitovi. 6. izdanje. Nolit. Beograd.
3. 1 2 3  Cermanović-Kuzmanović, A. & Srejović, D. 1992. Leksikon religija i mitova. Savremena administracija. Beograd.
4. ↑  Carlos Parada, 1997. Genealogical Guide to Greek Mythology Greek Mythology Link: Dictionary; Cerambus to Clytodora
5. ↑  Greek Myth Index: Cercopes Arhivirano 2010-08-20 na Wayback Machine-u, Pristupljeno 9. 4. 2013.
Keystoneski policijaci u tipičnoj pozi u filmu *In the Clutches of the Gang* (1914). Dežurni policajac za telefonom je Ford Sterling. Policajac iza Sterlinga (u pozadini lijevo) je Edgar Kennedy. Krupni policajac skroz desno je Roscoe "Fatty" Arbuckle. Mladi policajac četvrti zdesna je Arbuckleov nećak Al St. John.
***Keystone Cops***, na engleskom doslovno ***Keystoneski policajci***, a ponekad navođeni i kao ***Keystone Kops*** su bili likovi nespretnih i nesposobnih policajaca u kratkim nijemim filmskim komedijama u produkciji američkog filmskog studija Keystone. Osmislio ih je komičar Hank Mann, a 1912. su se prvi put pojavili u filmu *Hoffmeyer's Legacy*; većina filmskih historičara, međutim, za njihov prvi "pravi" film smatra *Bangville Police* iz 1913. godine. Keystoneski policajci, čije su aktivnosti na ekranu bile zahvalan materijal za slapstick humor režisera i producenta Macka Sennetta su stekli veliki popularnost, ali i postali sinonim za grupu komičara koja ih je tumačila. Među njima se najviše istakao Roscoe Arbuckle, koji će kasnije postati jedno od najvećih imena nijemog Hollywooda. Filmovi o Keystoneskim policajcima su se snimali sve do 1917. godine, kada je Sennett napustio studio. Nakon toga su se likovi Keystoneskih policajaca povremeno pojavljivali u Sennettovim filmovima 1920-ih, ali je njihova popularnost nestala s pojavom zvučnog filma. Kasniji hollywoodski filmovi su im, pak, odavali počast koristeći ih kao reference na doba nijemog filma.

U SAD, pa i šire, izraz "keystoneski policajci" se koristi kao sinonim za nesposobnost policije ili javne vlasti uopće.

Izvori
------

Literatura
----------

* Basinger, Jeanine, (1999), chapter on Keystone Kops (also covers Mabel Normand) in *Silent Stars*, (ISBN 0-8195-6451-6).
* King, Rob (2008). *The Keystone Film Company and the Emergence of Mass Culture*. University of California Press. ISBN 0-520-25537-2.

Vanjske veze
------------

* *Hoffmeyer's Legacy* (1912)
* *The Bangville Police* (1913) with Mabel Normand
* *The Gangsters* (1913) with Roscoe Arbuckle, Ford Sterling, and Al St. John
* *Barney Oldfield's Race for a Life* (1913) with Mabel Normand
* *Mabel's New Hero* (1913) with Mabel Normand and Roscoe Arbuckle
* *Making a Living* (1914) (Available to watch/download from the Internet Archive) with Charles Chaplin
* *Tillie's Punctured Romance* (1914) (Available to watch/download from the Internet Archive) with Marie Dressler, Mabel Normand, and Charles Chaplin
* *In the Clutches of the Gang* (1914) with Roscoe Arbuckle, Mabel Normand, and Al St. John
* *The Noise of Bombs* (1914) with Edgar Kennedy as police chief
* *Love, Loot and Crash* (1915) (Available to watch/download from the Internet Archive) with Charley Chase
* *Wished on Mabel* (1915) with Roscoe Arbuckle and Mabel Normand
* *Love, Speed and Thrills* (1915) (Available to watch/download from the Internet Archive) with Mack Swain, Minta Durfee, and Chester Conklin

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 128158009
* LCCN: no98063491

 |
Knjižnicegrada Zagreba
**Knjižnice grada Zagreba** su najveća organizirana mreža narodnih knjižnica u Zagrebu. Obavljaju zadaću županijske matične službe za narodne i školske knjižnice na području Grada Zagreba i Zagrebačke županije. Pokrivaju knjižnice na 42 lokacije i 2 bibliobusa. Središne knjižnice su Gradska knjižnica i Knjižnica Božidara Adžije.

U knjižnicama se nalazi više od 2.127.276 svezaka knjiga. Knjižnice grada Zagreba također se brinu za nekoliko specijaliziranih zbirki: zavičajnu zbirku Zagrabiensiu, zbirku rijetkih knjiga i rukopisa RARA, zbirku vrijednih starih zagrebačkih izdanja periodike, zbirku audiovizualne građe i zbirku elektroničkih publikacija.

Godine 2007. mreži su se priključile i (do tad samostalne) knjižnice Vladimira Nazora, knjižnice Marina Držića, knjižnica Bogdana Ogrizovića i knjižnica Medveščak.

Matična služba Knjižnica grada Zagreba nalazi se na Trgu Ante Starčevića, u zgradi Gradske knjižnice, nekad Starčevićevog doma.

Knjižnice u sklopu mreže
------------------------

* Gradska knjižnica
* Knjižnica Božidara Adžije
* Knjižnica Tina Ujevića
* Knjižnica Prečko
* Knjižnica Voltino
* Knjižnica Knežija
* Knjižnica Staglišće
* Knjižnica Ljubljanica
* Knjižnica Dubrava
* Knjižnica Medvešćak
* Dječja knjižnica M2
* Knjižnica Novi Zagreb
* Knjižnica Dugave
* Knjižnica Savski gaj
* Knjižnica Vjekoslava Majera
* Knjižnica Sloboština
* Knjižnica Mala mlaka
* Knjižnica Augusta Cesarca
* Knjižnica Sesvete
* Knjižnica Selčina
* Knjižnica Dubec
* Knjižnica Silvija Strahimira Kranjčevića
* Knjižnica Ivane Brlić Mažuranić
* Knjižnica Ante Kovačića
* Knjižnica Marije Jurić Zagorke
* Knjižnica Marina Držića
* Knjižnica Ivana Gorana Kovačića
* Knjižnica "Savica"
* Knjižnica i čitaonica Bogdana Ogrizovića
* Knjižnica Vladimira Nazora
* Bibliobus

Vanjske veze
------------

* Knjižnice grada Zagreba
* Online katalog Knjižnica grada Zagreba Arhivirano 2009-06-09 na Wayback Machine-u
Kirnja u Mediteranu
**Kirnja** ili **kirnja golema** (lat. *Epinephelus marginatus*) je najpoznatiji predstavnik svoga roda *Epinephelus*, poznat po tome da u potrazi za plijenom zađe i u vrlo plitko more. Nazivaju je još i **kjerna**. Ima veliko tijelo s izraženim ustima, dugu leđnu peraju i zaobljen rep. Boje variraju od smeđe do zelene (boja mladih kirnji), ovisno o godišnjem dobu i starosti ribe. Odrasla riba postaje smeđa s žutim mrljama i žućkastim donjim dijelom. 

Živi uglavnom sama, u procijepima stijena i špiljama, na dubinama do 60 m, iako zna zaći i na veće dubine, čak i do 300 m. u plićem moru se uglavnom mogu pronaći mlađi primjerci, dok se dublje nalaze veće jedinke. Rupe u kojima živi obično imaju dva izlaza, tek nešto veća od kirnje, tako da je u rupi sigurna.

Raširena je na Mediteranu, uzduž afričke obale te oko Brazila. Rijetko je se može naći i na obalama indijskog oceana, Urugvaja, Argentine, te sjeverno oko Francuske i Britanije.

Kirnja spada u skupinu ugroženih vrsta, te je u nekim zemljama zaštićena.

Razmnožavanje i prehrana
------------------------

Razmnožava se u ljetnim mjesecima (srpanj i kolovoz), a zanimljivost je da se sve jedinke izlegu kao ženke, a kada narastu (u dobi od 12-14 godina 
) pretvaraju se u mužjake.

Uglavnom se hrani drugom ribom, rakovima, te glavonošcima. Vrlo je pohlepna i jedan je od glavnih grabežljivaca u moru.

Veličina
--------

Uobičajena veličina je između 50 i 100 cm, odnosno 3 do 10 Kg. Nisu rijetki ni primjerci od preko 40 Kg. Može narasti do 150 centimetara duljine i do 60 kilograma težine. Zabilježena je starost kirnje i od 50 godina.

Izvori
------

1. ↑  submania.hr: Kirnja Arhivirano 2017-08-24 na Wayback Machine-u

Drugi projekti
--------------

|  |  |
| --- | --- |
|  | U Wikimedijinoj ostavi nalazi se članak na temu: **Kirnja** |
|  | U Wikimedijinoj ostavi ima još materijala vezanih za: **Kirnja** |
|  | Wikivrste imaju podatke o: **Kirnji** |

  


***Kirnja*** na Wikimedijinoj ostavi
Mapa Beotije u antici
**Okaleja** (grčki: Ὠκαλέα, *Ōkalea*, ređe u množini: Ὠκαλέαι, kasnije s pomerenim akcentom: Ὠκάλεια) bilo je ime antičkog grada u grčkoj oblasti Beotiji, koji se nalazio na južnoj obali Kopaidskog jezera.

Okaleja se nalazila otprilike na pola puta između Alalkomene i Halijarta, oko 30 stadija (5,5 km) udaljena i od jednog i od drugog grada. Antički ga izvori često spominju uz Mantineju i Medeon, što znači da su i ovi gradovi bili relativno blizu. Čini se da je ta mala razdaljina između Mantineje i Okaleje bila razlog što je mitska Aglaja, kći Mantinejeva, ponekad bila poznata i pod imenom Okaleje.

Poreklo
-------

Većina izvora koji spominju poreklo imena ovoga grada objašnjavaju da ono potiče od grčkoga prideva ὠκύς = "brz". Stara "D" sholija uz *Ilijadu* objašnjava da se to odnosi na neku neimenovanu reku koja protiče pored grada. Stefan Bizantinac, pak, kaže da se to odnosi na malu udaljenost između obližnjeg grada Tespija i Tebe.

Mitologija
----------

*Himna Apolonu* priča o tome kako je bog Apolon, tragajući za mestom gde će utemeljiti svoje proročište, prošao kraj Okaleje i Halijarta kad je prešao reku Kefis na putu ka Telfusi. Okaleka i Halijart se tu navode pogrešnim redosledom, s obzirom na to da Apolon putuje u pravcu zapada. Himna za Okaleju kaže da je πολύπυργος, tj. "s mnogim kulama", no taj je epitet bio tako čest za gradove da je gotovo ispražnjen od pravog značenja.

Pseudo-Apolodorova *Biblioteka* priča o tome kako je, dok se Herakle borio protiv Minijaca iz Orhomena, njegov pčuh Amfitrion poginuo. Nakon toga Zevsov sin Radamant, koji je bio prognan s Krita, oženio se Amfitrionovom udovicom Alkmenom, a zatim su se njih dvoje nastanili u Okaleji. Jovan Ceces dodaje da je Okaleji Radamant podučavao mladoga Herakla upotrebi luka i strele.

Homerova *Ilijada* spominje Okaleju u "katalogu brodova" kao jedan od polisa koji su dali vojnike u beotski kontingent ahejske u trojanskom ratu.
**Jurandvor** je selo na otoku Krku, u dolini rječice Suha Ričina, na 2 km do općinskog središta Baške.

Povijest
--------

Crkva sv. Lucije i ostatci opatije sv. Lucije
Jurandvor je osnovan u 16. stoljeću a sastoji se od naselja *Čubranići* i *Juranići* (nazvanim po imenima plemića). U centru naselja, u staroj jezgri *Juranića* nalazi se *Jurin dvor* po kome je naselje dobilo ime.

Benediktinci-glagoljaši na ostatcima rimske vile izgrađuju *samostan* sv. Lucije, a oko 1100. godine opat *Dobrovit* gradi sadašnju jednobrodnu ranoromaničku crkvu sv. Lucije na čijem se pročelju nalazi zvonik četverokutna tlocrta. Zvonik je u 19. stoljeću snižen za jedan kat, a na uglovima je ugrađena kamena plastika - simboli četiri evanđelista. Zvonik crkve je sagradio Andrija iz Krka.

Znamenitosti
------------

*Glavni članak: Crkva svete Lucije na Krku*
Jurandvor je poznat kao mjesto gdje je pronađena Bašćanska ploča. Ona je pronađena 1851. u crkvi sv. Lucije. Crkveni kor bio je odijeljen kamenom pregradom koja je srušena, a namjesto toga postavljena je čuvena Bašćanska ploča. Danas se Bašćanska ploča nalazi izložena u auli Hrvatske akademije znanosti i umjetnosti u Zagrebu, a u crkvi svete Lucije je njena kopija. 

U crkvi se danas nalazi lapidarij sa spomenicima rimskog i starokršćanskog razdoblja, a u zvoniku je sačuvano zvono iz 14. stoljeću.

  

Bašćanska ploča iz Jurandvora

Vanjske poveznice
-----------------

### Sestrinski projekti

|  |  |
| --- | --- |
|  | U Wikimedijinoj ostavi ima još materijala vezanih za: **Jurandvor** |