recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
*Senbazuru*, odnosno tisuću origami ždralova.Značaj japanskog ždrala u narodnom folkloru je izrazito važan.
***Senbazuru*** (japanski: **千羽鶴**), ili **tisuću origami ždralova** je skupina od jedne tisuće origami ždralova, povezanih jednom niti. Jedna stara japanska legenda govori da će, onome tko uspije izraditi 1,000 origami ždralova, ždral ispuniti jednu želju. Neki pak smatraju kako, namjesto jedne želje, onaj tko ih izradi dobiva vječnu sreću, bilo u obliku dugog života ili oporavka od ozljede ili bolesti. Ždral je u Japanu jedna od mitoloških, odnosno svetih životinja (ostale su zmaj i kornjača) te se govori kako može doživjeti 1,000 godina; zbog toga se, za svaku godinu po jedan, izrađuje 1,000 ždralova. U nekim verzijama priće smatra se kako se ždralovi moraju izraditi u jednoj godini i kako ih sve mora izraditi onaj kojemu bi se želja trebala ispuniti. Ždralovi koje izradi ta osoba, ali ih pokloni nekom drugom, ne računaju se, odnosno, svi izrađeni ždralovi moraju biti u posjedu onoga koji ima želju.

Kulturološki značaj
-------------------

*Senbazuru* se tradicionalno predaje kao svadbeni dar, od strance oca, koji mladom paru želi tisuću godina sreće i prosperiteta. Isto tako, mogu se dati i novorođenom djetetu u istu svrhu. Vjeruje se, također, da njihova prisutnost u domu donosi sreću.

Nekoliko japanskih hramova, među kojima oni u Tokiju i Hiroshimi, imaju vječni plamen kao simbol mira. U tim hramovima, školarci ili individualci, nerijetko dodaju *senbazuru* kako bi time pojačali molitve za mir u svijetu. Ždralovi tako budu iloženi elementima, koji ih postepeno uništavaju i tako ispunjavaju želju. Sličan primjer su i molitvene zastave u Indiji i na Tibetu.

Na Zapadu, davanje *senbazurua* je ekstenzivirano tako da ih se daje pacijentima koji umiru od karcinoma ili pak na sprovodima.

### Sadako Sasaki

*Senbazuru* svoju globalnu popularnost uvelike duguje priči o Sadako Sasaki, dvogodišnjoj djevojčici koja je bila izložena snažnoj radijaciji tijekom atomskog bombardiranja Hiroshime u sklopu Drugog svjetskog rata. Sadako je ubrzo oboljela od leukemije te je, s 12 godina, nakon što je puno vremena provela po liječilištima, započela izrađivati origami ždralove kako bi ih, inspirirana legendom, napravila tisuću. Prema popularnoj verziji priče prezentiranoj u knjizi *Sadako and the Thousand Paper Cranes*, djevojčica ih je uspjela izraditi 644 prije nego je postala preslaba i, na koncu, preminula 25. listopada 1955. godine; njezini razredni kolege su, žaleći za njom, odlučili dovršiti ždralove. U drugoj verziji, Muzej mira u Hiroshimi navodi kako je ipak uspjela izraditi potrebnih 1,000 te kako je nastavila dalje, kada je vidjela da joj se želja nije ispunila. U čast priči, u Parku mira u Hiroshimi danas stoji statua Sadako Sasaki kako u ruci drži origami ždrala.

Povezano
--------

***Senbazuru*** na Wikimedijinoj ostavi

* Sadako Sasaki
* Japanski folklor
* Japanska mitologija
* *Sadako and the Thousand Paper Cranes*
* *Sadako Will Leben*
**Sisowath Monivong** (kmerski: ស៊ីសុវត្ថិ មុនីវង្ស; kmerski izgovor: ; Phnom Penh, 27. prosinca 1875. – Phnom Bokor, 24. travnja 1941.) bio je kralj Kambodže od 1927. do svoje smrti, 1941. godine. Monivong je bio sin kralja Sisowatha te djed svog nasljednika, Norodoma Sihanouka.

Rođen je 1875. godine u Phnom Penhu kao šesto dijete i drugi sin kasnijeg kralja Sisowatha i Varni Van. U vrijeme njegova rođenja, njegov otac je boravio u Phnom Penhu, novoj prijestolnici kolonijalne Kambodže, kojom je vladao Sisowathov polubrat, Norodom. Njegov otac je na prijestolje došao 1904. godine. 

Dvije godine kasnije, Monivong s ocem putuje u Francusku, gdje upisuje vojnu školu u mjestu Saint-Maixent-l'École. Dvije godine kasnije, diplomirao je s činom potpukovnika u Legiji stranaca, nakon čega se 1909. godine vratio u Kambodžu. Tokom narednih godina je napredovao u hijerarhiji, sve do čina šefa bataljona (1922.). Tokom Prvog svjetskog rata, aktivno je radio na regrutaciji volonterske radne snage i vojnika, zbog čega je kasnije i odlikovan. Otac ga je kasnije imenovao potpredsjednikom Vijeća ministara i predsjednikom Vijeća kraljevske obitelji. 

Prijestolje je preuzeo nakon očeve smrti 1927. godine te je zapravo samo nastavio s provođenjem profrancuske politike svoga oca, odbivši se direktno uplitati u politička pitanja, svjestan činjenice da je mjesni namjesnik iz Pariza čelna osoba u državi. Njegova vladavina nije bila obilježena nikakvim značajnijim događanjima, mada je ostala zapamćena kao period postepenog prodiranja komunizma u kambodžansko društvo; godine 1930. vijetnamski vođa Hồ Chí Minh je osnovao Indokinesku komunističku partiju, koja je postepeno sticala pobornike u Kambodži. Glavni cilj kambodžanskih komunista bilo je dokidanje francuske uprave. 

Monivong je na prijestolju dočekao i početak Drugog svjetskog rata te političke dogovore između Višijske Francuske i Japana; naime, iako je Višijski režim bio faktički nasljednik Treće Republike, Japan je ranije izvršio invaziju Francuske Indokine, ali je dozvolio Francuzima da zadrže faktičku upravu nad svojim kolonijama. S druge strane, Japan je preuzeo kontrolu nad Tajlandom te su francuski i japanski kolaboracionisti postepeno počeli vršiti represiju nad kambodžanskim narodom. Svjestan toga, a nemoćan da se suprostavi, Monivong se povukao u provinciju Kampot. Preminuo je u Phnom Bokoru 24. travnja 1941. godine. Naslijediti ga je trebao njegov sin, Sisowath Monireth, ali su francuski upravitelji odabrali devetnaestogodišnjeg Norodoma Sihanouka, sina Minovongove kćerke Sisowath Kossamak, za njegova nasljednika, pogrešno vjerujući kako će lakše kontrolirati mladog kralja nego Moniretha.

Kao i njegovi prethodnici, Monivong je za života imao mnogo žena, barem šest od kojih su bile i službeno priznate jer su rodile njegovu djecu. Jedna od njih bila je plesačica po imenu Meak, čiji su mladi rođaci sredinom 30-ih godina došli živjeti s njom, što je bio kambodžanski običaj. Jedan od njih bio je i sedmogodišnji dječak po imenu Saloth Sar, ali kojeg će historija zapamtiti po njegovom kasnije odabranom imenu - Pol Pot.
**Olga Adam** (rođena: ***Olga Ungar***) (Banatsko Aranđelovo, 25. 5. 1925 – Novi Sad, 17. 10. 2012), jugoslavenska glumica i spikerica. Ostala je u pamćenju široj jugoslavenskoj javnosti po tome što se prva oglasila na talasima Radio Novog Sada 29. 11. 1949 godine tačno u podne.

Biografija
----------

Olga Adam je rođena 25. 5. 1925 u Banatskom Aranđelovu, blizu Novog Kneževca, u jevrejskoj porodici Marcela i Margite Ungar. Otac joj je bio drvarski trgovac. Osnovnu školu je završila u rodnom mestu, a gimnaziju je, do 1941, pohađala u Kikindi, da bi potom kao Jevrejka bila isključena iz škole. Sredinom avgusta te godine, s roditeljima, mlađim bratom i Jevrejima severnog Banata, deportovana je u logor Novi Bečej, a u drugoj polovini septembra u Beograd, gde je njen otac interniran u logor Topovske šupe i iste jeseni streljan. Nju, majku i brata, uoči deportovanja u decembru 1941, poznanik Srbin je spasio i izveo iz Beograda u Svilajnac, gde su ilegalno živeli do oslobođenja. Posle Drugog svjetskog rata, nastanila se s majkom i bratom u Novom Sadu. Upisala se u Državnu pozorišnu školu, gde je i diplomirala 1949. Glumu je učila kod redatelja Bore Hanauske i Jurija Ljvoviča Rakitina. Skoro cela njena klasa dobila je angažman u pozorištu u Sremskoj Mitrovici, ali je ona ostala u Novom Sadu i radila kao spiker na radiju. Tri sezone, od 1951 do 1954, igrala je u Srpskom narodnom pozorištu, a potom u Lutkarskom pozorištu od 1954 do 1955. U dramskom ansamblu Radio-Novog Sada na mađarskom jeziku, radila je do penzionisanja 1984, a nastupala je i u Novosadskom pozorištu (*Ujvidéki szinház*). U Novosadskom pozorištu je igrala manje uloge, pa je tako nastupila i u prvoj predstavi tog pozorišta 1974 godine u komadu "Mačja igra" Ištvana Erkenja. Redovno je učestvovala i u snimanjima "Vesele večeri", takođe na mađarskom jeziku. Bila je vrsna komičarka, i posle penzionisanja igrala je u mnogim predstavama. Preminula je 17. 10. 2012 u Novom Sadu.

Literatura
----------

* Nećak, Aleksandar (2011). *Znameniti Jevreji Srbije*, Beograd: Savez jevrejskih opština Srbije. ISBN 978-86-915145-0-1
**Salvatore Riina** poznat i kao **Toto Riina** (rođen 16. novembra 1930, Corleone, Sicilija - umro 17. novembra 2017) je bio član Mafije. Bio je prvi čovek Cosa Nostre do hapšenja 1993. godine. Nasledio ga je Bernardo Provenzano, koji je uhapšen 2006. godine. Najveću moć stekao je 80-ih i početkom 90-ih godina 20.veka.

Rani period
-----------

Sa devetnaestt godina je kao član lokalne bande u Corleoneu počinio ubistvo u obračunu za šta je odležao 6 godina u zatvoru. Po izlasku iz zatvora nastavlja sa kriminalnim delatnostima. 1950-ih godina u Corleoneu je glavni bos bio Michele Navarra. Toto je sa svojom bandom isplanirao Navarrino ubistvo za koga su radili. Posle njegovog ubistva Rina postaje glavni mafijaški faktor u gradu. Sa grupom mafijaša kao Bernardo Provencano,Luciano Legio i Antonio Calderone odlaze u Palermo kojim nameravaju da zavladaju. Tada postaju poznati pod nazivom *Corleonesi*, grupa čiji će članovi postati prvi ljudi Mafije.

Zlatne godine
-------------

Posle velikih ratova Mafije 1981.-1983. izaći će kao pobednik jer će veliki bosovi biti pohapšeni i osuđeni. Tada on sklapa najveće poslove sa drogom. I ubrzo se penje do prvog čoveka mafije. Tada počinje velika anti-kampanja protiv njega. Tada se kao najveći borci protiv mafije ističu Giovanni Falcone i Paolo Borselino.

Pad
---

U maju 1992. po naredbi Tota Rine ubijen je Govanni Falcone. Na autoputu za Palermo na jednom mostiću preko kog je prelazio auto put Rinine plaćene ubice postavile su pola tone dinamita. U trenutku kada je auto prelazio na to mesto bomba je aktivirana. Poginuli su Falcone njegova žena i tri telohranitelja. U julu iste godine u Palermu postavljena je bomba u automobil Paola Borselina, pri čemu je poginuo on i još pet policajaca. U januaru 1993. godine policija je uspela da locira kako Rina uz pratnju svog vozača izlazi iz svoje kuće u Palermu. Specijalne snage uhapsile su ga kada se auto zaustavio na semaforu. U početku je poricao da je on vođa mafije ali je sud to uspeo da dokaže. Osuđen je na maksimalnu kaznu. Nasledio ga je BBernardo Provenzano koje je uhapšen 2006. posle četrdeset i tri godine skrivanja. Njegovi sinovi takođe su postali članovi mafije.
**Oskar David Ginsberger** (rođen: ***Oskar David Günsberger***) (Gradište, 2. 2. 1896 - St. Gallen, Švicarska, 1. 2. 1979), jugoslavenski liječnik-dermatovenerolog i učesnik Narodnooslobodilačke borbe.

Biografija
----------

Dr. med. Oskar David Ginsberger je rođen 2. 2. 1896 u Gradištu blizu Vinkovaca. Potječe iz židovske obitelji Ljudevita Günsberger. Dr. Ginsberger je pohađao i završio pučku školu u Gradištu. Gimnaziju je pohađao u Vinkovcima i Zagrebu, te je maturirao 1914 godine. Studij medicine završio je u Grazu, a specijalizaciju iz dermatovevenerologije u Beču 1922 godine. Po povratku u Kraljevinu Jugoslaviju radio je kao privatni liječnik i liječnik socijalnog osiguranja u Osijeku. Po dolasku ustaša na vlast tj. uspostavom Nezavisne Države Hrvatske (NDH), dr. Ginsberger je bio prisilno premješten u Bihać u sastav ekipe židovskih liječnika zaduženih za suzbijanje endemskog sifilisa. Narodnooslobodilačkoj vojsci Jugoslavije (NOVJ) je pristupio u novembru 1942 godine. U NOVJ-u je bio slijedećim dužnostima: šef serološkog laboratorija bolnice u Jasikovcu, upravnik ambulante VII banijske divizije, referent saniteta 7. banijske brigade, upravnik bolnice rekonvalescenata u Livnu, upravnik venerološkog odjeljenja bolnice u Podgrmeču, te referent saniteta Komande podgrmečkog vojnog područja. Nakon domobilizacije preselio se ponovo u Osijeku, a onda privatnim vezama pozvan u sisački Dom zdravlja. Dr. Ginsberger se tokom karijere aktivno bavio spolnim bolestima, te njihovim suzbijanjem. Od 1925 do 1965 objavljivao je tekstove u domaćim i zapadnim stručnim liječničkim časopisima (*"Liječnički vjesnik", "Higijena", "Schweizerische medizinische Wohenschrift" i dr.*). 1958 je preveo knjigu Jürgena Thorwalda, "Stoljeće kirurgije", te 1961 knjigu Herberta Franka, "Pobuna savjesti". Dr. Ginsberger je penzionisan 1953 godine, no radio je do 1965 godine što privatno, što reaktivno. Dr. med. Oskar David Ginsberger je preminuo 1. 2. 1979 u švicarskom glavnom gradu St. Gallenu.

Literatura
----------


|  |  |
| --- | --- |
| Partizanska spomenica 1941. | Portal NOBSegment isključivo posvećen **Narodnooslobodilačkoj borbi.** |

* Romano, Jaša (1980). *Jevreji Jugoslavije 1941-1945: žrtve genocida i učesnici narodnooslobodilačkog rata*, Beograd: Jevrejski Istorijski Muzej, Saveza jevrejskih opština Jugoslavije.
**Sveti Euzebije i Polion** († Vinkovci, kraj. 3./ početak 4. stoljeća) – kršćanski mučenici iz rimskog grada Cibalae, danas Vinkovci

Živjeli su na prostoru današnjih Vinkovaca, tada je to bio rimski grad Cibalae. Euzebije je bio biskup, a Polion lektor. U Katoličkoj Crkvi slave se zajedno. Euzebije je prvi poznati biskup Cibalae, mučen je i preminuo 27. travnja oko 258. godine. 

O Polionu se više zna, jer je sačuvan opis njegova mučeništva. Polion je bio lektor i voditelj lektorske škole, propovijednik i uzoran čovjek. Rimski sudac Prob tražio ga je, da se žrtvuje poganskim bogovima i odrekne kršćanstva. Polion je to odbio i održao govor o temeljima kršćanske vjere. Osuđen je na smrti spaljen na lomači 27. travnja 304. godine. Zaštitnik je bogoslova i lektora. Slavili su ga i na prostoru današnje Italije.

Spomendan sv. Euzebija i Poliona slavi se u Đakovačkoj i Srijemskoj biskupiji od 1807. godine. Njima je posvećena župna crkva u Vinkovcima od 1972. godine. Spomendan im je 29. svibnja. 

| * p
* r
* u
Hrvatski sveci i blaženici |
| --- |
| Sveci | Marko Križevčanin • Leopold Mandić • Nikola Tavelić |
| Blaženici | Julijan iz Bala • Augustin Kažotić • Hozana Kotorska • Ivan Merz • Gracija iz Mula • Alojzije Stepinac • Jakov Zadranin |
**Slobodan Budak** (1931. - Zagreb, 5. svibnja 2012.) - hrvatski pravnik i aktivist za ljudska prava

Bio je sin narodnog heroja Divka Budaka, ubijenog u Kerestincu za vrijeme Drugog svjetskog rata.  U vrijeme Hrvatskog proljeća, u prosincu 1971. godine podnio je ostavku na mjesto javnog tužitelja, kako ne bi sudjelovao u progonu proljećara, zagovornika demokracije. Odbio je i zabraniti jedan broj Hrvatskog tjednika. Nakon toga, godinama nije mogao otvoriti odvjetničku kancelariju.

Nakon uspostave samostalne Hrvatske, nije želio sudjelovati u izvršnoj vlasti, već je bio jedan od osnivača Hrvatskog helsinškog odbora i jedan od njegovih najuvaženijih članova. Imao je svoj odvjetnički ured u Zagrebu. Bio je odvjetnik obitelji nekolicine Srba, koji su početkom Domovinskog rata bez traga nestali u Karlobagu. Zbog toga mu je minirana obiteljska kuća u Karlobagu te je pretučen u predvorju zagrebačkog hotela Intercontinental (današnji Westin).

Prilikom protesta zbog radova u Varšavskoj ulici u Zagrebu 2008. godine, s grupom mladih ljudi odveden je u policijsku postaju na 10 sati dugo saslušanje.

Preminuo je 5. svibnja 2012. godine. Predsjednik Hrvatskog sabora Boris Šprem uputio je izraze sućuti njegovoj obitelji.

Izvori
------

1. ↑   Preuzeto 17. svibnja 2012.
2. ↑   Preuzeto 17. svibnja 2012.
3. ↑   Arhivirano 2012-05-15 na Wayback Machine-u Preuzeto 17. svibnja 2012.
4. ↑   Arhivirano 2012-05-16 na Wayback Machine-u Preuzeto 17. svibnja 2012.
5. ↑   Preuzeto 17. svibnja 2012.
6. ↑   Preuzeto 17. svibnja 2012.432728
„Spiritisti" preusmjerava ovdje. Za ostala značenja, v. Spiritisti (razvrstavanje).
**Spiritizam**, okultni nauk kojim se nastoji uspostaviti komunikacija s preminulim osobama.
Kao pokret razvija se u 19. stoljeću kada je Allan Kardec izložio njegove osnove u "Knjizi duhova" (1858.).

U spiritističkim seansama doziva se, podsredstvom medija, duh umrlog. Česte su prijevare i zloupotrebe lakovjernih ljudi od strane raznoraznih navodnih medija i drugih šarlatana.

Povijest
--------

Moderna povijest spiritizma započela je 1848. godine prvim dokumentiranim događajem o natprirodnim fenomenima koji su se zbili nakon što se obitelj Fox uselila u kuću u selu Hydeville u američkoj saveznoj državi New York. Slučaj je izazvao senzaciju, a obitelj koju su navodno opsjedali duhovi, morala se preseliti rođacima u obližnji grad Rochester. Međutim, obitelj je i tamo prijavila čudne događaje, što je u javnosti izazvalo sustavno zanimanje za taj slučaj. Tijekom 1849. održao se niz seansi u kući obitelji Fox, gdje su primječeni neobjašnjivi fenomeni, poput pokretanja predmeta u sobi, levitacije stola i slično. Članovi obitelji Fox iskoristili su taj događaj za samopromociju i javno prakticiranje spiritizma, što je potaknulo skeptike da vjeruju kako je u pitanju bila prijevara.

Sve veća popularnost spiritističkih seansi, navela je znanstvenike da pokušaju pronaći racionalno objašnjenje tih fenomena. Tako je dr. James Baird 1853. godine iznio teoriju koja implicira da se stolovi pokreću tijekom seanse pod utjecajem iščekivanja onih koji sjede oko njih, dok je engleski fizičar i kemičar Michael Faraday tvrdio da su pokreti koje stol izvodi uzrokovani rukama prisutnih.

Povezano
--------

* Nekromancija
* Parapsihologija

Bilješke
--------

1. ↑  Catholic Encyclopedia
2. ↑  Faust, Viktoria, str. 38.-41.
3. ↑  Faust, Viktoria, str. 40.-41.
4. ↑  Faust, Viktoria, str. 43.

Literatura
----------

* *Faust, Viktoria, Parapsihologija, Zagrebačka naklada, Zagreb, 2002.* ISBN 953-6234-99-8

Vanjske veze
------------

***Spiritizam*** na Wikimedijinoj ostavi

* Catholic Encyclopedia ()
**Jacinto Convit García** (Caracas, 11. rujna 1913. – Caracas, 12. svibnja 2014.) bio je venezuelanski liječnik i naučnik, poznat po izradi cjepiva za borbu protiv lepre, ali i radu na izradi lijekova za borbu protiv različitih vrsta karcinoma. Igrao je značajnu ulogu osnivanju Nacionalnog instituta za biomedicinu u Venezueli, tokom 1972. godine, a tokom života je bio član i predsjednik nekoliko organizacija povezanih uz borbu protiv lepre. Zbog svog predanog rada na polju lepre i tropskih bolesti, Convit je dobio nekoliko međunarodnih odlikovanja, među kojima su Nagrada princa od Asturije u kategoriji tehnološkog i znanstvenog rada (1987.) i orden Legije časti (2011.); godine 1988. predložen je i za Nobelovu nagradu za fiziologiju ili medicinu. 

Convit je rođen 11. rujna 1913. godine u Caracasu; njegov otac, Francesc Convit i Martí, bio je Katalonac koji je stekao venezuelansko državljanstvo, dok mu je majka, Flora García Marrero, bila Venezuelanka kanarskih korijena. Osnovnu i srednju školu završio je u Caracasu, gdje je jedno vrijeme bio učenik Rómula Gallegosa. Potaknut susretom s oboljelima od lepre, Convit je 1932. godine upisao studij medicine pri Centralnom univerzitetu Venezuele, gdje je diplimirao 1938. godine. 

Dvije godine kasnije postao je profesor, a 1950. godine je postao ravnatelj dermatološke klinike; istovremeno je radio i za Ministarstvo zdravstva i socijalne skrbi. Od kraja 60-ih pa sve do kraja 70-ih godina, Convit je bio jedan od vodećih svjetskih stručnjaka za lepru te je držao važne funkcije u mnogim međunarodnim organizacijama posvećenima toj bolesti. Tokom 1972. godine, igrao je ključnu ulogu u osnivanju Nacionalnog instituta za dermatologiju, današnjeg Nacionalnog instituta za biomedicinu u Venezueli. 

Godine 1987. Convit je dodao mrtve *Mycobacterium leprae* u BCG cjepivo, kao eksperimentalni postupak za izradu cjepiva protiv lepre. Iako je cjepivo testirano diljem svijeta, nije se pokazalo posebno efikasnijim od uobičajenog BCG cjepiva. Ipak, njegov daljnji rad je doveo do nastanka efikasnog cjepiva protiv lepre, a isti postupak kasnije je korišten za izradu cjepiva protiv lišmenijaze. Kasnije je radio i na onkocericijazi, mikozi i drugim tropskim bolestima. Godine 1988. vlada Venezuele ga je predložila za Nobelovu nagradu zbog izrade eksperimentalnog cjepiva protiv lepre, međutim Švedska akademija ga nije izabrala za dobitnika. 

Kasne godine karijere posvetio je borbi protiv karcinoma te izradi cjepiva protiv istoga. U rujnu 2013. godine napunio je 100 godina života, a iste godine objavio je i svoj posljednji znanstveni rad. Preminuo je 12. svibnja 2014. u rodnom Caracasu.

Vanjske veze
------------

* „Biographical Website".
* „Fundación Jacinto Convit".
* „Página oficial de Facebook de la Fundación Jacinto Convit".
* Blog about Jacinto Convit's work ()
* Immunotherapy autovaccine for cancer treatment Arhivirano 2012-03-08 na Wayback Machine-u ()

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 304491530
* LCCN: n2015189250
* ISNI: 0000 0004 1010 2318
* SUDOC: 170037843

 |
**Jacques Cathelineau** (5. januar 1759 – 14. jula 1793) bio je vrhovni zapovjednik (*generalissimo*) Kraljevske i katoličke vojske, odnosno vođa kontrarevolucionarne pobune pobune u francuskoj pokrajini Vandeji protiv u Revoluciji uspostavljenog republikanskog režima. Cathelineau, koji je stekao nadimak "svetac iz Anjoua", se iskazao nizom uspjeha u borbama sa republikanskim snagama u proljeće 1793. godine, ali je smrtno ranjen u bitci kod Nantesa nakon čega je došlo do oseke ustanka i njegovog gušenja.

Biografija
----------

Rodom iz mjesta Le Pin-en-Mauges, Chatelineau je u *ancien regimeu* živio kao putujući trgovac. Prije Revolucije je stekao reputaciju pobožnog katolika, a svoje sunarodnjake i poznanike duboko impresionirao fizičkom snagom. Kao i mnogi njegovi sunarodnjaci je nakon izbijanja Revolucije prema njoj zauzeo neprijateljski stav, dodatno pojačan mjerama republikanskih vlasti za kontrolu nad Crkvom, pogubljenjem kralja Luja XVI i prisilnom regrutacijom mladića za Rat Prve koalicije.

10. marta 1793. godine su se mladići u obližnjem mjestu Saint-Florent-le-Vieil pobunili protiv regrutacije i protjerali republikanske vlasti. Čuvši za to, Chatelineau je svoje susjede nagovorio da im pomognu oružjem, a nakon čega mu se priključilo 27 ljudi. Toj se koloni priključilo još seljaka, te su u mjestu Jallais uspjeli protjerati republikanski garnizon smješten u lokalnom *chateauu* i zarobiti jedan top. Nakon toga je Chatelineauova vojska narasla na čak 3000 ljudi. Iako je raspolagao sa slabo naoružanim i obučenim trupama, a sam nije imao nikakvog vojničkog iskustava, postigao je niz uspjeha u borbama sa republikanskim snagama te stekao izuzetnu popularnost među ljudstvom. To su prepoznali i drugi vođe vandejske pobune, kao Charles de Bonchamps, Louis d'Elbée i Louis Marie de Lescure, te su ga 12. juna 1793. proglasili vrhovnim zapovjednikom. Chatelineau je svoju popularnost dugovao i ličnoj hrabrosti, odnosno sklonosti da sam vodi juriše. Prilikom pokušaja da zauzme strateški važan grad Nantes je ranjen hicem iz puške, a nakon čega je napad obustavljen. Chatelineau je od rana preminuo 14. jula, a njegova smrt se često navodi kao početak kraja ustanka, koji je brutalno ugušen krajem godine.

Chatelineauovi potomci su za vrijeme Bourbonske restauracije dobili plemićke titule, a među lokalnim stanovništvom je decenijama kasnije postojala inicijativa da ga Katolička crkva proglasi svecem.

Literatura
----------

* Jacques Cretineau-Joly, *Histoire de la Vendée militaire*
* Célestin Port, *Vie de J. Calhelineau* (1882); *La Légende de Cathelineau* in the review *La Révolution française*, vol. xxiv; *Les Origines de la Vendée* (Paris, 1888, 2 vols.); *Dictionnaire Historique, Géographique et Biographique de Maine-et-Loire* (1874–1878, 3 vols.)
* Théodore Muret, *Vie populaire de Cathelineau* (1845)

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 69726847
* LCCN: nr92002875
* ISNI: 0000 0000 6156 9058
* GND: 118853678
* SUDOC: 02911909X
* BNF: cb120811745 (podaci)

 |
**Jakov Baradej** (arapski: يعقوب البرادعي‎), također. *Baradaj*, *Burd’ono* ili grčki:  odnosno *Cancalos* (Tell-Mauzalat, 490/505 — Edesa, 30. jul 578) bio je sirijski mijafizitski monah, iguman manastira, a od 541 episkop Edese. Tradicionalno se smatra osnivačem Sirijske crkve, koja se po njemu ponekad naziva i Sirijsko-jakobitskom.

Jakov se rodio u mjestu Tela Mauzalat u Osroeni, oko 55 km istočno od Edese. Otac mu je bio svećenik, koji ga je još u djetinjstvu dao u obližnji manastir gdje je prihvatio asketizam, ali i dobro naučio grčki jezik i sirijsku književnost. Nakon smrti roditelja je oslobodio njihove robove, a potom im predao sve svoje nasljedstvo. S vremenom je postao prezbiter te stekao reputaciju askeze koja je došla do Konstantinopola i duboko impresionirala bizantsku caricu Teodoru, koja je tajno simpatizirala mijafizitstvo. Jakov je pozvan u Konstantinopol gdje je proveo sljedećih 15 godina. Iako je bio pozivan na dvor, više je volio živjeti u manastiru, gdje je kontaktirao sa zatvorenim mijafizitskim episkopima i vođama. Nakon što je 541. imenovan za episkopa, putovao je po istočnim provincijama i nastojao obnoviti mijafizitske crkve, tada pod žestokim udarom carske vlasti, koja je silom nastojala ustanoviti halkedonska vjerovanja. Jakovljevi napori su ojačali mijafizitstvo i omogućili stvaranje drevnoistočnih crkava, ali nisu spriječili raskol između Sirijske i Koptske crkve u Egiptu. Preminuo je na putu u Egipat čiji je cilj bio da se taj raskol riješi.

Literatura
----------

* Butin, Romain (1907). „Jacob Baradæus". *Catholic Encyclopedia*. **2**. New York: Robert Appleton Company.
Partiture Jamesa Reesea Europea u Kongresnoj biblioteci SAD.
**James Reese Europe** (22. februar 1881 – 9. maj 1919) bio je američki ragtime kompozitor, aranžer i vođa orkestra, koji se smatra jednim od pionira jazz muzike.

Godine 1910. je organizirao Clef Club, udruženje koje je okupljalo crne muzičare u Harlemu. Godine 1912. je na njegovom čelu održao historijski koncert u Carnegie Hallu, postavši tako jednom od većih ličnosti afroameričke muzičke scene u tadašnjem New Yorku i pomogavši da afroamerička muzika - koju je nastojao što više moguće učiniti "autentičnom", odnosno bez bjelačkih uticaja - stekne široku publiku.

Nakon ulaska SAD u prvi svjetski rat, Europe se priključio njujorškoj Nacionalnoj gardi, te je raspoređen u 369. pješadijsku pukovniju, crnu jedinicu tada rasno segregirane američke vojske. Dobio je čin poručnika i dirigirao pukovnijskim orkestrom. Osim što je sudjelovao u borbama, zabavljao je američke i savezničke trupe, te je znatno doprinio da ragtime muzika počne sticati popularnost na evropskom kontinentu. Po završetku rata se vratio u SAD. Prilikom turneje u Bostonu se posvađao s dvojicom svojih bubnjara. Stephen Wright, jedan od njih, ga je tada perorezom uboo u vrat, od čega je Europe isti dan umro.

Vanjske veze
------------

***James Reese Europe*** na Wikimedijinoj ostavi

* Besplatne partiture čiji je autor James Reese Europe na stranici International Music Score Library Project
* James Reese Europe on Jass.com Arhivirano 2006-10-18 na Wayback Machine-u Article with images
* Europe's Society Orchestra Arhivirano 2004-08-13 na Wayback Machine-u Article and audio of the 1913–1914 recordings on redhotjazz.com
* Jim Europe's 369th Infantry "Hellfighters" Band Arhivirano 2016-08-18 na Wayback Machine-u Article and audio of the 1919 recordings on redhotjazz.com
* Songs Brought Back from the Battlefield
* University of Michigan Exhibition Arhivirano 2006-09-08 na Wayback Machine-u
* From Ken Burns film, *Jazz*.
* An on-line discography Arhivirano 2006-09-03 na Wayback Machine-u
* James Reese Europe na Find a Grave Retrieved on 2010-01-02
**Ptolemej XI Aleksandar II** (grč. Πτολεμαῖος Ἀλέξανδρος) bio je kralj helenističkog Egipta iz dinastije Ptolemejida. Vladao je samo tokom 80. god. pre n. e.

Ptolemej XI je bio sin Ptolemeja X Aleksandra I, ali nije poznato da li ga je rodila Kleopatra Selena I ili Berenika III. Ptolemej IX Latir je preminuo 81. ili 80. godine pre n. e. bez zakonitog potomstva, a Egiptom je zavladala njegova sestra Berenika III. Međutim, kako je Ptolemejska kraljevina bila u klijentelskom položaju prema Rimskoj republici, rimski diktator Lucije Kornelije Sula je želeo da Egiptu nametne romanofilskog vladara. Rimljani su u Egipat uputili Ptolemeja XI Aleksandra II, sina Ptolemeja X. Sula je svoju intervenciju opravdao tako što je rimskom senatu pokazao testament Ptolemeja X.

Po odredbama testamenta Ptolemej XI je trebalo da se oženi Berenikom III koja mu je bila maćeha, a pri tom verovatno i polusestra (po nekim antičkim izvorima i majka). Ipak, svega devetnaest dana posle svadbe, Ptolemej je pogubio svoju nevestu. Ubistvo Berenike III, koja je bila veoma popularna kod žitelja Aleksandrije, izazvalo je propast Ptolemeja XI Aleksandra II koji je stradao od ruku pobunjenih Aleksandrinaca.

Nasledio ga je Ptolemej XII Aulet.

Spoljašnje veze
---------------

* Ptolemej XI Aleksandr II poglavlje u knjizi Malona H. Smita
Janis Joplin
**Janis Joplin** (Port Arthur, 19.1. 1943. - Hollywood, 4.10. 1970.), američka pjevačica.

Janis Joplin je u početku bila pjevačica grupe Big Brother & Holding Company, a kasnije je radila samostalno. Njezina verzija pjesme "*Me and my Boby Mcgee*" posthumno je dospjela na prvo mjesto američke top-liste singlova. Najbolji umiru mladi - tako otprilike glasi popularna rock' n' roll poslovica. 

*Predstavljali su je kao bjelkinju s glasom crnkinje*. Njezin uzor bila je crna kraljica Bessie Smith, najveća jazz i blues pjevačica svih vremena koja je također tragično preminula 4. listopada 1937. godine nakon prometne nesreće i gubitka krvi jer su je odbili prihvatiti u obližnjoj bolnici za bijelce.

Osobni život
------------

**Janis Lyn Joplin** rodila se 19. siječnja 1943. godine u bolnici *St.Mary Hospital* u gradu Port Arthur u američkoj državi Texas. Janis je imala brata Michaela i sestru Lauru. Janis je bila povučena djevojčica i nije se voljela igrati s djecom iz susjedstva. Zbog svoje nesposobnosti da se uklopi i da ispuni očekivanja tamošnje konzervativne zajednice, Janis je već u ranijoj mladosti doživjela brojne traume, poteškoće i nezadovoljstvo koje će ju pratiti tijekom života. Pohađala je srednju školu *Thomas Jefferson High School*, gdje je najviše interesa pokazivala za umjetničke predmete, posebice slikanje. Već je sa 17. godina odlučila postati pjevačica, a poslije škole je radila kao konobarica u lokalnoj kuglani kako bi zaradila novac za kartu u Kaliforniju. Slobodno vrijeme je provodila u društvu svojih uličnih prijatelja Jima Langoda i Granta Lyonsa, koji su je prvi upoznali sa svijetom bluesa.

***Janis Joplin*** na Wikimedijinoj ostavi
*Za ostale upotrebe, v. Pulherija (razvrstavanje).*
**Elija Pulherija** (lat. *Aelia Pulcheria*, rođ. 19. januara 399. - umrla 18. februara 453. godine) bila je ćerka istočnorimskog (vizantijskog) cara Arkadija, sestra Teodosija II i supruga Markijana. Nosila je titulu *avguste* od 414. sve do svoje smrti i decenijama je bila jedna od najuticajnijih osoba na carigradskom dvoru. Naročito je bila uporna u podršci pravoslavlju i inicirala je vaseljenske sabore u Efesu 431. i Halkedonu 451. godine. Zbog toga se danas poštuje kao svetica i u Pravoslavnoj i u Rimokatoličkoj crkvi.

Poreklo i mladost
-----------------

Elija Pulherija je rođena 19. januara 399. kao druga ćerka i drugo dete istočnorimskog cara Arkadija i njegove supruge Elije Eudoksije, ćerke rimskog vojskovođe franačkog porekla Bautona. Pulherija je već imala stariju sestru Flacilu (rođ. 397), a kasnije je dobila i sestre Arkadiju (400) i Marinu (403) i brata Teodosija (401), budućeg cara. Ime je dobila po Arkadijevoj sestri, ćerki Teodosija I i njegove druge supruge Flacile, koja je preminula kao devojčica. Carica-majka Eudoksija je preminula usled posledica pobačaja 6. oktobra 404. godine, a briga o njenom i Arkadijevom potomstvu poverena je evnuhu Antiohu. Evnuh je ubrzo imenovan za velikog komornika (*praepositus sacri cubiculi*) i važio je za jednog od najuticajnijih dvorana. On je organizovao osnovno obrazovanje za carevu decu koje je obuhvatalo časove i grčkog i latinskog jezika i književnosti. Pulherija je nakon Flaciline smrti postala najstarija među Arkadijevom decom, ali su ubrzo sve četvoro ostali siročići kada je i car preminuo 1. maja 408. godine u vreme kada je imeo tridesetak godina. Srećom, Teodosijeva dinastija je imala odane i sposobne sluge u liku pretorijanskog prefekta Antemija i evnuha Antioha i mali Teodosije II je nasledio presto bez potresa.

Avgusta Pulherija
-----------------

Pulherija je već 412. godine postala vodeći član carske porodice kada je na njeno insistiranje lojalni Antioh otpušten iz službe. Po rečima istoričara crkve, savremenika događaja, Sozomena, Pulherija je postala carev *zaštitnik* (grč: επιτροπος).

***Pulherija*** na Wikimedijinoj ostavi
**Johanna Schouten-Elsenhout**, rođena kao **Johanna Isidoro Eugenia Elsenhout** (Paramaribo, 11. srpnja 1910. – 23. srpnja 1992.), surinamska pjesnikinja i aktivistica koja se istaknula u svojoj borbi za priznavanje stanantonga i afrosurinamske kulture.

Johanna Isidoro Eugenia Elsenhout rođena je 1910. godine u Paramaribu u katoličkoj obitelji sa šestero djece. Njezin otac, Johan Alexander Elsenhout, imao je koncesiju na rudnik zlata, dok je njezina majka, Gerada Rosalia Triel, bila kći roba. Počela je pisati vrlo rano, u vlastitim bilježnicama i to na sranantongu. Nakon završene srednje škole, radila je kao pralja. U dobi od 18 godina rodila je blizance, Luciena i Eugénie; Eugénie je umrla nedugo nakon rođenja, prije svog prvog rođendana, što je kod Johanne izazvalo psihotičnu epizodu. Tri godine kasnije rodio joj se i drugi sin, Rudy. Otac njezine troje djece nije poznat. Tokom 1960-ih godina udala se za poduzetnika Wima Schoutena te se obitelj 1968. godine preselila u Groningen, u Nizozemsku. Godine 1975. vratili su se u Surinam kako bi proslavili sticanje nezavisnosti, međutim Wim je tada iznenada umro te se Johanna odlučila vratiti i trajno preseliti u Surinam.

Iako je počela pisati vrlo rano, kao spisateljica otkrivena je tek 1958. godine, kada je svoju pjesmu, "Kotomisi", poslala u radijsku emisiju *Nanga Opo Doro*. To je bilo značajno jer u to doba žene se nisu bavile književnim radom, tako da je Johanna bila pionirka u Surinamu, međutim to nije bila jedina stvar po kojoj je bila značajna. Osim što je pisala na sranantongu, jeziku svoje majke (otac joj je osim nizozemskog govorio i engleski jezik), njezina je poezija bila specifična po tome što nije imala stihove ni interpunkcije već se sastojala od fraza i rečenica za koje se tek kasnije ispostavilo da su poezija. Teme su joj bile raznovrsne, od lezbijskih odnosa koji u njezinoj kulturi nisu bili tabu, preko kreolske kulture, pa do tegoba i ljubavi (samohrane) majke prema djeci. Tematski i idejno, Johanna Schouten-Elsenhout zauzuma iznimno važno mjesto u historiji surinamske književnosti.

Prvu zbirku, *Tide ete: fro sren singi*, objavila je 1963. godine, a već joj je dvije godine kasnije izašla i druga zbirka, *Awese*. Tijekom 1970-ih godina, njezine su pjesme uvštene i u zbirke *Surinaamse gedichten* (1973.) i  *Sranan pangi* (1974.).

Vanjske veze
------------

* Johanna Schouten-Elsenhout at Digital Library for Dutch Literature

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 282185999
* ISNI: 0000 0003 8894 2870
* BPN: 49970469

 |
**Sveti Kozma i Damjan** (grčki: ) († oko 287. g.) bili su ranokršćanski mučenici rođeni u Arabiji, koji su se bavili liječništvom u Egeji (današnji grad Ayas u Turskoj), a zatim u rimskoj provinciji Siriji. Za svoje usluge nisu primali plaću, zbog čega im je nadimak bio *anargyroi* (*bez srebra*); ovime su mnoge prisvojili na prelazak na kršćansku vjeru.

Blagdan sv. Kuzme i Damjana slavi se prema katoličkom kalendaru 26. rujna.

Životi
------

Kuzma i Damjan čudesno transplantiraju crnu nogu Etiopljanina na tijelo bijelog pacijenta.
Tijekom proganjanja kršćana za vrijeme cara Dioklecijana, Kuzma i Damjan bili su uhićeni naredbom prefekta rimske provincije Kilikije zvanog Lizija, koji je naredio mučenje radi kako bi ih natjerao da se odreknu kršćanstva. Prema legendi, ostali su vjerni svojoj religiji izdržavši vješanje na križu i kamenovanje. Konačno su pogubljeni odrubljivanjem glave. Mučeništvo su s njima podijelila i njihova mlađa braća Antim, Leontije i Eprepije.

Njihovo najpoznatije čudo bilo je presađivanje noge nedavno umrloga Etiopljanina pacijentu bijelcu, što je česta tema u mnogim slikama i iluminacijama.

Štovanje
--------

Sveti Kozma i Damjan smatraju se zaštitnicima liječnika i kirurga, a ponekad se u umjetnosti prikazuju sa medicinskim simbolima i amblemima. Spominju se u katoličkoj liturgiji, i to u litaniji svetaca.

Osim u Katoličkoj crkvi, štuju se i u pravoslavlju, te u Anglikanskoj crkvi.

Srpska pravoslavna crkva slavi ih 1. jula po crkvenom, a 14. jula po gregorijanskom kalendaru.

Izvori
------

1. 1 2  Catholic Encyclopedia: "Sts. Cosmas and Damian"
2. ↑  „Tekst molitve Litanija svetaca na latinskom i engleskom". Arhivirano iz originala na datum 2016-03-06. Pristupljeno 2009-10-11.

***Sveti Kuzma i Damjan*** na Wikimedijinoj ostavi
Sveti Apolinarije
**Apolinarije** je bio učenik apostola Petra. Ovaj svetitelj je rodom iz grada Antiohije. Sveti Petar ga je poveo sa sobom iz Antiohije u Rim, i u Rimu ga rukopoložio za episkopa grada Ravene. U hrišćanskoj tradiciji pominje se da je došavši u Ravenu Apolinarije ušao u dom nekoga vojnika Irineja, kome je iscelio sina od slepila, i tako obratio ceo dom u hrišćanstvo. Isto tako hrišćani veruju da je iscelio od neke teške bolesti i ženu vojenačalnika Ravenskog, te se i njegov sav dom krstio. Po želji vojenačalnika Apolinarije ostao je u njegovom domu na stanovanju. Tu je napravio i jednu domaću crkvu. U tom domu je živeo 12 godina, propovedajući Jevanđelje i krštavajući mnogobošce. Od mnogobožačkih starešina je mučen u više mahova, ali se uvek spašavao. Najzad je osuđen na progonstvo u Ilirik (na Balkan). Međutim lađa, na kojoj su putovali, razbila se od bure i potonula, i odsvih putnika spaseio se samo sveti Apolinarije sa dva vojnika i tri klirika svoja. Vojnici koji su se spasili poverovali su u Isusa Hrista i krstili se. Tada je Apolinarije počeo propovedati Jevanđelje po celom Balkanu, spuštajući se do Dunava. Po tom se uputio u Trakiju, gde je takođe pod pritiskom velikim širo Hrišćanstvo. Posle 3 godine rada na Balkanu proteran je natrag u Italiju. On je došao u Ravenu, gde su mu se svi verni neobično obradovali. Čuvši za ovo starešine mnogobožačke su pisali caru Vespazijanu o Apolinariju kao mađioničaru, i pitali ga da li da ga ubiju kao neprijatelja njihovih bogova. Na to je car odgovori, da ga ne treba ubijati nego samo tražiti da prinese žrtvu bogovima, ili da se iz grada protera, jer veli: „n*e priliči se da se svetimo nekome za bogove, jer oni sami mogu se osvetiti neprijateljima svojim, ako se prognjeve*." Međutim i mimo ove carske naredbe mnogobošci su napali Apolinarija i noževima ga izboli. Od teških rana ovaj svetitelj je preminuo. Mošti svetog Apolinarija nalaze se u Raveni, u crkvi njegovog imena. 

Srpska pravoslavna crkva slavi ga 23. jula po crkvenom, a 5. avgusta po gregorijanskom kalendaru.

Literatura
----------

* Ohridski prolog, Vladika Nikolaj Velimirović

Spoljašnje veze
---------------

* Ohridski prolog za 23. jul (5. avgust) Arhivirano 2007-03-12 na Wayback Machine-u
* Sveštenomučenik Apolinarije na days.pravoslavie.ru ()

***Sveti Apolinarije*** na Wikimedijinoj ostavi
**Vilko Schwartz** (Križevci, 17. 12. 1871 - Križevci, 7. 5. 1939), jugoslavenski kulturni radnik, dobrotvor, odgovorni urednik i izdavač novina u Križevcima.

Biografija
----------

Vilko Schwartz je rođen 17. 12. 1871 u Križevcima za vrijeme Austro-Ugarske Monarhije. U rodnim Križevcima bio je među pet publicista i prodavača koji su dominirali križevačkim širim područjem, te vlasnik najveće i najuglednije tiskare koju je kupio od Gustava Neuberga 1906 godine. Njegova tiskara je izdavala udžbenike, molitvenike, beletristiku, te poznate "Križevačke štatute". Vilko je bio odgovorni urednik lokalnih novina "Križevčanin" koje je izdavao od 1906, te novina "Križevački tjednik" koje je izdavao od 1928 do 1930 godine. 1930 godine bio je jedan od suosnivača dobrotvornog "Društva za podupiranje siromašnih učenika državne realne gimnazije u Križevcima". Vilko Schwartz je preminuo 7. 5. 1939 u rodnome gradu.

Literatura
----------

* Weisz – Maleček, Renée (2012). *Židovi u Križevcima*, Zagreb: Židovska općina Zagreb. ISBN 978-953-6800-13-1
**Takaši Šimura** (jap. *志村 喬*; Ikuno, 12. mart 1905 — Tokio, 11. februar 1982) bio je japanski glumac, najviše poznat po ulogama u 21 filmu od 30 Akira Kurosave, uključujući i glavnu ulogu u *Živeti* (1952) i *Sedam samuraja* (1954).

Karijera
--------

  

Svoju prvu ulogu ostvario je 1936. godine u filmu "" i u filmu Kendžija Mizokučija *Elegija iz Osake*.

Zajedno sa Toširom Mifuneom, Šimura je blisko povezan sa Akirom Kurosavom i glumio je u 21 od 30 Kurosavinih filmova. Njegove uloge uključuju doktora u filmu iz 1948. *Pijani anđeo*, detektiva u filmu iz 1949. *Pas lutalica*, advokata u filmu iz 1950. *Skandal*, drvoseču u filmu iz 1950. *Rašomon*, smrtno bolesnog birokratu u filmu iz 1952. *Živeti* i samuraja u filmu iz 1954. *Sedam samuraja*.

Šimurina saradnja sa Kurosavom trajala je 20 godina duže od Mifuneove saradnje sa Kurosavom. Šimura je glumio u Kurosavinom debitantskom filmu iz 1943. *Sanširo Sugata*, a poslednji Kurosavin film u kojem je glumio je *Kagemuša* iz 1980. godine, za koji je Kurosava napisao poseban deo za Šimuru. Međutim, scena je isečena za zapadno izdanje.

Pored njegove saradnje sa Kurosavom, Šimura je, takođe, poznat po ulogama u japanskim naučno fantastičnim filmovima, uključujući prva dva dela serije filmova o Godzili.

Takaši Šimura preminuo je 11. februara 1982. u Tokiu od hronične opstruktivne bolesti pluća u svojoj 76. godini.

Spoljašnje veze
---------------

* Takaši Šimura na sajtu IMDb

***Takashi Shimura*** na Wikimedijinoj ostavi
**Tatjana Krajač** (Zagreb, 28. ožujka 1979. - Zagreb, 2. lipnja 2018.), bila je hrvatska novinarka i reporterka, koja je radila za Novu TV.

Životopis
---------

Tatjana Krajač rođena je u Zagrebu, 28. ožujka 1979. godine. Tijekom studija na Fakultetu političkih znanosti, počinje raditi na radiju Student gdje ju je privuklo političko novinarstvo u kojem je provela polovicu svoga života. Novinarsku karijeru 1999. godine gradi na Plavom radiju, gdje je osim novinarstva sudjelovala u kreiranju tjedne emisije "Rikverc" i dnevnog pregleda tiska "Skener". Dio tima Nove TV postala je 2003. godine, a tijekom petnaest godina rada u informativnom programu specijalizirala se za praćenje unjutarne politike: rada Vlade, Sabora, predsjednika i političkih stranaka. Sudjelovala je u uređivanju Dnevnika te mnogim važnim projektima Nove TV. Od 2000. godine, odradila je sve predsjedničke, parlamentarne, europske i lokalne izbore, a kao jedini novinar iz Hrvatske pratila je dio američke predsjedničke utrke te prvu predsjedničku debatu Obame i Johna McCaina u Denveru. Kao reporter, pratila je hrvatski ulazak u Europsku uniju od vremena prije pregovora pa do punopravnog članstva, a o putu prema Europi izvještavala i u Hrvatskoj i usporedno u europskom parlamentu i parlamentima drugih zemalja članica. 2017. godine sudjelovala je u kreiranju uspješne rubrike Dnevnika Nove TV "(NE)FORMALNO" koju je uređivala i vodila zajedno s Mislavom Bagom. Umrla je u Zagrebu, 2. lipnja 2018. u 40. godini života nakon kratke bolesti.

Izvori
------

1. ↑  „Umrla je urednica i reporterka informativnog programa Nove TV, Tatjana Krajač" (hrv). Dnevnik.hr. Pristupljeno 3. lipnja.
**Vladimir Premrou** (Rijeka, 1892 - Caracas, Venezuela, 1965), jugoslavenski pravnik, industrijalac, zastupnik Gradske skupštine Grada Zagreba i predsjednik 1. HŠK Građanski Zagreb. Za života je bio jedan od važnijh mecena i sponzora Građanskog.

Biografija
----------

Vladimir Premrou je rođen 1892 godine u Rijeci u židovskoj porodici goranskih pilara. Studij prava je pohađao i završio u Budimpešti. Bio je dobar poznavatelj svjetskih jezika. Nakon studija brzo je stekao čelne pozicije u nekoliko industrijskih poduzeća stranog kapitala, koja su se bavila eksploatacijom drva u Bosni i Hercegovini i drugim krajevima Kraljevine Jugoslavije. Bio je jedan od najznačajnijih izvoznika drva u Italiju i Španjolsku, te glavi ravnatelj u poduzećima "Bosna Boisa" iz Banja Luke, "Eksploatacija drva" iz Zagreba, "Virbo" iz Virovitice, "Jadranskog šumskog" iz Risna i "Eksploatacija drva Kruševac" iz Kruševca. Na posjedima u Slavoniji uzgajao je plemenite pasmine konja, goveda i svinja. Kao jedan od najuspješnijih kapitalista međuratnog razdoblja na području Banovine Hrvatske, neko je vrijeme bio zastupnik Gradske skupštine Grada Zagreba, te predsjednik Industrijske i trgovačke komore (*danas Hrvatska gospodarska komora*) u Zagrebu. Vladimir je bio blizak Vlatku Mačeku, te je novčano pomagao HSS. Prvi put je biran na poziciju predsjednika Građanskog od 8. 1. do 23. 5. 1927 godine. Kao predsjednik Građanskog, po drugi put, služio je od 24. 9. 1935 do 14. 1. 1937. Vladimir je tokom drugog predsjedavanja s klubom osvojio prvenstvo Kraljevine Jugoslavije 1937 i 1940 godine. Bio je bliski suradnik svojeg naslijednika na poziciji predsjednika Građanskog, dr. Josipa Torbara. Tokom Drugog svjetskog rata, u prvoj godini marionetske Nezavisne Države Hrvatske (NDH), na poziv vlasti je sudjelovao kao savjetnik i pregovarač pri sklapanju nekoliko trgovinskih ugovora. Kasnije je kao Židov došao u nemilost te je neko vrijeme proveo skrivajući se u sanatoriju dr. Đure Vranešića, poznatog po skrivanju i spašavanju 80 Židova, na Zelengaju. Radi razmjene zarobljenika, posredovao je u kontaktima između partizana i Wehrmachta. U ljeto 1944 prebjegao je partizanima. Poslije rata, 1945 godine, obnašao je neko vrijeme dužnost predsjednika Fiskulturnog odbora Zagreba (FOZ). Ubrzo potom se iselio iz novoformirane FNR Jugoslavije te se, nakon kraćeg boravka u Americi, 1950 preselio u u Venezuelu. Uložio je novac u industriju, ali je ubrzo ostao bez ičega. Osiromašen, zaposlio se kao radnik na farmi pilića. Potom je radio u turističkoj agenciji, koja nakon nekoliko godina postala njegovo vlasništvo. Vladimir Premrou je preminuo 1965 godine u Caracasu, Venezuela.

Literatura
----------

* Kraus, Ognjen (1998). *Dva stoljeća povijesti i kulture Židova u Zagrebu i Hrvatskoj.*, Zagreb: Židovska općina Zagreb. ISBN 953-96836-2-9
* Dizdar, Zdravko (1997). *Tko je tko u NDH: Hrvatska 1941.–1945.*, Zagreb: Minerva. ISBN 978-953-6377-03-9