**Hồ Chí Minh** (Kim Lien, 19. svibnja 1890. - Hanoi, 2. rujna 1969.) bio je vijetnamski revolucionar i državnik.

Rani dani
---------

Vijetnamski revolucionar i političar Ho Ši Min službeno je rođen 19. svibnja 1890. godine u selu Kim Lien u Annam, pokrajina Nghe An, kao **Nguyễn Sinh Cung** (u prijevodu: Nguyen koji će biti pobjednik). No, u pariškim i moskovskim arhivima može se pronaći šest posve različitih nadnevaka njegova rođenja u rasponu od 1890. do 1904. godine. Nguyen Van Thanh pohađao je francusku srednju školu i nije mogao razumijeti kako zemlja koja je proklamirala geslo "Sloboda, jednakost, bratstvo" može u sužanjstvu držati Indokinu. U školi koju je pohađao učili su ga da Francuska uvodi tehnička dostignuća u Indokini za njezin boljitak. Ali je Ngyuen držao kako od toga imaju koristi samo Francuzi, a javno je govorio kako je Vijetnam u posljednjih 2000 godina konstantno bio okupiran te da Francuzi nisu ništa bolji od drugih okupacijskih sila. Iz škole je izbačen 1914. godine kada je uhvaćen s preslikom zabranjenih dokumenata. Nakon što je izbačen krenuo je u potragu za poslom i našao ga u selu Phan-Thiet, u susjednoj Kini, kao seoski učitelj.

Izbivanje iz Vijetnama
----------------------

Minh i general Võ Nguyên Giáp
Nakon što je u Kini s vlasti zbačena dinastija Manchu vraća se u Vijetnam, točnije Sajgon gdje radi kao kuhar. Godine 1912. našao je posao na jednom francuskom brodu na kojem radi dvije godine obilazeći skoro sve poznatije svjetske luke (Boston, Port Said, Marseilles, Rio de Janeiro, Šangaj) da bi se privremeno skrasio u Londonu zaposlivši se, opet kao kuhar, u Carlton hotelu. Poslije Londona seli se u Pariz (1919.) gdje uzima ime **Nguyễn Ái Quốc** (Nguyen domoljub). Tu ostaje do 1923. istovremeno postaje aktivan u socijalističkom pokretu. No, u prosincu 1920. jedna frakcija, kojoj je pripadao i on, odvaja se od Socijalističke stranke i osniva Komunističku partiju Francuske. Godinu dana kasnije utemeljio je skupinu Le Paria. Cilj skupne bio je suzbijanje francuskog kolonijalizma u Indokini, zbog čega ga prati policija. Na dojavu o policijskoj prismotri šalje policiji svoj dnevni raspored kretanja. Dvije godine kasnije (1923.) odlazi u Moskvu na Peti kongres Kominterne gdje kritizira sudrugove, francuske komuniste, zbog preblagog protivljenja francuskom kolonijalizmu.

Revolucionarni rad
------------------

Već godinu dana kasnije (1924.) putuje u grad Guangzhou (pokrajina Kanton u južnoj Kini) koji kontroliraju kineski komunisti. Tu uči vijetnamske izbjeglice revolucionarnim tehnikama, ali 1927. kineski nacionalisti osvajaju vlast u Guangzhou i Ngyuen se vraća u Sovjetski Savez. Sljedeće godine putuje u Bruxelles i Pariz te potom u Sijam gdje provodi dvije godine kao predstavnik Kominterne u jugoistočnoj Aziji. Potom 1930. godine predsjeda utemeljenju Indokineske komunističke partije (IKP) i predlaže program stranke koji je usvojen većinom glasova. Kao ciljevi stranke u program su uvršteni - zbacivanje francuske vlasti, uspostava nezavisnog Vijetnama pod vlašću narodne vlade, nacionalizacija gospodarstva, zemljišna reforma, uvođenje osmosatnog radnog dana, jednako pravo naobrazbe i poništenje javnih dugova. U međuvremenu kolaps njujorške burze nagriza Vijetnam. Plaće se smanjuju za 50%, a nezaposlenost raste za 33%, a štrajkovi radnika sve su češći, dok seljaci prosvjeduju tražeći reforme. Vlasti se ne očituju na zahtjeve stanovništva i dolazi do ustanka. Seljaci preuzimaju vlasti u nekim područjima, te uz pomoć mjesnih IKP aktivista, proglašavaju sovjete. U rujnu 1930. vlasti odgovoraju na pobunu šaljući Legiju stranaca koja guši ustanak. Vlasti uhićuju više od 1000 osumnjičenika, od kojih oko 100 dobiva dugogodišnje zatvorske kazne. Osam, od kojih su neki bili čelni ljudi IKP-a, smaknuti su. Nguyen bježi u Hong Kong te nastavlja svoje djelovanje kao predstavnik Kominterne u jugoistočnoj Aziji gdje ga 1931. uhićuje britanska policija. U zatvoru ostaje do 1932. godine kada je pušten na slobodu te putuje u Moskvu gdje studira na Lenjinovom institutu.

Drugi svjetski rat
------------------

Kolovoz je 1939. godine, predvečerje 2. svjetskog rata, Njemačka i Sovjetski Savez potpisuju pakt o nenapadanju, a francuska vlada zabranjuje djelovanje Komunističke partije Francuske. Početkom naredne 1940. godine Nguyen Van Thanh stiže u južnu Kinu, obnavlja kontakte s IKP-om, i počinje koristiti ime Ho Ši Min (Onaj koji je prosvijetljen). Nakon Poljske Njemačka porobljava Francusku, a čelnici IKP-a zaključuju kako se ukazuje prilika za nezavisnost Vijetnama. Iste godine 22. rujna japanske okupacijske trupe ulaze u Vijetnam. Umjesto oružanog sukoba francuske vlasti dogovaraju primirje te uglavljuju ugovor prema kojem im je dopušteno nesmetano obnašati svoju vlast, ali pod nadzorom Japana. U siječnju 1941. godine, sada Ho Ši Min, organizira **Vietnam Doc Lap Dong Minh Hoi** (Ligu za nezavisnost Vijetnama), kasnije poznatiju pod imenom **Viet Min**. Ubrzo Viet Min uspostavlja svoju vlast na dijelu Vijetnama uz granicu s Kinom. U kolovozu 1942. godine odlazi na sastanak sa zvaničnicima kineske komunističke stranke, ali ga uhićuju snage kineskih nacionalista i zatvaraju do rujna 1944. godine kada se vraća u Vijetnam. Južna Kina postaje ponvono Ho Ši Minovo odredište u siječnju 1945. godine kada se sastaje s predstavnicima Sjedinjenih Država i Francuske te bezuspješno pokušava od njih dobiti priznanje neovisnosti Vijetnama. Uskoro, 9. ožujka, dolazi do dramatičnog obrata jer japanske snage razoružavaju francuske te preuzimaju punu administrativnu kontrolu nad Vijetnamom. Sporazum iz 1883. godine, prema kojem je uspostavljena Indokina kao francuski protektorat opozvan je, a Vijetnam proglašava neovisnost pod japanskim pokroviteljstvom.

Kapitulacija Japana i uspostava DR Vijetnama
--------------------------------------------

Dana 6. kolovoza 1945. godine Amerikanci bacaju atomsku bombu na Hirošimu (Japan), a tri dana kasnije (9. kolovoza) atomska bomba je bačena i na Nagasaki. Pobjeda Saveznika postaje više nego očita, te IKP tek 13. kolovoza naređuje dizanje općeg ustanka u Vijetnamu. Ho Ši Min je izabran za predsjednika Nacionalnog oslobodilačkog povjerenstva (koji djeluje kao privremena vlada), a 17. kolovoza Ho Ši Min poziva vijetnamski narod na revoluciju. Istog dana Viet Min preuzima kontrolu nad Hanojem, a 25. kolovoza i nad Sajgonom. Tri dana kasnije (28. kolovoza) Viet Min proglašava formiranje privremene vlade Demokratske Republike Vijetnam s Ho Ši Minom kao predsjednikom i ministrom vanjskih poslova. Na dužnosti predsjednika DR Vijetnama ostat će do svoje smrti 1969. godine. Japan se bezuvjetno predaje 2. rujna 1945. godine, a istog dana Ho Ši Min u Hanoju čita Deklaraciju o nezavisnosti Vijetnama u kojoj, između ostalog, kaže: "Narod koji se hrabro suprostavljao francuskoj dominaciji više od 18 godina, narod koji se borio rame uz rame sa Saveznicima protiv fašista tijekom ovih nekoliko godina - takav narod mora biti slobodan i nezavistan". Međutim francuske snage počinju preuzimati vojnu kontrolu nad sve većim dijelovima Vijetnama, a u listopadu 1945. zauzimaju i Sajgon. Za tri mjeseca osvajaju cijeli južni Vijetnam te napreduju ka sjeveru Vijetnama. Našavši se u sve težoj situaciji Ho Ši Min 1946. pristaje na kompromis prema kojem Francuska priznaje DR Vijetnam kao slobodnu državu te pristaje održati izbore u južnom Vijetnamu pod uvjetom da se DR Vijetnam pridruži Francuskoj uniji te pristane na nazočnost malog broja francuskih vojnih snaga u DR Vijetnamu.

Poslijeratni francuski kolonijalizam i oslobodilački rat
--------------------------------------------------------

Ugovorom definirana kao mala vojna nazočnost ona brzo doseže brojku od 15.000 francuskih vojnika. U pregovorima koji se nastavljaju Francuska postaje sve tvrđi pregovarač što 20. studenog kulminira sukobom francuskih i vijetnamskih vojnika kada je francuska krstarica otvorila vatru u luci Haiphong. Nedugo zatim, 19. prosinca, francuske sange naređuju snagama Viet Mina da polože oružje i priznaju francusku vlast. Viet Min odgovara napadom i započinje rat. Ho Ši Min pismenim putem traži američku pomoć, ali američki predsjednik Harry S. Truman staje na stranu Francuske. Nakon američkog odbijanja Sovjetski Savez i Kina ponudili su Ho Ši Minu vojnu pomoć. Ho je prihvatio pomoć u tenkovima, brodovima, zrakoplovima i raketama, ali odbija nazočnost stranih trupa na vijetnamskom tlu. Kao vođa pokreta otpora u narodu dobiva mitske odlike pa tako prvotno postaje narodni heroj, a nešto kasnije i skoro pa svetac. Komunistička propaganda slavi ga kao najvećeg vijetnamskog stratega, teoretičara, mislioca, državnika, diplomatu, pjesnika i filozofa. Na jugu Vijetnama seljaci su čak gradili hramove koje su posvećivali Ho Ši Minu, dok su na sjeveru zemlje žene molile ispred oltara s njegovom slikom. Stvaranju kulta ličnosti pridonosi vrlo konkrento i sam 1948. godine kada piše knjižicu pod pseudonimom Tran Dan Tien u kojoj opsije Ho Ši Mina kao osobu koja želi biti ništa drugo do li otac i junak vijetnamske nacije.

Zadnji dani
-----------

Početkom 1960.-ih Ho Ši Min je sve bolesniji zbog problema sa srcem. Bolest se okončava 2. rujna 1969. godine kada umire od srčanog udara. Pokopan je u parku u kojem je 1964. godine pred pola milijuna ljudi čitao Deklaraciju o nezavisnosti Vijetnama. Prema službenim procjenama na sahranu je došlo 10.000 ljudi i svi su, u znak žalosti, nosili crne vrpce. Zbog Ho Ši Minove smrti zaraćene su strane dogovorile primirje u trajanju od 72 sata. Nakon oslobođenja cijelog Vijetnama u čast Ho Ši Minu bivši glavni grad Južnog Vijetnama Sajgon nosi njegovo ime.

| * p
* r
* u
Ličnosti Hladnog rata |
| --- |
| Primarni sudionici: NATO  • Varšavski pakt  • Pokret nesvrstanih |
| Sjedinjene Američke Države Sjedinjene Države | 

|  |  |
| --- | --- |
|  Primarni vođe | 

Franklin Delano Roosevelt **•** 
Harry S. Truman **•** 
Dwight Eisenhower **•** 
John F. Kennedy **•** 
Lyndon B. Johnson **•** 
Richard Nixon **•** 
Gerald Ford **•** 
Jimmy Carter **•** 
Ronald Reagan **•** 
George H. W. Bush
 |
| Ostali | 

Henry Kissinger **•** 
George Marshall **•** 
Robert F. Kennedy **•** 
Martin Luther King **•** 
Anna Eleanor Roosevelt **•** 
Joseph McCarthy
 |

 |
| Sovjetski Savez Sovjetski Savez | 

|  |  |
| --- | --- |
|  Primarni vođe | 

Josif Staljin **•** 
Georgij Maljenkov **•** 
Nikita Hruščov **•** 
Leonid Brežnjev **•** 
Jurij Andropov **•** 
Konstantin Černjenko **•** 
Mihail Gorbačov
 |
| Ostali | 

Vjačeslav Molotov **•** 
Igor Guzenko **•** 
Andrej Gromijko **•** 
Boris Jeljcin **•** 
Vasilij Kuznjecov **•** 
Mihail Suslov
 |

 |
| Evropa | 

Ujedinjeno Kraljevstvo Winston Churchill **•** 
Ujedinjeno Kraljevstvo Clement Attlee **•** 
Ujedinjeno Kraljevstvo Anthony Eden **•** 
Ujedinjeno Kraljevstvo Harold Macmillan **•** 
Ujedinjeno Kraljevstvo Harold Wilson **•** 
Ujedinjeno Kraljevstvo Margaret Thatcher **•** 
Francuska Charles de Gaulle **•** 
Francuska Georges Pompidou **•** 
Francuska François Mitterrand **•** 
Francuska Robert Schuman **•** 
Francuska Jean Monnet **•** 
Njemačka Konrad Adenauer **•** 
Njemačka Willy Brandt **•** 
Njemačka Helmut Kohl **•** 
Italija Alcide De Gasperi **•** 
Italija Aldo Moro **•** 
Italija Giovanni Leone **•** 
Italija Giulio Andreotti **•** 
Italija Sandro Pertini **•** 
Irska Éamon de Valera **•** 
Irska Seán MacBride **•** 
 Francisco Franco **•** 
Portugal António de Oliveira Salazar **•** 
Švedska Dag Hammarskjöld **•** 
Švedska Olof Palme **•** 
Norveška Trygve Lie **•** 
Belgija Paul-Henri Spaak **•** 
Austrija Kurt Waldheim **•** 
Vatikan Ivan XXIII. **•** 
Vatikan Pavao VI. **•** 
Vatikan Ivan Pavao II.
Socijalistička Federativna Republika Jugoslavija Josip Broz Tito **•** 
Socijalistička Federativna Republika Jugoslavija Vladimir Bakarić **•** 
Socijalistička Federativna Republika Jugoslavija Edvard Kardelj **•** 
Istočna Njemačka Walter Ulbricht **•** 
Istočna Njemačka Erich Honecker **•** 
 Todor Živkov **•** 
 Imre Nagy **•** 
 János Kádár **•** 
 Mátyás Rákosi **•** 
 Miklós Németh **•** 
 Nicolae Ceauşescu **•** 
Čehoslovačka Aleksandar Dubček **•** 
Čehoslovačka Gustáv Husák **•** 
Čehoslovačka Václav Havel **•** 
 Enver Hoxha **•** 
 Lech Wałęsa **•** 
 Bolesław Bierut **•** 
 Władysław Gomułka **•** 
 Wojciech Jaruzelski
 |
| Azija | 

Narodna Republika Kina Mao Zedong **•** 
Narodna Republika Kina Zhou Enlai  **•** 
Narodna Republika Kina Deng Xiaoping **•** 
Sjeverna Koreja Kim Il-sung **•** 
 Hồ Chí Minh **•** 
Vijetnam Võ Nguyên Giáp **•** 
 Pol Pot
Indija Džavaharlal Nehru **•** 
Indija Indira Gandhi **•** 
Indija Radživ Gandhi **•** 
Indonezija Sukarno **•** 
Indonezija Suharto **•** 
Kambodža Norodom Sihanouk **•** 
Kambodža Lon Nol **•** 
Mjanmar U Thant **•** 
 Muhamed Mosadek **•** 
 Muhamed-Reza Pahlavi **•** 
Iran Ruholah Homeini **•** 
Pakistan Muhammad Ali Jinnah **•** 
Pakistan Yahya Khan **•** 
Pakistan Zulfikar Ali Bhutto **•** 
 Sadam Husein **•** 
Saudijska Arabija Ibn Saud **•** 
Saudijska Arabija Faisal **•** 
 Hafez al-Asad **•** 
 Hussein I. **•** 
 Jaser Arafat
 Chiang Kai-shek **•** 
Japan Eisaku Satō **•** 
Japan Shigeru Yoshida **•** 
Japan Ichirō Hatojama **•** 
Japan Jasuhiro Nakasone **•** 
Južna Koreja Seungman Lee **•** 
Filipini Ferdinand Marcos **•** 
Filipini Corazon Aquino **•** 
Izrael Haim Vajcman **•** 
Izrael David Ben-Gurion **•** 
Izrael Golda Meir **•** 
Izrael Menahem Begin **•** 
Izrael Jichak Rabin
 |
| Afrika | 

Egipat Gamal Abdel Nasser **•** 
Egipat Anvar Sadat **•** 
Egipat Hosni Mubarak **•** 
Alžir Houari Boumédienne **•** 
Tunis Habib Bourguiba **•** 
 Muammar al Gaddafi
Gana Kwame Nkrumah **•** 
Obala Slonovače Félix Houphouët-Boigny **•** 
Angola Agostinho Neto **•** 
Senegal Léopold Sédar Senghor **•** 
Gvineja Ahmed Sékou Touré **•** 
Tanzanija Julius Nyerere **•** 
Kenija Jomo Kenyatta **•** 
Nigerija Nnamdi Azikiwe **•** 
Demokratska Republika Kongo Patrice Lumumba **•** 
Etiopija Haile Selassie **•** 
Zambija Kenneth Kaunda **•** 
Mozambik Samora Machel **•** 
Uganda Milton Obote **•** 
Zimbabve Canaan Banana **•** 
Togo Sylvanus Olympio
Južna Afrika Nelson Mandela **•** 
Južna Afrika Frederik Willem de Klerk **•** 
Uganda Idi Amin Dada **•** 
Zair Mobutu Sese Seko **•** 
Zimbabve Robert Mugabe **•** 
 Ian Smith **•** 
Somalija Siyaad Barre **•** 
Liberija Samuel Doe **•** 
Liberija William R. Tolbert, Jr. **•** 
Sijera Leone Siaka Stevens **•** 
Gabon Omar Bongo
 |
| Amerike | 

Kanada Lester B. Pearson **•** 
Kanada Pierre Trudeau **•** 
Kuba Fulgencio Batista **•** 
Kuba Fidel Castro **•** 
Kuba Che Guevara **•** 
Haiti François Duvalier **•** 
Haiti Jean-Claude Duvalier **•** 
Dominikanska Republika Rafael Trujillo **•** 
Trinidad i Tobago Ellis Clarke **•** 
Grenada Eric Gairy **•** 
Grenada Maurice Bishop **•** 
Kostarika José Figueres Ferrer **•** 
Kostarika Óscar Arias **•** 
Nikaragva Anastasio Somoza García **•** 
Nikaragva Anastasio Somoza Debayle **•** 
Nikaragva Daniel Ortega **•** 
Honduras Oswaldo López Arellano **•** 
Panama Omar Torrijos **•** 
Panama Manuel Noriega **•** 
Gvatemala Jacobo Arbenz Guzmán
Čile Salvador Allende **•** 
Čile Augusto Pinochet **•** 
Argentina Juan Perón **•** 
Argentina Arturo Illia **•** 
Argentina Isabel Perón **•** 
Argentina Jorge Rafael Videla **•** 
Brazil Getúlio Vargas **•** 
Brazil Juscelino Kubitschek **•** 
Brazil João Goulart **•** 
Brazil Humberto Castelo Branco **•** 
Brazil Ernesto Geisel **•** 
Venezuela Rómulo Betancourt **•** 
Bolivija Hernán Siles Zuazo **•** 
Bolivija Víctor Paz Estenssoro **•** 
Bolivija Alfredo Ovando Candía **•** 
Ekvador José María Velasco Ibarra **•** 
Ekvador Guillermo Rodríguez **•** 
Gvajana Arthur Chung **•** 
Kolumbija Gustavo Rojas Pinilla **•** 
Kolumbija Gabriel París Gordillo **•** 
Kolumbija Alfonso López Michelsen **•** 
Peru Manuel Prado y Ugarteche **•** 
Peru Fernando Belaúnde Terry **•** 
Peru Juan Velasco Alvarado **•** 
Peru Javier Pérez de Cuéllar **•** 
Paragvaj Alfredo Stroessner **•** 
Surinam Dési Bouterse **•** 
Urugvaj Jorge Pacheco Areco **•** 
Urugvaj Juan María Bordaberry **•** 
Urugvaj Julio María Sanguinetti
 |


***Hồ Chí Minh*** na Wikimedijinoj ostavi