recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Kauboj kao ikona Divljeg Zapada, cca. 1888.
**Divlji Zapad** (engleski: ) ili **Stari Zapad** (*Old West*) je izraz koji se koristi za zapadni dio današnjih SAD u periodu koji se okvirno smješta u drugu polovicu 19. vijeka, rjeđe cijeli 19. vijek. Taj period je karakteriziralo širenje SAD na područje od Mississippija do Pacifika - prvo kroz formalne teritorijalne akvizicije, zatim kroz masovno naseljavanje bjelačkog stanovništva na široko, prostrano i resursima bogato područje, čime su ispunjeni ciljevi Manifesta sudbine. Taj su proces karakterizirali sukobi između naseljenika i domorodačkih Indijanaca, ali i samih naseljenika koji su se, u nedostatku čvrste državne vlasti, morali služiti samopomoći i nasiljem kako bi rješavali teritorijalne, pravne i druge sporove oko novostečene zemlje i resursa. S druge strane, nesputanost državnom kontrolom je dovela i do razvitka individualizma i kulture u kojoj se pojedinac nikada ne smije pomiriti s nepravdom. Period Divljeg Zapada je postao jednim od ključnih elemenata američke popularne kulture, zahvaljujući književnom i filmskom žanru westerna.

Izraz "Divlji Zapad" se danas ponekad pejorativno koristi za opisivanje područja na kojima vlada anarhija.

Vanjske veze
------------

***Divlji Zapad*** na Wikimedijinoj ostavi

Kultura
* Western Folklife Center

Historija
* American West History
* New Perspectives on 'The West'. The West Film Project, WETA-TV, 2001.
* Dodge City, Kansas 'Cowboy Capital'
* Fort Dodge, Kansas History by Ida Ellen Rath, 1964 w/ photos
* Old West Kansas
* Tombstone Arizona History

Media
* 1908 Book on the Real West Free to read and full text search.
* Lone Pine Film History Museum[*mrtav link*]
* Monument Valley film history Arhivirano 2008-07-24 na Wayback Machine-u
* Old Tucson film history Arhivirano 2007-09-27 na Wayback Machine-u
* Plundered Province: Examining The American West As A Literary Region Arhivirano 2008-05-01 na Wayback Machine-u - Tucson Weekly, September 2, 1999
**Velika sinagoga** (italijanski: , hebrejski: ) u Firenci u Italiji je jedna od najvećih sinagoga u južnoj Evropi. Nakon emancipacije Jevreja u Velikom Vojvodstvu Toskani 1848. godine lokalna je zajednica inicirala izgradnju nove reprezentativne sinagoge. Do tada su talijanske sinagoge bile smeštene u getima i nisu smele da se ističu vanjskom pogledu. Izgradnja nove sinagoge započela je 1874. godine, a radovi su okončani 1882. godine. Sinagoga, koja je trebala da bude „dostojna grada Firence" sagrađena je nakon smrti predsednika jevrejske opštine Davida Levija 1870. godine. Levi je za izgradnju reprezentativne građevine ostavio zemljište u Firenci. Arhitekti koji su radili na projektu nove sinagoge bili su Mariano Falcini, Vincente Micheli i Marco Treves. Arhitekti su u svome planu odabrali kombinaciju italijanskih elemenata sa neomaorskim stilom koji se nije koristio u izgradnji crkava. Centralna kupola sinagoge inspirisana je centralnom kupolom Aja Sofije. U završnoj fazi Drugog svetskog rata nacističke snage koristile su sinagogu kao skladište. Prilikom povlačenja nemačkih trupa i italijanskih fašista u avgustu 1944. godine u sinagogu su postavljeni eksplozivi sa namerom da ju se uništi. Ipak Italijanski pokret otpora uspeo je da ukloni najveći deo eksploziva tako da je na građevini učinjena samo manja šteta koja je nakon rata sanirana i obnovljena. Sinagoga je obnavljana i nakon velikih poplava reke Arno 1966. godine.

Galerija
--------

* KupolaKupola
* Unutrašnjost građevineUnutrašnjost građevine
* PročeljePročelje
* Unutrašnjost građevineUnutrašnjost građevine
*Ovo je kinesko ime; porodično ime je* Sun*.*
**Sun Liang** (? -260) bio je car kineske države Istočni Wu, jednog do Tri kraljevstva. Bio je najmlađi sin cara Sun Quana, osnivača države. Sun Quan ga je učinio nasljednikom nakon što su mu dojadili stalni sukobi dvorskih klika vezanih uz njegova dva starija brata - Sun Hea i Sun Baa. Godine 252. je naslijedio oca, ali je bio prisiljen prepustiti stvarnu vlast tiranskom regentu Zhuge Keu. Nakon njegove smrti 253. je vlast preuzeo regent Sun Jun, da bi nakon njegove smrti 255. vlast preuzeo Sun Lin, koji se s vremenom počeo bojati da će car pokušati preuzeti stvarnu vlast. Zbog toga ga je 258. svrgnuo, proglasivši ga duševno bolesnim. Sun Liang je prognan sa dvora, a za novog cara proglašen njegov stariji brat Sun Xiu. On je uspio preuzeti vlast i likvidirati Sun Lina, ali se bojao da bi Sun Liang mogao preuzeti vlast. Zbog toga ga je degradirao na titulu markiza, nakon čega je Sun Liang izvršio samoubistvo.

|  |
| --- |
| Princ od Kuaijia**Kuća Sun****Rođen/a:** 243  **Umro/la:** 260 |
| Kraljevske titule |
| Prethodi:**Sun Quan** | **Car Istočnog Wua**252 – 258*Zhuge Ke*  *(252 – 253)**Sun Jun*  *(253 – 256)**Sun Lin*  *(256 – 258)* | Slijedi:**Sun Xiu** |
| Pretendirane titule |
| Prethodi:**Sun Quan** | **— TITULARNI —*****Car Kine***252 – 258Razlog za neuspjeh sukcesije:Tri Kraljevstva | Slijedi:**Sun Xiu** |

| * p
* r
* u
Znamenite ličnosti države Istočni Wu |
| --- |
| Carevi | Sun Quan • Sun Liang • Sun Xiu • Sun Hao |
| Regenti | Zhuge Ke • Sun Jun • Sun Lin |
| Savjetnici | Cen Hun • Gu Yong • Hua He • Lu Kai • Lu Xun • Lü Dai • Teng Yin • Wei Zhao • Zhang Ti • Zhang Zhao • Zhuge Jin |
| Generali | Bu Zhi • Ding Feng • Han Dang • He Qi • Ling Tong • Lu Kang • Lü Fan • Pan Zhang • Sun Shao • Quan Cong • Xu Sheng • Zhang Bu • Zhou Fang • Zhou Tai • Zhu Ran • Zhu Zhi |
| Ostali | Sun He |
**Saturnin**  (lat. *Saturninus, Saturnilus, Satornilus*) je bio ranohrišćanski gnostik iz Antiohije u Siriji, koji je živeo krajem I i početkom II veka. Smatra se prvom velikom figurom razvijenog gnosticizma.

Glavni izvor o njegovom životu i učenju je Hipolitovo delo "*Pobijanje svih jeresi*".

Život
-----

Saturnil je živeo u Antiohiji u Siriji. Nema mnogo podataka o njegovom životu. Po delima drugih autora možemo zaključiti da je rođen negde krajem 1. veka a da je svoje učenje izlagao oko prve polovine II veka. 

Njegov učitelj je bio Menandar iz Samarije, koji je došao u Antiohiju oko g. 70—100. Menandar je učio da njegovi sljedbenici neće umrijeti, što se očito veže uz mesijanizam, i predstavljao se kao spasitelj, poslan od nevidljivih eona da spasi ljude.

Saturnin je živeo asketski. Djeluje u Antiohiji oko g. 100—130. Hipolit ga povezuje sa gnosticima: Vasilidom, Valentijanom i drugima iz tog perioda. Osnivač je sirijske škole gnosticizma. Njegovi sledbenici su Vasilid i Markion.

Učenje
------

Po Saturnilovom učenju, židovski Bog je stvorio sedam anđela, koji su potom stvorili zemlju i čoveka (vidi arhonti). Anđeli su stvorili čovjeka na svoju sliku. Čovjek pod njihovom vlašću puže po zemlji dok mu istinski Bog ne dade dio svoga svjetla.

Isus Hrist je po njemu imao samo prividno a ne ljudsko telo (vidi: doketizam). Saturnil je smatrao da je Hrist gospodar vekova (*eona*), da je nerođen (*agenneton*), bestelesan (*asomaton*) i bez oblika (*aneideon*) i da samo izgleda kao čovek.

Saturnil osuđuje ženidbu, koja dolazi od Sotone, a neki njegovi učenici ne jedu meso. On je prvi (prema Ireneju) načinio podjelu ljudi na dvije vrste: jedni su dionici nebeskog svjetla, a drugi nisu. Njegov dualizam i asketizam imaju korijene u heterodoksnom židovstvu, u ezoteričkom komentiranju knjige Postanka.

Izvori
------

1. 1 2 3 4  Tomislav J. Šagi-Bunić - Povijest kršćanske literature (svezak I) (scribd)
2. ↑  „Gnosticism". Arhivirano iz originala na datum 2008-07-25. Pristupljeno 2011-04-24.
3. ↑  Catholic Encyclopedia, Docetae

Vidi još
--------

* Markion
* Vasilid
* Gnosticizam

Spoljašnje veze
---------------

* Saturninus
**Karluci** ili **Karluki** (*Qarluq*, *Qarluk*, *Karluq*, staroturkijski:    , Qarluq, perzijski: **خَلُّخ** (Khallokh), arapski **قارلوق** (Qarluq), pojednostavljeni kineski: ; tradicionalni kineski: ; pinyin: *Géluólù*, fonetski uobičajeno **Gelolu**, **Gelu**, **Khololo**, **Khorlo**, **Harluut**) su bili nomadsko tursko pleme koje je živjelo u oblasti Kara-Irtiš (Crni Irtiš) i Tarbagatajskim planinama zapadno od Altajskih planina u Centralnoj Aziji. 

Bili su srodni Ujgurima. Karluci su dali ime specifičnoj podgrupi turkijskih jezika, koja uključuje ujgurski, uzbečki i Ili Turki jezik.

Prvi put se spominju u kineskim izvorima sredinom 7. vijeka, nedugo pošto su pali pod kinesku vlast. Neko vrijeme su bili i pod vlašću Istočnog Turkijskog Kaganata koga su srušili zajedno sa Ujgurima i Basmilima 740-ih. Kasnije su bili pod Kirgizima, pa pod Kara-Hanidskim Kanatom, Khitanima i na kraju Mongolskim Carstvom gdje su izgubili svoj posebni etnički identitet.

Fusnote i izvori
----------------

1. ↑  Ethno Cultureerral Dictionary, TÜRIK BITIG

* Z. V. Togan: The Origins of the Kazaks and the ôzbeks  Arhivirano 2020-11-08 na Wayback Machine-u

| * p
* r
* u
Turkijski narodi |
| --- |
| 
* Altajci
* Obri
* Azeri
* Balkari
* Baškiri
* Čulimci
* Čuvaši
* Krimski Tatari
* Kumani
* Dolgani
* Gagauzi
* Irački Turkmeni
* Karačajci
* Karaimi
* Karakalpaci
* Karapapaci
* Karluci
* Kazasi
* Hakasi
* Haladži
* Hazari
* Kimeki
* Kipčaki
* Krimčaki
* Kumandinci
* Kumici
* Kirgizi
* Naimani
* Nogajci
* Oguzi
* Kaškaji
* Salari
* Shatuo
* Tatari
* Telengiti
* Teleuti
* Tofalari
* Turgeši
* Turci
* Turkmeni
* Tuvinci
* Ujguri
* Uzbeci
* Jakuti
* Žuti Ujguri

 |
**Edward Spencer Abraham** (rođen u 12. 6. 1952. in East Lansingu u američkoj saveznoj državi Michigan) je američki republikanski političar. 

Odrastao u familiji libanonskih arapskih imigranata, Abraham je diplomirao pravo na Harvardu. Nakon toga je bio predavač na Pravnom fakultetu Thomas M. Colley. 

Od godine 1983. do 1990. bio je predsjednik Republikanske stranke u Michiganu. Godine 1990. postao je pomoćnikom potpredsjednika SAD Dana Quaylea. Od 1991. do 1993. bio je predsjednik Nacionalnog republikanskog kongresnog komiteta.

Godine 1995. Abraham je u Michiganu izabran za američki Senat. Tamo se istakao sa zakonodavstvom usmjerenim na reguliranje Interneta.

Godine 2000. ga je na izborima tijesno porazila demokratska protukandidatkinja Debbie Stabenow.

Umjesto toga ga je George W. Bush imenovao za sekretara za energetiku u svojoj administraciji. Na dužnost je stupio 2000. godine, a 15. 11. 2004. najavio ostavku. S dužnosti je odstupio 1.2. 2005. kada ju je preuzeo njegov nasljednik Samuel W. Bodman.

Abraham danas radi kao član konzervativnog trusta mozgova poznatog kao Hooverov institut.

***Spencer Abraham*** na Wikimedijinoj ostavi
**Veliki uragan 1780.** (poznat i kao Uragan San Calixto ili Veliki antilski uragan), bio je jedan od najsmrtonosnijih tropskih ciklona u Atlantiku. U oktobru 1780. usmrtio je više od 20.000 ljudi, nakon što je poharao istočni dio Karipskog mora. Naročito je teško pogodio antilske otoke Barbados, Martinik i Sint Eustatius.

Karakteristike
--------------

Uragan se zbio prije nego što je započelo moderno praćenje tropskih ciklona, ali se na bazi historijskih izvora zna da je oluja počela u Atlantiku, kao i to da je do 10. oktobra stigla do Barbadosa, gdje je porušila gotove sve kuće na otoku i ostavila netaknutim tek nekoliko stabala. Preživjeli svjedoci sa Barbadosa i Svete Lucije tvrdili su da silini tog vjetra nisu odolile ni čvrste kamene građevine, kao ni teški topovi koji su bili razbacani po stotinu metara dalje od svojih postolja. Oluja se zatim usmjerila prema sjeverozapadu preko Antila, uzrokujući razaranja u cijeloj regiji, pa su na nekim otocima sravnana sa zemljom čitava naselja.

Oluja je razorila Martinik, gdje je po procjenama ubila 9000 ljudi. Na otoku Sint Eustatiusu usmrćeno je od 4000 do 5000 ljudi. Kako su u tom vremenu zbog Američke revolucije na Karibima bile koncentrirane evropske pomorske snage, ponajviše britanske i francuske, one su pretrpjele i najviše štete. Francuska flota izgubila je pored Martinika više od 40 brodova i oko 4000 vojnika. Kad se oluja usmjerila na sjever, oštetila je ili potopila mnoge druge brodove koji su se vraćali u Evropu.

Izvori
------

1. 1 2 3 4  „*Great hurricane of 1780*" (engleski). Encyclopaedia Britannica. Pristupljeno 1. 5. 2019.

Vanjske veze
------------

***Veliki uragan 1780.*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Great hurricane of 1780* (`en`)
**Hardcore**, **hard** ili, doslovno, **tvrda pornografija** je izraz kojim se opisuju oblici pornografije, prije svega vezani uz slike, fotografije i filmove, koji seksualnu aktivnost prikazuju na eksplicitan način, što obično uključuje prizore penetracije, odnosno muške erekcija i/li ejakulacije. Tvrda pornografija se zbog svoje eksplicitnosti razlikuje od meke pornografije gdje su takvi sadržaji implicitni ili simulirani.

Istorija
--------

Razlikovanje pornografije na meku i tvrdu se pojavilo 1960-ih, kada su, zbog seksualne revolucije i kolapsa dotadašnjih cenzorskih standarda, široj publici postali dostupni dotada zabranjeni pornografski ili erotski sadržaji. Pod "mekim" sadržajima su počeli smatrati u pravilu oni koji od izvođača/modela nisu zahtijevali eksplicitnu seksualnu aktivnost, odnosno smatrali se manje uvredljivim po javni moral. Razlika se pretočila i u zakone koji su obično bili blagonakloniji prema "mekoj" nego prema "tvrdoj" pornografiji; to se i danas može vidjeti kroz to da se meka pornografija obično može, a tvrda ne može prikazivati na javnoj (zemaljskoj) televiziji.

### Zakonske restrikcije

Njemački zakon ne dozvoljava tvrdu pornografiju bez efektivnog sistema verifikacije dobi, a njemačka institucija *Bundesprüfstelle für jugendgefährdende Medien* (Savezno odjeljenje za medije štetne po mlade osobe) stavilo je američki porno-sajt YouPorn na svoj indeks. Kao rezultat ovoga, od aprila 2007. njemački sajt Googleovog enginea za pretragu (`google.de`) klasificirao je youporn.com kao veb-sajt tvrde pornografije i zamijenio ga s linkom do arhiva Chilling Effects, tvrdeći da je "njemačko regulatorno tijelo prijavilo ilegalan materijal".
**Komuna** je izraz koji u kontekstu srednjovjekovne Europe označava oblik društvene organizacije, odnosno lokalne samouprave temeljen na udruživanju slobodnih građana i seljaka, nastao uglavnom izvan dotadašnjih rodovskih ili hijerahijskih odnosa karakterističnih za tadašnji feudalni poredak. Njihova glavna karakteristika je bila da su se članovi komune svečano zaklinjali da će se međusobno pomagati, najčešće kako bi obranili teritoriju, posjede ili imovinu od vanjskih napadača ili stečena prava i slobodu od vlastodržaca koji su ih nastojali osporiti. Sama etimologija riječi *commune* - od latinskih riječi *cum* (zajedno) i *munire* (ozidati) - sugerira da su srednjovjekovne komune prije svega nastale u obrambene svrhe, odnosno kako bi se njihovi članovi zaštitili zajednički izgrađenim ili održavanim utvrđenjima, od kojih su često nastajali budući srednjovjekovni gradovi. 

Pojava komuna u srednjovjekovnoj Evropi se obično vezuje uz 10. vijek, iako su se slični oblici organizacije u nekim slučajevima mogli zapaziti i u ranijim periodima, pri čemu se obično spominje italijanski grad Forli. Nagli razvoj su doživjele u Italiji u 11. vijeku, da bi se tokom 12. vijeka proširile na područja današnje Francuske, Španije i Njemačke i drugdje. Kao poticaj njihovom stvaranju se od strane medijevalista obično navodi feudalna anarhija, odnosno endemsko nasilje kojem je Evropa bila izložena tokom najvećeg dijela ranog srednjeg vijeka; špekulira se kako su osnivači prvih komuna kao uzor imali monaške redove, odnosno samostane, od kojih su nastojali kopirati čvrstu organizaciju, detaljna pravila svakodnevnog života, odnosno disciplinu među svojim članovima.

Komune su se, s druge strane, značajno varirale po opsegu i načinu vlastite organizacije te odnosu prema feudalnim vlastodršcima; to je često imalo veze s načinom njihovog nastanka, odnosno lokacijom. Tako su pojedine komune nastale u okviru gradova koji su se uspjeli održati od vremena Rimskog Carstva (prije svega u sjevernoj Italiji, Provansi i Septimaniji); neke su nastale na sjevernijim područjima od spontano nastalih trgovišta; treće su pak nastale od naselja stvorenih uz samostane ili feudalne zamkove. Iako se srednjovjekovne komune obično asociraju uz gradove, postoje primjeri seoskih ili ruralnih komuna, od kojih su najpoznatiji primjer one stvorene oko prijevoja Gotthard u Alpama, čiji je glavni zadatak bilo osiguranje sigurnosti (*Landfriede*, doslovno "zemaljski mir") na tamošnjim puetvima; od njih se sa vremenom stvorila Švicarska Konfederacija.

Komune su vrhunac svog razvoja, ali i političke moći stekle u sjevernoj i centralnoj Italiji u 12. i 13. vijeku, što se često tumači kao posljedica borbe za vlast između papa i rimsko-njemačkih careva koji su bili formalni vladari tih područja. Mnoge od italijanskih gradova su to iskoristili kao priliku da postanu gradovi-države, pa s vremenom i steknu nezavisnost. Takvi procesi se, međutim, nisu ponovili u drugim dijelovima Evrope, gdje su komune u političkom smislu ostale podređene feudalcima ili centralnoj vlasti.

Eksterni linkovi
----------------

* (`it`) Itinerari medievali: risorse per lo studio del Medioevo
Veliki spomenik na brdu Mansu u krupnom planu s prikazom sva četiri spomenika koji ga sačinjavaju.
**Veliki spomenik na brdu Mansu** je naziv za spomenički kompleks u Pjongjangu, Sjeverna Koreja. Kompleks se danas sastoji od ukupno četiri spomenika koji su pozicionirani ispred ulaza u Muzej korejske revolucije na brdu Mansudae, s kojega se pruža pogled na Pjongjang. Spomenički kompleks je u Sjevernoj Koreji lokacija svojevrsnog hodočašća, gdje narod i dužnosnici redovito dolaze kako bi odali počast vođama i vlastitoj historiji. 

Centralni dio kompleksa čine dvije masovne statue od (najvjerojatnije) bronce visine 22 metra, a koje prikazuju pokojne vođe Kim Il-sunga i Kim Jong-ila. Spomenik je izvorno podignut u travnju 1972. godine i sadržavao je samo statuu Kim Il-sunga, međutim, nakon smrti Kim Jong-ila 2011. godine, centralni dio je potpuno izmijenjen. Postavljen je novi spomenik Kim Il-sungu (ili je stari drastično izmijenjen), a pored njega je postavljen jednako visoki spomenik Kim Jong-ilu. Izvorni spomenik Kim Jong-ila, koji ga je prikazivao s kaputom, ubrzo je zamijenjen onim koji ga prikazuje u njegovoj karakterističnoj jakni. Iza spomenika se nalazi fasada Muzeja korejske revolucije koja sadrži veliki mozaik s prikazom planine Baekdu, koja se smatra svetom planinom korejske revolucionarne borbe. 

Sa svake strane, udaljeni nekoliko metara, nalaze se još dva spomenika koja komemoriraju važne događaje iz sjevernokorejske historije. S Kim Jong-ilove strane je spomenik znan kao *Socijalistička revolucija*, a koji slavi Radničku partiju Koreje i prikazuje masu ljudi različitih profila (radnici, seljaci, vojnici, ...) kako predvode revoluciju. Na suprotnoj strani se nalazi spomenik *Protujapanska revolucionarna borba*, sličan u svom dizajnu, a koji sadrži i prikaz sjevernokorejske zastave (koji je naknadno dodan), a slavi pobjedu u Drugom svjetskom ratu i kraj japanske okupacije. Ljudi zastupljeni na ovom spomeniku su uglavnom vojnici. Oba ova spomenika visoka su 22.5, a duga 50 metara, a ljudi predstavljeni u koloni su prosječno visoki 5 metara.

Galerija
--------

### Spomenici Kim Il-sungu i Kim Jong-ilu

* Izvorni spomenik Kim Il-sungu konstruiran 1972. godine
* Prva verzija zajedničkog spomenika Kim Il-sunga i Kim Jong-ila
* Aktualna verzija spomenika

### Bočni spomenici

* *Protujapanska revolucionarna borba*
* *Socijalistička revolucija*
**Santiago de los Caballeros** je drugi po veličini grad u Dominikanskoj Republici.

Geografija
----------

Santiago de los Caballeros nalazi su u brdovitom terenu u sredini Cibao doline u središnjem dijelu Dominikanske Republike, područje je jedno od najplodnijih zemljišta na otoku. Gradom teče rijeka Yaque del Norte između Cordillera Central i Cordillera Septentrional, dva od tri glavna planinskih lanaca na otoku Hispanioli.

Santiago ima tropsku mokru i suhu klimu po Köppenovoj klasifikaciji klime. Prosječna temperatura malo varira, jer tropski pasati ublažavaju toplinu i vlagu tijekom cijele godine. Prosinac i siječanj su ugodni (malo hladniji) mjeseci a srpanj i kolovoz su najtopliji.

Historija
---------

Izvorna kolonija bila u gradu Jacagua, koja je osnovana 1495. godine, ali kada je uništena u potresu, preseljena je na današnji položaj 1506. godine. Snažan potres dogodio se i 1562. Santiago de los Caballeros je s vremena na vrijeme bio glavni grad Dominikanska Republika, a bio je važan strateški grad u Ratu za nezavisnost Dominikanske Republike 1844. godine. Ime grada čini aluziju na Hidalgos de la Isabellu, skupinu vitezova koji su došli iz La Isabele.

Gradovi prijatelji
------------------

* Španija Santiago de Compostela, Španjolska
* Kuba Havana, Kuba
* Portoriko San Juan, Portoriko
* Portoriko San Juan, Portoriko

Izvori
------

1. ↑  Staff writers (22 August 2007). „Dominican Republic Central Regigon". Ministry of Tourism. Arhivirano iz originala na datum 2007-11-22. Pristupljeno 22 August 2007.

Vanjske veze
------------

***Santiago de los Caballeros*** na Wikimedijinoj ostavi

* Službene stranice gradskog vijeća

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 234190220
* LCCN: n81096399
* GND: 4122722-0
* SUDOC: 110805240
* BNF: cb136152686 (podaci)

 |
Koordinate: 59°58′00″N 16°00′30″E﻿ / ﻿59.96667°N 16.00833°E﻿ / 59.96667; 16.00833

Objekti željezare Engelsberg
**Željezara Engelsberg** (švedski: *Engelsbergs bruk*) je željezara na obali jezera Åmänningen, pored mjesta Ängelsberg u općini Fagersta, 10 km od grada Fagersta, u Grofoviji Västmanland, središnja Švedska.

Željezaru je izgradio Per Larsson Gyllenhöök (1645.-1706.) 1681. godine u blizini rudnika željeza koji je postojao od 15. stoljeća, te ju je sa svojim sinom Andersom Gyllenbergom Höökom (1674.-1757.) razvio u jednu od najmodernijih željezara u 18. stoljeću. Ranih 1700-ih tu se izgradila upravna zgrada, tri spavaonice i tri velika čekića koje je pokretala vodenica. Ovi objekti su danas jedini nedirnuti industrijski objekti iz 18. stoljeća u Švedskoj, pa čak su i osposobljeni za rad. Zbog toga je 1993. godine upisana na UNESCO-v popis mjesta svjetske baštine u Europi.

Od 1728. do 1916. godine Engelberg je pripadao obitelji Söderhielm koja ga je prodala obitelji Timm koja je njime cijelo 19. stoljeća upravljala kao obiteljskim posjedom. Engelsberg je tada bila jedna od najvažnijih željezara u svijetu koja je proizvodila željezo po kojemu je Švedska postala popularna i zbog čega je postala najveći proizvođač željeza u svijetu. Generalkonzul Axel Ax: son Johnson ga je 1916. godine uključio u koncern Avesta Jernverks, te je i danas u posjedu ove obitelji koja ga je 1970-ih obnovila uz pomoć Odbora za nacionalnu baštinu.

Izvori
------

1. ↑  Opis na turističkim stranicama Fegerste Arhivirano 2010-08-12 na Wayback Machine-u Posjećeno 10. siječnja 2011.
2. ↑  Nils Segerstråle, Övriga fideikommiss, 1979.

Vanjske veze
------------

***Željezara Engelsberg*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Riksantikvarieämbetet* opis željezare Arhivirano 2007-09-30 na Wayback Machine-u
* *Ekomuseum Bergslagen* description Arhivirano 2007-03-26 na Wayback Machine-u

| * p
* r
* u
Svjetska baština u Švedskoj |
| --- |
|  | 
Vikinška naselja Birka i Hovgården • Dvorac Drottningholm • Željezara Engelsberg • Crkveno naselje Gammelstad u Luleåi • Pomorska luka Karlskrona • Historijski rudnik bakra Stora Kopparberget • Lappland • Groblje Skogskyrkogården u Stockholmu • Struveov luk1) • Poljoprivredni krajolik Stora Alvaret na otoku Ölandu • Petroglifi Tanumshedea • Dugovalni odašiljač Grimeton kod Varberga • Visoka obala i Arhipelag Kvarken12) • Hanzeatski grad Visby
 | Švedska zastava |
| 
1) Zajednička svjetska baština deset zemalja (Latvija, Norveška, Švedska, Finska, Estonija, Litva, Rusija, Bjelorusija, Ukrajina, Moldova) 
2) Zajednička svjetska baština Švedske i Finske  
 |

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* GND: 1207188298
* SELIBR: 289335
* KulturNav: id

 |
**Sperantes** je splitski sastav duhovne glazbe, koji djeluje pri samostanu sv. Frane na Obali, već duže od 40 god. 

Osnovan je na 1969. poticaj fra Gracijana Gašperova, s ciljem kvalitetnijeg rada s mladima. Voditelj je Anton Matijaca. Redovito pjevanjem animiraju nedjeljnu sv. misu u 10.30 u sv. Frani, te nastoje svake godine nastupiti na renomiranim festivalima duhovne glazbe.

Sperantes njeguje glazbeni izričaj duboko utemeljen na duhovnoj šansoni mediteranskog tipa. Stvarali su i glazbarili pod velikim glazbenim utjecajem poznatog talijanskog sastava Alleluia. Program im čini i gospel, američki country, soul, pop, rock, klasična glazba, tradicijski dalmatinski pučki i klapski napjevi. Za Sperantese je poznati hrvatski skladatelj Ljubo Stipišić početkom 1980-ih skladao i prilagodio djelo Misa dalmatina.

Albumi
------

Objavili su četiri albuma i singl-CD:

* 1993.: Tvojim putem, album
* 1998.: Tebi u susret, album
* 2003.: Mariji, album
* 2005.: Dolina žutog cvijeta, singl-CD u povodu velike obljetnice 1700 godina mučeništva sv. Dujma
* 2009.: Za sva vremena, album

Članovi
-------

Kroz ovaj sastav prošli su mnogi poznati glazbenici te osobe poznate iz neglazbenog područja. Ističu se prvi tenor klape Šibenik Rade Koštan, saborski zastupnik Anton Kovačev, operna pjevačica Marija Bubić–Jaman, maestro i dirigent Loris Voltolini, pjevačica Ivanka Luetić, Frano Jukić, Joško Popovac, maestro Joško Koludrović, Mislav Režić i drugi.

Današnji aktivni članovi su: Jure Nazlić, Valentina Jurić, Ivana Bilas, Joško Popovac, Tajana Petrić, Tonči Brković, Ivan Ljubović, Željko Katunarić, Marko Vučić i Anton Matijaca.

Povezano
--------

* Cro sacro

Izvor
-----

* VIS Sperantes glazbena skupina Arhivirano 2018-05-20 na Wayback Machine-u, Dani kršćanske kulture
* Sperantes Arhivirano 2014-03-08 na Wayback Machine-u
***Mali vojnici*** je jugoslavenski crno-bijeli igrani film snimljen 1967. godine u režiji Bahrudina Bate Čengića. Radnja se događa neposredno nakon Drugog svjetskog rata u jednom sirotištu za djecu poginulih partizana i žrtava fašističkih zločina, a gdje, sticajem okolnosti, dolazi plavokosi dječak čiji su roditelji bili nacistički folksdojčeri. Protagonist, čiji lik tumači Stole Aranđelović, direktor je koji dječaka nastoji spasiti od zlostavljanja te za njega izmišlja lažni identitet.

*Mali vojnici* su, kao i brojna druga ostvarenja jugoslavenske kinematografije iz druge polovice 1960-ih, koristile jačanje autorskih sloboda te prikazivale tamnu stranu nedavne prošlosti jugoslavenske države, prije svega kroz još uvijek neprevladane posljedice rata. Izuzetno mračni ton je dodatno naglašen time da su skoro svi likovi djeca, te da su prikazani sposobnima za isto onakvo nasilje kao i odrasli. *Mali vojnici* su se zbog toga često nazivao jednim od ostvarenja Crnog talasa.

*Mali vojnici* su bili u programu Kanskog festivala 1968. godine ali je prije samog prikazivanja festival prekinut zbog političkih previranja u tadašnjoj Francuskoj.

Izvori
------

1. ↑  „Festival de Cannes: Playing Soldiers". *festival-cannes.com*. Arhivirano iz originala na datum 2015-01-20. Pristupljeno 4. IV 20098.

Vanjske veze
------------

* *Playing Soldiers* na IMDb-u (`en`)
**Tvor jazavci** (*Melogale*) rod su zvijeri potporodice jazavaca (*Melinae*) unutar porodice kuna (*Mustelidae*). U ovaj su rod svrstane četiri poznate vrste tvor jazavaca:

* Burmanski tvor jazavac, *Melogale personata*,
* Everettov tvor jazavac, *Melogale everetti*,
* Javanski tvor jazavac, *Melogale orientalis*,
* Kineski tvor jazavac, *Melogale moschata*.

Područje rasprostranjenosti tvor jazavaca proteže se od istočne Indije i središnjeg dijela Kine, Malezijskog poluotoka, Bornea i Balija. Njihova su staništa uglavnom šume, no moguće ih je pronaći i na otvorenim područjima.

Obilježja
---------

Tvor jazavci od drugih se jazavaca razlikuju po svom vitkom, duguljastom tijelu i bujnom repom, iako su udovi, kao u ostalih jazavaca, kratki i zbijeni. Boja njihova krzna varira do sive do tamnosmeđe, dok je trbuh u pravilu svijetliji. Karakteriziraju ih crnobijele oznake lica. Duljina tijela među vrstama varira od 33 do 43 centimetra, duljina repa od 15 do 23 centimetra, a težina između 1 do 3 kilograma.

U pravilu su noćne životinje. Tijekom dana povlače se u jazbine preuzete od drugih životinja. Tokom noći, odlaze u potragu za hranom, penjući se pritom i na drveće. Njihovo društveno ponašanje nije poznato, no pretpostavlja se kako žive samotnjačkim životom.

U njihovu prehranu ubrajaju se manji kralješnjaci (žabe, gušteri), kukci, crvi, kao i voće i drugi jestivi dijelovi biljaka.

Drugi projekti
--------------

|  |  |
| --- | --- |
|  | Wikivrste imaju podatke o: **tvorovima jazavcima** |
**Satelitska država** je izraz, u pravilu pežorativni, kojim se opisuje država koja je u formalnom smislu nezavisna, ali se u stvarnosti nalazi pod dominacijom, odnosno posrednom vlašću druge, jače države. Izraz je stvoren po analogiji sa satelitima koji nikako ne mogu pobjeći od gravitacijske sile većeg nebeskog tijela. Kao alternativa se koristi i izraz **klijentska država**, koji vuče analogija iz odnosa pojedinaca u ljudskim društvima - pokrovitelja (patrona) i klijenta.

Iako su kroz historiju postojali brojni primjeri satelitskih država, korištenje samog izraza se uvriježilo tek u 20. vijeku u propagandne svrhe. Tako su za vrijeme drugog svjetskog rata Sovjeti države Sila Osovina u savezu s nacističkom Njemačkom nazivali *Hitlerovim satelitima*, nastojeći, između ostalog, potaknuti nacionalističku reakciju tamošnje javnosti kako bi se oborili pro-osovinski režimi. Iza drugog svjetskog rata, za vrijeme hladnog rata, za pro-sovjetske države, odnosno ćlanice Istočnog bloka (Varšavski pakt, SEV) su se u zapadnoj propagandi koristili izrazi *sovjetski sateliti*.

Izraz se koristi i danas prije svega za države i režime za koje se tvrdi da bi bez vojne prisutnosti i/ili snažne ekonomske pomoći druge države nestali pod udarom vanjskog ili unutrašnjeg neprijatelja. Tako se, na primjer, za Kosovo govori da je američki, a za Abhaziju i Južnu Osetiju da su ruski sateliti.

V. također
----------

* Protektorat
* Vazalna država
* Tributarna država
* Marionetska država
* Banana republika
* Neokolonijalizam
* Satelitska stranka
Zatvorenici kopaju glinu
Ostaci logora danas
**Solovjeckij logor** (rus. Соловецкий лагерь особого назначения, skraćeno **СЛОН**) je bio zatvorenički logor u bivšem Sovjetskom Savezu odnosno sovjetskoj Rusiji. Nalazio se u sjevernom dijelu Rusije, na Soloveckim otocima u Onješkom zaljevu.

Prema ruskom prozaistu Aleksandru Solženjicinu, Soloveckij logor je bio matica zatvoreničkog sustava GULAG. U Soloveckom logoru stradali su deseci tisuća ljudi, a konačan broj žrtava do danas nije precizno utvrđen. Između ostalih žrtava stradao je veliki broj ruskih i ukrajinskih intelektualaca. Stradavanja su posebno značajna za Staljinovo razdoblje na prijelazu sa 1920-ih na 1930-te godine.

Povijest logora
---------------

Na mjestu Soloveckog logora prethodno se nalazio poznati Soloveckij manastir pod rukovodstvom Ruske pravoslavne crkve. Kompletan kraj simbolizirao je sigurno utočište u razdobljima ratova sa Tatarima, Turcima i drugim narodima ruskog okruženja. Duhovno-humanitaran karakter Solovjeckog manastira u Ruskom Carstvu, dekretom Vladimira Lenjina, u Sovjetskom Savezu je prenamijenjen u zatvorenički logor.

Vidi još
--------

* Karlo Štajner

Vanjske veze
------------

***Solovecki logor*** na Wikimedijinoj ostavi

* Forced Labor Camps - Open Society Archives (eng.) Arhivirano 2012-11-10 na Wayback Machine-u
* Соловецкий Лагерь Особого Назначения (СЛОН) (rus.)
* СОЛОВЕЦЬКА ТРАГЕДІЯ: НЕПОМІЧЕНА РІЧНИЦЯ (ukr.)
**Svibje** je naseljeno mjesto u Republici Hrvatskoj u Zagrebačkoj županiji.

Zemljopis
---------

Administrativno je u sastavu općine Rugvica. Naselje se proteže na površini od 1,93 km². Smješteno je u Zagrebačkoj mikroregiji Središnje Hrvatske, udaljeno 5 km sjeverozapadno od Rugvice i 8 km jugozapadno od Dugog Sela. Prostire se uz križište cesta Ivanja Reka-Rugvica-Dugo Selo i Sesvetski Kraljevec-Trstenik Nartski. Pripada rimokatoličkoj župi Uznesenja Blažene Djevice Marije iz Savskog Narta, Dugoselski dekanat Zagrebačke nadbiskupije.

Stanovništvo
------------

Prema zadnjem popisu stanovništva iz 2001. godine u Svibju žive 443 stanovnika i to u 117 kućanstava. Gustoća naseljenosti iznosi 229,53 st./km². Blizina Zagreba, Sesveta i Dugog Sela, odnosno povoljan smještaj i mogućnosti zapošljavanja pridonijeli su ubrzanom naseljavanju Svibja, posebice od 70-ih godina prošlog stoljeća. Od tada se stanovništvo povećalo za skoro 8 puta. U najvećem broju Hrvatima iz Bosne i Hercegovine
, ali i ostalih dijelova Hrvatske.

***Kretanje broja stanovnika 1857.-2001.***

Povijest
--------

Svibje se prvi puta spominje 1333. godine. U Svibju žive potomci Vučića, vođe bune štibrenaca (17. stoljeće) protiv Kaptola. U selu su živjeli nekada čuveni paleri Kolčići (tesari koji su nekad ručno, uz pomoć sjekira planjkača ili širočki tesali planjke). Od 1850. godine do 1955. je u sastavu kotara Dugo Selo, a od tada do 1993. godine u sastavu je općine Dugo Selo. U sastavu općine Rugvica nalazi se od 1993. godine.

Gospodarstvo
------------

Gospodarska osnova je poljodjeljstvo, stočarsvo (ne značajno), građevinarstvo, trgovina, ugostiteljstvo i razni obrti.

Izvori
------

1. ↑  Naselja i stanovništvo Republike Hrvatske 1857.-2001. www.dzs.hr

  


| * p
* r
* u
Naselja u sastavu Općine Rugvica |
| --- |
| Čista Mlaka • Črnec Dugoselski • Črnec Rugvički • Donja Greda • Dragošička • Hrušćica • Jalševec Nartski • Ježevo • Nart Savski • Novaki Nartski • Novaki Oborovski • Obedišće Ježevsko • Oborovo • Okunšćak • Otok Nartski • Otok Svibovski • Preseka Oborovska • Prevlaka • Rugvica • Sop • Struga Nartska • Svibje • Trstenik Nartski |
**Spolia opima** ("bogati plijen") je izraz kojim se u drevnom Rimu opisivalo oklop, oružje, nakit i drugi predmeti koji bi se uzeli s mrtvog tijela komandanta neprijateljske vojske, nakon što je isti poginuo u pojedinačnoj borbi s komandantom rimske vojske. *Spolia opima* se smatrala najvećom čašću koja se može pružiti rimskom komandantu, najviše zato što su, usprkos stalnim ratovanjima, prilike za takvu vrstu pobjede bile prilično rijetke. U cijeloj rimskoj historiji se *spolia opima* uručila samo tri puta - godine 752. pne. ju je dobio Romul od Akrona, kralja Keninaca nakon otmice Sabinjanki. Godine 428. pne. ju je dobio tribun Aulo Kornelije Kos nakon pobjede na Larsom Tolumnijem. Treći i posljednji put je uručena Marku Klaudiju Marcelu, pobjedniku bitke kod Klastidijuma, u kojoj je 222. pne. osobno ubio Viridomara, vođu Gesata.

Godine 29. pne. je konzul Marko Licinije Kras u pojedinačnoj borbi ubio Deldoa, kralja trakijskog plemena Bastarna, ali mu je car Oktavijan August odbio uručiti *spolia opimu* iz političkih razloga.
**Višnja Mažuran** (Varaždin, 23. rujna 1941.) je hrvatska čembalistica koja je ostvarila zavidnu karijeru na domaćem i međunarodnom planu.

Diplomantica na zagrebačkoj akademiji (klasa Ive Mačeka) usavršavala se na Hochschule für Musik u Muenchenu, a čembalo na mnogobrojnim ljetnim školama i kursevima u Njemačkoj i Austriji. Zagrebačkim solistima pristupila je 1971. kao solistica i continuo čembalistica te s njima tokom 30 godina proputovala svih pet kontinenata nastupivši na više od 2000 kocerata.Od mnogobrojnih solističkih nastupa u najjačim svjetskim središtima treba izdvojiti Paris (Salle Pleyel), Washington (Kennedy Centar), Toronto (Eaton Centar), Madrid (Teatro Real)i Salzburg (Mozarteum). Partneri u Bachovim trostrukim koncertima bili su joj među mnogima i Henryk Szering, Felix Ayo, Pavel Vernikov, James Galway, Irena Grafenauer.

Uz umjetničko djelovanje sa Zagrebačkim solistima razvija bogatu solističku karijeru priređujući mnogobrojne recitale s profiliranim stilskim sadržajima poput francuske glazbe, Scarlattijevih sonata, Bachovih djela, kojima se iznimnom upornošću posvećuje već nekoliko desetljeća.

Odsvirala je i snimila tri najveća i najzahtjevnija njegova djela: Goldberg varijacije, Umjetnost fuge i Das wohltemperierte Clavier I i II svezak. Uz mnoge orkestre, ansamble i dirigente odsvirala je preko 20 različitih čembalo koncerata, od toga sve velike koncerte 20. stoljeća ( B.Papandopulo, B.Martinu, De Falla). Nikad nije zanemarila niti dostupnu njenu instrumentu, hrvatsku glazbu (Parać, Miletić, Marković, Sorkočević i dr.). Umjetnička je voditeljica ansambla za baroknu glazbu, *Musica viva*, kojeg je i suosnivačica 1998.

1995. utemeljila je na Muzičkoj akademiji u Zagrebu katedru za čembalo i osmislila plan i program studija. Do sada je iz njene klase proizašlo više mladih zapaženih čembalista koji uporno grade svoje karijere.Sami su pokrenuli Mali festival čembala koji traje već pune četiri godine a proširio se iz Zagreba na Petrinju i Osijek.

Za svoje umjetničke domete, Višnja Mažuran višestruko je nagrađivana (Trnina, Lukačić, Orlando, Nazor, Nagrada grada Zagreba, Kantor) a 2006. godine primila je predsjedničko odlikovanje za doprinos u kulturi, Danicu hrvatsku s likom Marka Marulića.

Vanjski linkovi
---------------

* Članak iz Samoborskog glasnika
|  |
| --- |
|  |

**Ujedinjene Provincije Nove Granade** (španjolski: *Provincias Unidas de la Nueva Granada*) bila je kratkotrajna federacija koja je egzistirala od 1811. do 1816.

Historija
---------

Nadahnuti idejama francuske i američke revolucije i rasulom vlasti u Španjolskoj, tadašnji lideri provincija Vicekraljevstva Nova Granada, mahom veleposjednici španjolskog porijekla (criolli) osnovali su vijeća, koja su trebala pomoći da se Nova Granada ujedini. 
Od samog starta tinjao je sukob oko oblika nove vlasti. Provincijska vijeća nisu htjela centralistički, autoritarni tip vlasti, za koji se zalagalo vijeće iz Bogote, već federaciju po uzoru na Sjedinjene Američke Države, bližu liberalnim idejama prosvjetiteljstva.

Federalisti su se okupili uz Camila Torresa, a centralisti oko Antonija Nariña. 
Da izbjegnu građanski rat između dve frakcije, vijeća su poslala svoje predstavnike u Bogotu 1811. da izrade nacrt Ustava. 
U novembru 1811. je organiziran kongres, na kom su provincije osnovale - Ujedinjene provincije Nove Granade, federaciju autonomnih provincija, koje su se udružile samo oko zajedničkih interesa, dok je nacionalna vojska ostala u jurisdikciji Bogote, u suštini i dalje 
podređena španjolskoj metropoli.

Pojedine provincije Vicekraljevstva Nova Granada su od 1812. počele otkazivati poslušnost Španjolskoj i proglasile nezavisnost. Iste te godine je Simón Bolívar (kasniji Južnoamerički osloboditelj) prvi put javno zatražio da i Vicekraljevstvo Nova Granada proglasi nezavisnost, ali kad je vidio da nema podršku iz svih provincija, napustio je Vicekraljevsto i otišao na Jamajku.

Nakon povratka Fernanda VII na španjolski tron i povlačenja napoleonska vojske.

Španjolski general Pablo Morillo krenuo je iz (današnje) Venecuele sa vojskom na Bogotu, da uvede reda, i pritom nailazio na slabi otpor. Tome je svakako pomogla i činjenica što je obećao da će svima onima koji polože oružje i potvrde lojalnost španjolskoj kruni biti oprošteno, pored tog oslobodio je robove koji su pomogli u ponovnom zauzimanju odmetnutih 
provincija. 
Potkraj 1815. uspio je zauzeti Cartagenu.

Početkom 1816. Morillo je pokrenuo novu kampanju na Novu Granadu, promijenivši taktiku, više nije praštao pa je za nekoliko mjeseca.zauzeo Bogotu.

Morillo je pohapsio lidere antirojalista (među njima i Torresa kog je pogubio). Osnovao je Sud za pročišćenje, odgovoran za prognanike i zatvorenike, Komisiju za konfiskaciju i Crkveni sud, zadužen za odnose vlade sa crkvom. Svećenicima upletenima u subverzivne aktivnosti sudio je po vojnom zakonu.
Tako je španjolska rekonkvista formirala vojni represivni režim, koji je pomogao radikalizaciji pokreta za nezavisnost, šireći se na sve dijelove društva, i tako utro put za Bolívarov povratak i konačni 
trijumf.

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10   „The Independence Movement" (engleski). Country Studies (Library of Congress). Pristupljeno 14.1. 2023.

Vanjske veze
------------

* *The Independence Movement* (`en`)
* *Ustav* (`es`)
**Spomen-kosturnica poginulim učesnicima NOR-a u Lukavcu** otvorena je 13. septembra 1962. godine na Dan oslobođenja Lukavca u Drugom svjetskom ratu. Na 28. sjednici Komisije za očuvanje nacionalnih spomenika, održanoj 17. aprila 2019. godine u Sarajevu, donesena je Odluka kojom Historijski spomenik -Centralna Spomen-kosturnica poginulim učesnicima NOR-a, Proglašena je za nacionalni spomenik Bosne i Hercegovine. Evidentirana je od strane Zavoda za zaštitu i korištenje kulturno-historijskog i prirodnog naslijeđa Tuzlanskog kantona u Registru „Kulturno-historijsko i prirodno naslijeđe općine Lukavac", pod rednim brojem 25. „Spomen kosturnica poginulim učesnicima NOR-a – centralno spomen-obilježje", kao spomeničko naslijeđe I kategorije.

Centralna Spomen-kosturnica se nalazi svega nekoliko metara iza historijske građevine Stare željezničke stanice u Lukavcu, koja već ima status nacionalnog spomenika Bosne i Hercegovine. Okružena je parkom, a pristupa joj se stazama iz okolnih ulica, na plato sastavljen od 4 trapeza.

U Spomen-kosturnici je, prema upisanim imenima na mermernim pločama, sahranjeno 267 poginulih boraca iz lukavačkog kraja. Spomenik ima značajnu historijsku, graditeljsku, umjetničku, ambijentalnu i simboličku vrijednost. Na visokom obelisku, oblika romba sličnog ukrasima sa bosanskog ćilima, nalazi se postavljena bronzana skulptura djevojčice, kao simbol pobjede, rad Dragiše Trifkovića, vajara iz Tuzle. Za ovu statuu kod građana Lukavca vlada mišljenje da pripada Mariji Macan, djevojci iz Lukavca, historijskoj ličnosti koja je kao četrnaestogodišnjakinja poginula 3. oktobra 1943. godine prilikom ulaska njemačkih jedinica u Lukavac. 

Na ovom dobru spomeničkog naslijeđa 2011. godine su vršeni radovi redovnog održavanja, pri čemu su postavljene nove mermerne ploče na postamentu glavnog spomenika.

Vanjski linkovi
---------------

* Spomen kosturnica
* Spomen kosturnica u Lukavcu Arhivirano 2020-10-23 na Wayback Machine-u


|  |  |
| --- | --- |
|  | ***Portal Bosna i Hercegovina***  |
Koordinate: 55°58′01″N 4°04′01″W﻿ / ﻿55.967°N 4.067°W﻿ / 55.967; -4.067

**Antoninov zid** je utvrđena rimska granica koja se sastoji od zida koji se proteže 63 km u središnjoj Škotskoj, od zaljeva Firth of Forth u Irskom moru i zaljeva Firth of Clyde na Sjevernom moru. Zid od kamena i ćerpiča je bio visok oko 3, a širok oko 5 m, s iskopanim dubokim jarkom sa sjeverne strane. God. 2008. zajedno s već upisanim drugim lokalitetima nazvanim Granice Rimskog Carstva (Hadrijanov zid i Limes Germanicus), upisan je na UNESCO-v popis mjesta svjetske baštine u Europi.

Lokacija Antoninova zida

Historija
---------

Zid su izgradili Rimljani od 142. do 154. god. po zapovijedi rimskog cara Antonina Pija koji je želio napraviti stabilniju granicu prema ratobornim Kaledoncima na sjeveru. Zid je bio zaštićen s 16 utvrda i brojnim tornjevima, a vojnici su ih opskrbljivali "vojnim putem" s južne strane zida. Uz njega se nalaze brojna vojna groblja s memorativnim natpisima od kojih su 22 sačuvani.

Plan rasporeda utvrda na Antoninovom zidu
Zid je napušten nakon samo 22 godine uporabe i rimske legije su se vratile južno do Hadrijanovog zida. God. 208. rimski car Septimije Sever je obnovio legije i naredio obnovu zida, te ga nazivaju i **Severovim zidom**. No, napušten je samo par godina poslije i nikada više nije obnovljen. Većina zida i njegovih fortifikacija su uništene tijekom vremena, ali su neki dijelovi još uvijek vidljivi.

U srednjem vijeku su ga zvali **Grimova brana** (*Grim's Dyke*) prema djedu mitskog kralja Eugenija. Kako se u nekim dijelovima Škotske đavo naziva *Graeme*, zid je bio poznat i kao **Đavolji zid**.

Vanjske veze
------------

***Antoninov zid*** na Wikimedijinoj ostavi

* 
* Arhivirano 2006-12-01 na Wayback Machine-u

| * p
* r
* u
Svjetska baština Ujedinjenog Kraljevstva |
| --- |
| Engleska | Grad Bath •  Palača Blenheim •  Katedrala u Canterburyju s Opatijom sv. Augustina i Crkvom sv. Martina  •  Rudarsko područje Cornwalla i Zapadnog Devona •  Mlinovi doline Derwent •  Durhamski zamak i katedrala •  Hadrijanov zid (Granice Rimskog Carstva) •  Korito Ironbridgea  •  Jurska obala  •  Kraljevski botanički vrtovi u Kewu •  Liverpool  •  Greenwich  •  Saltaire  •  Stonehenge i Avebury s pripadajućim arheološkim lokalitetima  •  Kraljevski park Studley i Opatija Fountains  •  Londonski toranj  •  Westminsterska palača, Westminsterska opatija i Crkva sv. Margarete u Westminsteru | Zastava UK |
| Škotska | Edinburgh, stari i novi grad •  Antoninov zid (Granice Rimskog Carstva) • Forth Bridge • Neolitski Orkney •  New Lanark  •  St. Kilda |
| Wales | Industrijski krajolik Blaenavona •  Zamkovi i gradske zidine kralja Edwarda u Gwyneddu •  Akvedukt Pontcysyllte |
| Sjeverna Irska | Prolaz divova |
| Gibraltar | Gorhamova špilja |
| Prekomorski teritoriji | Tristan da Cunha (Otok Gough i Nepristupačni otok)  •  Hendersonov otok (Pitcairnovo otočje)  •  St. George (Bermudi) |
**Gdanjski zaljev** (polj. *Zatoka Gdańska*, rus. *Гданьский залив*, njem. *Danziger Bucht*) je morski zaljev na jugu Baltičkog mora, okružen Poljskom sa zapada, juga i jugoistoka i ruskom Kalinjingradskom oblasti sa istoka.

Geografija
----------

Zaljev je dug nekih 97 km, od istoka prema zapadu, a dubok 64 km, od sjevera prema jugu, najveće dubine 113 metara na sjevernom dijelu.

Karta zaljeva
Unutar zaljeva leže manji zaljevi Puck, na zapadu i Vislanska laguna na istoku, u zaljev uvire rijeka Visla, a u Vislansku lagunu rijeke Nogat, Pasłeka i Pregołja.

Duž zaljeva leže gradovi Gdańsk, Gdynia, Sopot, Elbląg, Baltijsk i Kalinjingrad.

Stanovništvo zaljeva bavi se ribarstvom, brodogradnjom i trgovinom.

Izvori
------

1. 1 2  „Gulf of Gdańsk*"* (engleski). Encyclopædia Britannica. Pristupljeno 31. 1. 2015.

Vanjske veze
------------

***Gdanjski zaljev*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Gulf of Gdańsk* na portalu Encyclopædia Britannica, ()

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 248947742
* LCCN: sh87001701
* GND: 4011041-2

 |
**Himera**, (grčki: Ἱμέρα) bio je antički grčki grad na sjevernoj obali Sicilije između današnjih gradova Cefalu i Termini Imerese.

Historija
---------

*Himeru* su osnovali sredinom 7. vijeka pne. grčki kolonisti iz **Zancle** (današnja Messina) i izbjeglice iz Sirakuze. *Himera* je bila predstraža grčkih kolonijana Siciliji, nasuprot feničkom dijelu otoka. *Himera* je bila vazal drugih grčkih polisa, najviše Agrigenta, koju su 409. pne. gotovo potpuno razorili Kartažani.

Detalj hrama božice Nike
Grad je ležao na platou, zvanom *Himera* i susjednom *Tamburino*, i po njegovim padinama. Arheološka iskapanja iznjela su na svijetlo dana, ostatke gradskih zidina, agoru, kvartove za stanovanje, svetište s četiri hrama izgrađena od 7. do 5. vijek pne. dva manja sakralna objekta i ostale tragove života tog grada. Grad je doživio opsežnu urbanističku rekonstrukciju krajem 5. vijek pne. koja je bitno izmjenila njegovu dotadašnju arhaičnu strukturu.

Ostali važni nalazi su ostatci gradske nekropole, Dorski hram božice pobjede 475. pne. - 470. pne. i ostatci gospodarskih zgrada iz helenističko - rimskog razdoblja. Na nalazištu je pronađeno puno keramike, figura iz terakote sa jonskih otoka i Rodosa, iz druge polovice 6. vijeka pne. i puno dekorative keramike, ostataka skulptura i kovanica iz Magne Grecije iz 5. vijeka pne..

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5 6  „*Imera*" (talijanski). Trecani enciclopedia Italiana. Pristupljeno 17. 06. 2013.

Vanjske veze
------------

***Himera (grad)*** na Wikimedijinoj ostavi

* Area Archeologica e Antiquarium di Himera Arhivirano 2013-07-21 na Wayback Machine-u ()
* *Imera* na portalu Trecani enciclopedia Italiana ()