recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
|  |
| --- |
|  |

**Treća Francuska Republika** (francuski: *La Troisième République* ili *La IIIe République*) je naziv za period francuske povijesti od pada Drugog Carstva 1870. godine pa do nacističke okupacije i uspostave Višijske Francuske 1940. godine. 

Prvi dani Treće Republike bili su obilježeni Francusko-pruskim ratom, kojega je nova republikanska vlast nastavila voditi unatoč padu Napoleona III. Francuska je očekivano poražena, a visoke reparacije koje je nametnulo novoformirano Njemačko Carstvo dovele su do gubitka regije Alsace-Lorraine, socijalnih nemira i uspostave Pariške komune. Prve vlade Treće Republike razgovarale su o obnovi monarhije, no sukobi oko same prirode nove monarhije kao i oko toga kojoj bi dinastiji pripao tron doveli su do kraha tih razgovora. Tako je Treća Republika, koja je isprva predviđena kao tranzicijska vlast, postala permanentna. 

Ustavni zakoni iz 1875. dali su Trećoj Republici formu i sadržaj. Država je uređena kao parlamentarna republika. Parlament je bio dvodoman, a sačinjavali su ga Senat i Zastupnički dom. Državni poglavar bio je Predsjednik Republike. Pitanje obnove monarhije dominiralo je mandatima prve dvojice predsjednika, Adolphea Thiersa i Patricea de Mac-Mahona, no serija republikanskih predsjednika iu 1880-ih godina dokrajčila je sve nade o obnovi monarhije. Velik dio francuskog kolonijalnog imperija uspostavljen je upravo za Treće Republike; tako u ovom periodu nastaju Francuska Indokina, Francuski Madagaskar, Francuska Polinezija, a tokom utrke za Afriku dolazi do pripajanja velikih dijelova Zapadne Afrike. Prvim godinama XX. vijeka dominirala je Demokratsko-republikanska alijansa, isprva stranka lijevog centra koja se s godinama profilirala kao stranka desnog centra. Period nakon Prvog svjetskog rata pa sve do kraja 30-ih godina obilježen je polariziranom političkom situacijom i animozitetom između Alijanse i socijalistički orijentiranih radikala. Treća Republika pala je u ranoj fazi Drugog svjetskog rata. Okupirana Francuska je od 1940. godine bila podijeljenja na de Gaulleovu Slobodnu Francusku i pronacistički orijentiranu Pétainovu Višijevsku Francusku.

***Treća Francuska Republika*** na Wikimedijinoj ostavi

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* LCCN: sh85051411

 |
**Bukefal** (grč. **Βουκέφαλος** - Bukefalos - *volova glava*, lat. **Bucephalus**) bio je konj Aleksandra Makedonskog. Bukefal spada među najpoznatije konje u istoriji.

Aleksandar s Bukefalom; bakreni novac iz rimskog doba. Pricaju da je voleo da i samog Aleksandra zaskace da bi ga oplodio

  

Postoje podaci da je neki tesalijski stočar ponudio Filipu Makedonskom.Pricaju i da je samog Aleksandra voleo da zaskace da bi ga oplodio.Aleksandrovom ocu, da kupi konja. Pošto niko nije umeo da ga jaše, Filip je odbio da ga kupi. Međutim, Aleksandar je pratio pokušaje raznih jahača i shvatio da se konj plaši sopstvene senke. Konja je postavio tako da ne može da vidi svoju senku pa mu je na taj način uspelo da ga ukroti. 

Aleksandar je bio jedini ko je mogao da jaše tog konja. Bukefal ga je pratio u svim bitkama. Životinja je doživela starost od 30 godina. Nakon smrti konja u bici kod Hidaspa Aleksandar je osnovao grad Bukefala, današnji Dželam (Jhelum) u pakistanskoj saveznoj državi Pendžab. Aleksandar Makedonski je navodno zakopan pored svog konja Bukefala u obližnjem gradu Džalalpur Šarifu (Jalalpur Sharif).

Vidi još
--------

* Bukefala - grad u današnjem Pakistanu.
**Bruna Esih** (*née* **Brstilo**) (Split, 20. svibnja 1975.) je hrvatska povjesničarka i političarka, najpoznatija kao jedna od istaknutih predstavnica hrvatske desnice. 

Rođena je u Splitu, ali se već u djetinjstvu s obitelji preselila u Zagreb. Studirala je filozofiju i kroatologiju na Hrvatskim studijima, gdje je diplomirala s radom *Srpska propaganda i hrvatska šutnja*. Prilikom obrane magistarskog rada, sukobila se s profesorom Nenadom Zakošekom, koji je predlagao odbijanje sinopsisa rada zbog "ideologiziranosti i indoktriniranosti". Uz podršku kontroverznog i ekstremno desnog povjesničara Josipa Jurčevića, godine 2001. zaposlena je na Institutu Ivo Pilar, odakle je 2016. otišla u Hrvatski sabor; izabrana je kao nezavisna kandidatkinja na listi HDZ-a u I. izbornoj jedinici. Tokom 2017. kandidrala se za gradonačelnicu grada Zagreba, ali je iz utrke ispala već u prvom krugu. Godine 2017. je zajedno s bivšim ministrom kulture i saborskim zastupnikom Zlatkom Hasanbegovićem osnovala stranku Neovisni za Hrvatsku. Hasanbegović se 2019. razišao s Esih i osnovao vlastitu stranku. 

Njezino političko djelovanje spada u spektar (ekstremne) desnice, dok se njezin povijesni rad uglavnom bavio istraživanjem događaja u Bleiburgu i stradavanja Hrvata nakon Drugog svjetskog rata. Godinama se zalaže za provedbu lustracije u Hrvatskoj, kao i za druge radnje koje za cilj imaju pretjerano i ideološki obojeno kritiziranje SFR Jugoslavije i komunističkog pokreta, pri čemu se fenomeni iz Drugog svjetskog rata ili zanemaruju ili relativiziraju. Njezina znanstvena produkcija ne sadrži samostalne radove, već isključivo poglavlja u knjigama, uredničke radove i radove u koautorstvu sa starijim znanstvenicima.

Bruna Esih je udana za Renata Esiha, s kojim ima troje djece.
Sjednica Hrvatskog sabora na kojem je donijeta odluka o prekidu svih državnopravnih veza s Austro-Ugarskom, 29. listopada 1918.
**Odlukom Hrvatskog sabora** 29. listopada 1918. godine, raskinute su sve državnopravne veze Kraljevine Hrvatske, Slavonije i Dalmacije s Kraljevinom Ugarskom i Carevinom Austrijom te o istodobnom pristupanju samostalne Hrvatske, s pozivom na povijesno i prirodno nacionalno pravo, Državi Slovenaca, Hrvata i Srba.

Tekst saborske odluke glasi:

> Hrvatski državni sabor na temelju potpunog prava narodnog samoopredjeljenja, koje je danas već priznato od svih zaraćenih vlasti, stvara ovaj zaključak:
> 
> 
> Svi dosadašnji državno-pravni odnošaji i veze između kraljevine Hrvatske, Slavonije i Dalmacije s jedne strane, te kraljevine Ugarske i carevine Austrije s druge strane, razrješavaju se.
> Ukida se, dakle i ništetnom proglašuju napose hrvatsko-ugarska nagodba (zakonski članak I od godine 1868.), a isto se tako ukidaju i ništetnim proglašuju svi kasniji njeni dopunjci ili revizije, tako da od danas Dalmacija, Hrvatska i Slavonija neimaju s kraljevinom Ugarskom ni pravno, ni faktično nikakvih zajedničkih državnih poslova.
> Dalmacija, Hrvatska, Slavonija sa Rijekom proglašuju se posve nezavisnom državom prema Ugarskoj i Austriji, te prema modernom načelu narodnosti, a na temelju narodnog jedinstva Slovenaca, Hrvata i Srba pristupa u zajedničku narodnu suverenu Državu Slovenaca, Hrvata i Srba na cijelom etnografskom području toga naroda, bez obzira na ma koje teritorijalne i državne granice, u kojima narod Slovenaca, Hrvata i Srba danas živi.
> 
> 
> Sveopća narodna ustavotvorna skupština svega ujedinjenoga naroda Slovenaca, Hrvata i Srba odlučit će unaprijed određenom kvalificiranom većinom, koja potpunoma zaštićuje od svakog majoriziranja, konačno kako u formi vladavine, tako u unutrašnjem državnom ustrojstvu naše države, utemeljene na potpunoj ravnopravnosti Slovenaca, Hrvata i Srba.
> 
>

Zanimljivost
------------

Saborskom odlukom o prestanku višestoljetne državne zajednice Kraljevine Hrvatske s Ugarskom i Austrijom nije ujedno formalno proglašena odluka o detronizaciji dinastije Habsburg s hrvatskog prijestolja. Ta odluka je zakonski provedena tek tijekom Drugog svjetskog rata u vrijeme Nezavisne Države Hrvatske (NDH) kada je ustaški režim u pregovorima sa svojom pokroviteljicom, fašističkom Kraljevinom Italijom odredio princa iz Savojske dinastije za budućeg hrvatskog kralja. Međutim, budući da Nezavisna Država Hrvatska nikada nije postala međunarodno priznata država, niti se Republika Hrvatska priznaje njenom pravnom sljednicom, zakonski akti NDH nemaju zakonsku snagu pa stoga formalna odluka o detronizaciji Habsburgovaca nikada nije formalno obavljena.

Bilješke
--------

1. ↑  Šišić, Ferdo, Dokumenti o postanku Kraljevine Srba, Hrvata i Slovenaca, 1914-1919. Matica Hrvatska, Zagreb, 1920. str. 195-196.

Literatura
----------

* *Šišić, Ferdo, Dokumenti o postanku Kraljevine Srba, Hrvata i Slovenaca, 1914-1919. Matica Hrvatska, Zagreb, 1920.*

|  |  |
| --- | --- |
|  | *Ovaj članak o **politici** je u začetku. Možete pomoći Wikipediji tako da ga proširite*. |
*Vidi takođe: Eho (razvrstavanje)*
William Waterhouse, *Eho i Narcis*
Nimfa **Eho** (grč. Ἠχώ) je u grčkoj mitologiji bila Oreada, gorska nimfa, i personifikacija odjeka ili jeke.

Mit
---

Eho je bila brbljava planinska nimfa lijepa glasa koji je ona jako voljela. Postoji nekoliko verzija ovog starogrčkog mita.

Prema aleksandrijskim mitografima i Ovidiju, Eho je Zeusovu ženu Heru zagovarala odvraćanjući joj pažnju i onemogućavajući joj da uhvati muža u preljubi. Kada je Božica otkrila prevaru, proklela je Ehu i odlučila da ju kazni oduzimajući joj ono što joj je bilo najdragocjenije – njen govor – tako da Eho nije više mogla progovoriti prva i bila je prisiljena ponavljati posljednje zvukove glasa na koji je pomislila. Zbog toga je se nimfa povukla u šume, gdje je srela Narcisa u koga je se nesretno zaljubila i uvenula od tuge. Od nje su ostali samo glas i okamenjene kosti.

Druga verzija je da je u Eho bio zaljubljen bog Pan, ali je ona svoju ljubav poklonila jednom satiru. Postoji i verzija o srećnoj ljubavi Eho i Pana, iz koje su se izrodile njihove kćeri Jamba (Ἰάμβη) i Jinks (Ἴϋγξ).

Prema kasnijem predanju Eho je kći smrtnika i nimfe, koju su othranile nimfe, a muze su je naučile pjevati i svirati. Živjela je sa nimfama i muzama i klonila se muškaraca. Bog Pan je bio zaljubljen u Eho i ljut što mu ona nije uzvratila, osvetio joj se i probudio je ludilo u pastirima, koji su ju rastrgali. Njeno raskomadano tijelo je sakrila Majka Zemlja, a po volji muza, glas Eho je ostao na zemlji da oponaša druge glasove, pa čak i Panovu svirku.

Bibliografija
-------------

### Primarna literatura

* Publije Ovidije Nazon: *Metamorphosĕon libri XV*, knj. III.
* Pauzanija: *Opis Grčke* (Ελλάδος περιήγησις).
* Nonos iz Panopolisa, *Dionysiaca*, knj. IV.
* Apulej, *Zlatni magarac*.
* Fotije, *Bibliotheca*
* *Roman de la Rose* (13. v.)

### Sekundarna literatura

* Graves, Robert: *Grčki mitovi*, Penguin Books, 1955.
* Srejović, Dragoslav; Cermanović, Aleksandrina (1979). *Rečnik grčke i rimske mitologije*. Beograd: Srpska književna zadruga.

***Eho (mitologija)*** na Wikimedijinoj ostavi

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 62415124
* LCCN: sh89006070
* GND: 121852881
* SUDOC: 078600529
* BNF: cb14500996x (podaci)

 |
Oton Iveković - Vivat rex! (Cetinski sabor 1527.)
**Cetinski sabor** koji počinje u prosincu 1526. godine poslije poraza vojske ugarskog plemstva u bitci na Mohačkom polju 1526. god. i smrti Ugarsko-Hrvatskog kralja Ludovika II. je sabor na kojemu su se birao novi kralj Hrvatske. Na saboru u Cetinu (u blizini današnjeg Cetingrada) sastalo se hrvatsko plemstvo i 1. siječnja 1527. god. izabralo austrijskog nadvojvodu Ferdinanda Habsburškog za hrvatskog kralja. Povelja, koju su tom prilikom potpisali hrvatski velikaši i predstavnici Ferdinanda Habsburškog (Pavao Oberstain, Nikola Jurišić, Ivan Katzianer i Ivan Pichler) jedan je od najvažnijih dokumenata hrvatske državnosti i pohranjena je u Austrijskom državnom arhivu u Beču. U zamjenu za priznanje nadvojvoda Ferdinand obećao je, da će pomoći Hrvatskoj u obrani pred osmanskim osvajačima i da će poštovati prava, sloboštine, zakone i običaje njeznih stanovnika. Povelju su sa svojim pečatima potvrdili:

* Andrija Tuškanić
* Ivan Karlović
* Nikola Zrinski, otac Nikole Šubića Zrinskog "Sigetskog"
* Juraj Frankopan
* Vuk Frankopan
* Stjepan Blagajski

Na sredini se nalazi pečat Kraljevine Hrvatske sa 64 crveno-bijela polja.

Dio slavonskog plemstva protivio se izboru nadvojvode Ferdinanda i skupa s Mađarima izabrali su Ivana Zapolju za hrvatskog kralja. Između oba tabora došlo je do sukoba, iz kojeg je poslije Zapoljine smrti 1540. kao pobjednik izašao Ferdinand.

Vanjske veze
------------

* Povijest Hrvatskog sabora[*mrtav link*]
* Izvori za izbor Ferdinanda Habsburškog za hrvatskog kralja u Cetinu
Domaće Nemce iz Osijeka koji se nisu hteli upisati u fašističku organizaciju gone fašisti sa natpisom "narodne izdajice".
**Dunavske Švabe** (nem. *Donauschwaben*) je naziv za Nemce koji su živeli u nekadašnjoj Kraljevini Ugarskoj. Živeli su na prostorima današnje Mađarske, Srbije (Vojvodina) i Hrvatske (Baranja, Slavonija), kao i na Karpatima i u Transilvaniji. Te su teritorije naselili uglavnom u 18. veku.

Nemci su do drugog svetskog rata bila najbrojnija nacionalna manjina u Jugoslaviji. Mnogi Nemci (*Folksdojčeri*) bili su uključeni u okupatorski aparat za vreme rata, pa se nakon rata smatralo da se nemačka manjina nelojalno ponela prema svojoj državi. Masovno su proterani nakon Drugog svetskog rata. Istu sudbinu doživeli su Nemci i u nekim drugim evropskim zemljama (Poljska, Čehoslovačka), a te su mere i međunarodno pravno sankcionisane. Iz Rumunije nisu bili proterani već rasejani po celoj zemlji. 

Mnogi su Nemci emigrirali u SAD, Kanadu, Brazil, Argentinu, Meksiko i Australiju. Krajem 20. veka mnogi od njih su se odselili u Nemačku.

Povezano
--------

* Folksdojčeri

Izvori
------

1. ↑  M. Bartoš, Međunarodno javno pravo I, Opšti deo, izvori, subjekti (str 432.), Beograd 1954.

Vanjske veze
------------

* Istorija Dunavskih Švaba ()
* Njemačka manjina u Kraljevini Jugoslaviji Arhivirano 2011-07-21 na Wayback Machine-u

|  |  |
| --- | --- |
|  | *Ovaj članak o **historiji** je u začetku. Možete pomoći Wikipediji tako da ga proširite*. |
**Vojska Češke Republike** (češki *Armáda České republiky*), skaćreno **VČR**, obuhvaća Češke kopnene snage, Češko ratno zrakoplovstvo i potporne jedinice. Od 1940-ih do 1989. Čehoslovačka Narodna Armija je brojala oko 200.000 vojnika i tvorila jedan od stupova Varšavskog pakta. Nakon raspada Čehoslovačke i pada komunizma, Češka Republika pokrenula je potpunu reorganizaciju snaga te smanjila broj ročnika, kojih je bilo oko 65.000 potkraj 1990-ih. Svoj novi sastav vojska je dobila 1993. Od 1999. VČR je u savezništvu sa NATO snagama. Od 2004. ukinut je obvezno služenje vojnog roka.

Vojska Češke je modernizirana te preokrenuta prema obrani granica. Članica je i Organizacije za evropsku bezbjednost i saradnju. Od kraja 1990-ih do danas, VČR je sudjelovala u raznim međunarodnim mirotvornim misijama, u sklopu ISFOR-a i EUFOR Althea, i to u raznim područjima (Bosna, Kosovo, Irak, Turska, Pakistan, Somalija, Kongo, Afganistan, Mali).

Karel Řehka je trenutni Načelnik Generalštaba. Češka je 2024 izdvojila 2% svojeg BDP-a na vojne snage.

Izvori
------

1. ↑  „Češka će za odbranu od 2024. izdvajati najmanje dva posto BDP-a". *Aljazeera*. 2024-01-05. Pristupljeno 2024-03-04.

Vanjske veze
------------

***Oružane snage Češke*** na Wikimedijinoj ostavi

* () Ministarstvo obrane Češke
* () Informacijski centar o NATO članicama

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 172537474
* LCCN: n94041397
* ISNI: 0000 0001 2266 8624
* NKC: kn20010709222

 |
Spomenik Petru Kočiću
**Spomenik Petru Kočiću**(Crkva Uznesenja Blažene Djevice Marije) početku XX. vijeka, je djelo Antuna Augustičića i Vanje Radauša, istaknutih hrvatskih umjetnika, članova grupe "Zemlja". Nastao je u vrijeme intenzivne izgradnje Banja Luke kao centra Vrbaske banovine. Smješten je u Gradskom parku, u gradskom jezgru.

Svečano je otkriven 7. novembra 1932. godine, uz prisustvo 12.000 ljudi, zajedno sa članovima društva Zmijanje i banom Svetislavom Milosavljevićem i uz prisustvo autora vajarskog djela.

Nacionalni spomenik
-------------------

Komisija za očuvanje nacionalnih spomenika, na sjednici održanoj od 6. do 8. novembra 2013. godine, donijela je odluku da se spomenik Petru Kočiću proglasi za nacionalni spomenik BiH. Ovu odluku Komisija je donijela u sljedećem sastavu: Zeynep Ahunbay, Martin Cherry, Amra Hadžimuhamedović (predsjedavajuća), Dubravko Lovrenović, Ljiljana Ševo, Tina Wik.

Izvori
------

1. ↑  „Spomenik Petru Kočiću". *Komisija za očuvanje nacionalnih spomenika*. Pristupljeno 16. 3. 2024.
2. ↑  „Nacionalni spomenici u Banja Luci". *Komisija za očuvanje nacionalnih spomenika*. Pristupljeno 16. 3. 2024. [*mrtav link*]

***Spomenik Petru Kočiću*** na Wikimedijinoj ostavi


|  |  |
| --- | --- |
|  | ***Portal Bosna i Hercegovina***  |
**Karlovački mir** je mir sklopljen u Sremskim Karlovcima 26. januara 1699, između Austrije i njenih saveznika na jednoj strani i Turske na drugoj (na kraju Velikog bečkog rata 1683-1699), uz posredovanje Engleske i Holandije. U ovom istorijskom događaju učestvovali su i predstavnici hrišćanske Svete liga, Rusije, Venecije i Poljske.

Pregovori su počeli još 24. oktobra 1698. i prvi put u istoriji diplomatije odvijali su se za okruglim stolom, da niko nema primat u pročelju. Svaka od četiri delegacije ulazila je u većnicu (u improvizovanoj baraci) na svoja vrata, da ni tu ne bi bilo prvenstva nijedne strane.

Mir je zatražila Turska, posle nekoliko uzastopnih poraza u ratu sa Austrijom, počev onog pod Bečom 1683, pa do bitke kod Sente 1697, čime je označeno njeno definitivno povlačenje iz Srednje Evrope. Tih dana u Karlovcima i Petrovaradinskoj tvrđavi bilo je smešteno preko 150 ljudi, članova delegacija i onih što su ih opsluživali. Mnogi su bili pod razapetim šatorima u blizini većnice.

Tursku je zastupao reisefendija Rami, Austriju grof Volfgang Etingen, Rusiju Prokopije Bogdanovič Voznicin, Poljsku Stanislav Malahovski, Veneciju Karlo Racini, Holandiju Jakob Kolier a Englesku ser Vilijem Pečet. Pregovarači su se sastajali 36 puta i konačno odlučili da potpišu mir, na dvadeset godina, 15 minuta pre ponoći «kada su zvezde imale pogodan položaj».

Određene su nove granice između Austrije i Turske. Erdelj (Transilvanija), ostao je pod vlašću austrijskog cara, Banat, omeđen Morišom i Tisom, zadržala je Turska, od ušća Tise išla je granica pravom linijom prema Mitrovici, tako da je i donji Srem ostavljen Turcima, a dalje je Sava činila granicu od ušća Bosuta do Une, pa je Hrvatska, kao i Slavonija, Lika i Banija ušla u sastav Austrijske carevine. Venecija (Mletačka republika) dobila je Moreju, Knin, Sinj, Vrgorac i Gabelu, a dobila je i obalski pojas od Herceg-Novog do Risna. Kraljevina Poljska je dobila pokrajinu Podoliju u današnjoj Ukrajini. 

Određena je mešovita komisija da sprovede razgraničenje, a granicu je povukao austrijski visoku oficir Alozije Ferdinand Marsili. Karlovačkim mirom vraćeni su zarobljenici obe strane, Turska se obavezala da će sprečiti pogranične upade osobito hajduka i prebega, a omogućeno je austrijskim podanicima slobodno trgovanje po Turskoj. takođe je obezbeđena zaštita hrišćanskih hodočasnika u Palestini.

Na mestu gde je potpisan Karlovački mir u Sremskim Karlovcima petrovaradinski franjevci su u nekadašnjoj većnici uredili bogomolju, da bi karlovački katolici podigli 1817. hram pod nazivom Kapela mira.

Vidi još
--------

* Beogradski mir

Vanjske veze
------------

***Karlovački mir*** na Wikimedijinoj ostavi

* „Tri veka okruglog stola" Arhivirano 2014-09-11 na Wayback Machine-u, Vlada Arsić, *Press magazin*, 28. decembar 2007.
* „Kapela mira i okrugli sto", Nenad Prodanović, *Klub putnika Srbije*, 27. oktobar 2007.
**Fojnička rijeka** je rijeka u centralnom dijelu Bosne i Hercegovine, pritoka Bosne

Tok
---

Nastaje u istočnim predjelima planine Vranice od manjih riječica: Razdolje, Željeznice i Borovnice, čija su izvorišta na nadmorskoj visini od oko 1630 m. Pomenute riječice sastaju se na području sela Tovarište, a novonastali riječni tok dobiva zajedničko ime Dragača. Pod tim imenom teče do izlaza iz općinskog centra Fojnica (kod naselja Alaupovka) i susreta sa riječicom Željeznicom (Gvožđarka), koja dolazi sa juga, iz pravca sela Dusine i Deževica. Tu dobiva ime Fojnička rijeka i prolazi kroz Kiseljak. Prima više pritoka, od kojih su najznačajnije Čemernica, Mlava, Željeznica i Lepenica.

Dragača - Fojnička rijeka
U Bosnu se ulijeva kod Visokog na nadmorskoj visini od 430 m. Duga je 45 km, sa površinom sliva od 727,4 km2.

Godišnji tok vodostaja na Fojničkoj rijeci (hidrološka stanica Krupačke stijene) ima vrijednost od 99,1 cm, sa izrazitom neravnomjernošću tokom godine.

Bogata je ribljim fondom, pretežno salamonidim vrstama ribe kao što su potočna pastrmka, lipljen i mladica kojih nadprosječno ima u ovako maloj vodi. Režim ribolova za ovu rijeku vrijedi kao sa sve salomonidne vode u FBiH.

Izvori
------

1. ↑  Fojnička rijeka je duga 45,7 km - mahalla.ba - 24.07.2022
2. ↑  Rijeka Fojnica - http://www.bistrobih.ba/ - 24.07.2022
3. ↑  Fojnička rijeka

***Fojnička rijeka*** na Wikimedijinoj ostavi
|  |  |
| --- | --- |
|  | *Nedovršeni članak* **Narudžbenica** *je u začetku. Možete pomoći Wikipediji tako da ga proširite*. |

**Narudžbenica** je komercijalni dokument izdat kupcu od strane prodavaoca, koji ukazuje na vrstu, količinu i cene proizvoda ili usluga koje će prodavač pružiti kupcu. Slanje narudžbenice dobavljaču predstavlja zvaničnu ponudu za kupovinu proizvoda ili usluga. Prihvatanje narudžbenice od strane prodavca obično stvara jednokratni ugovor između kupca i prodavca.

Da bi se smatrala važećom, narudžbenica mora sadržati neke osnovne podatke za identificiranje kupca, podatke za identifikaciju proizvoda i podatke o zahtijevanom roku i načinu isporuke, kao i o roku i uslovima plaćanja. Ukoliko narudžbenica ne sadrži sve navedene podakte, prodavalac ima pravo da je ne uzme u obzir do trenutka dostavljanja svih zahtijevanih podataka.

Mnoge narudžbenice više nisu papirne, već se prenose elektronski putem interneta. Elektronske narudžbenice koje se koriste za kupovinu dobara ili usluga preko interneta mogu se koristiti za usluge ili robu bilo koje vrste.

Vanjske poveznice linkovi
-------------------------

* Zakon o javnoj nabavi 120/16 i 114/22 na snazi od 1. 1. 2023. Republika Hrvatska
* Pravilnik o provedbi postupaka jednostavne nabave iz 21. 12. 2022. Republika Hrvatska
* Zakon o javnim nabavkama 91/2019 i 92/2023. Republika Srbija
SAO u BiH (septembar 1991)
SAO u BiH (novembar 1991)
SAO u BiH (novembar 1991)
SAO u BiH (novembar 1991)
**Srpska autonomna oblast** (**SAO**) je naziv za samoproglašene političke entitete osnovane na području Hrvatske i BiH neposredno pred i u vrijeme raspada SFRJ (1990 - 1991) od strane lokalnih srpskih nacionalističkih političara. Od njih su stvorene dvije samoproglašene separatističke države - Republika Srpska Krajina i Republika Srpska - koje su sudjelovale u jugoslavenskim ratovima. RSK je pri tome nestala, odnosno njena teritorija je ušla u sastav Hrvatske, dok Republika Srpska danas postoji kao jedan od dva entiteta od kojih se sastoji post-dejtonska BiH.

Prvi entitet pod nazivom SAO je bila SAO Kninska Krajina, osnovana u augustu 1990. u Kninu i njegovoj neposrednoj okolici odnosno području koje se tokom tzv. Balvan revolucije odmetnulo od hrvatskih vlasti. Njena preteča je bila *Zajednica opština Sjeverne Dalmacije i Like* osnovana 27. juna 1990. u općinama gdje je na nekoliko mjeseci ranije održanim izborima većinu osvojila nacionalistička Srpska demokratska stranka. Nakon što su se odmetnutim općinama oko Knina pridružile i općine Banije i Korduna, to je područje u jesen 1990. postalo SAO Krajina. 

Druga SAO je bila SAO Slavonija, Baranja i Zapadni Srem, osnovana na područjima istočne Hrvatske sa srpskom većinom u junu 1991. Posljednja SAO je bila SAO Zapadna Slavonija, formalno osnovana u augustu 1991. kada je u drugim dijelovima Hrvatske već eskalirao rat.

U BiH su se slični entiteti počeli osnivati 1991. pod vodstvom Srpske demokratske stranke, odnosno nekoliko mjeseci prije izbijanja otvorenih sukoba. Najveći od njih je bila SAO Bosanska Krajina u zapadnom dijelu BiH, potom SAO Hercegovina (u istočnom dijelu Hercegovine), SAO Sjeveroistočna Bosna (također poznata i kao SAO Semberija), te SAO Romanija.

Sve SAO su, u većoj ili manjoj mjeri, primale propagandnu, logističku i vojnu podršku od strane tadašnje Srbije, odnosno režima Slobodana Miloševića. Vlasti u Hrvatskoj pod vodstvom Franje Tuđmana su, pak, od samog početka nastojale povratiti kontrolu nad teritorijama SAO-a uz pomoć policije, a kasnije i novoorganizirane Hrvatske vojske. U BiH je reakcija vlasti na formiranje SAO-a bila paralizirana time da je SDS bila dio vladajuće koalicije nacionalnih stranaka, a koja će se formalno raspasti tek nakon izbijanja sukoba 1992.

U BiH je 18. novembra 1991. godine, po sličnim principima kao i SAO, HDZ BiH na područjima/općinama sa hrvatskom većinom formirala Hrvatsku zajednicu Herceg-Bosnu.

Izvori
------
*Za ostale upotrebe, v. Crni Vrh.*

  
Koordinate: 42° 40′ 21" SGŠ, 20° 16′ 18" IGD

**Crni vrh** je selo brdsko-planinsko selo u opštini Peć, na Kosovu i Metohiji. Nalazi se na oko tri kilometara od Peći i smešteno je u podnožju vrha Volujka i Asanovog vrha, na Prokletijama. Graniči se sa selima Brestovik, Ljevoša i drugim.

Do 1999. godine selo je bilo bogato i razvijeno. Bilo je naseljeno iskljucivo srpskim stanovništvom. U njemu je živelo oko 500 ljudi u više od 100 domaćinstava, koje se većinom bavilo stočarstvom i vinogradarstvom. 1999. godine, zajedno sa većinom srpskih sela u Metohiji, uništeno je do temelja u požaru, tako da je samo jedna kuća ostala van domašaja vatre. Meštani su proterani, stoka, brojne poljoprivredne mašine i pokretna imovina su opljačkani.

U selo je radila četvorogodišnja Osnovna škola „Boris Vukmirović". Pored škole se nalazilo seosko groblje, koje je takođe posle 1999 godine uništeno, tako da se danas jedva raspoznaje mesto na kome se nalazilo. Selo nije imalo crkvu, tako da su meštani odlazili u Pećku patrijaršiju. 

Selo je bilo podeljeno po zaseocima, koji su nazivani po prezimenima starosedelaca: Gojkovice (Gojković), Lazine (Lazović), Jočice (Jočić), Dašice (Dašić), Zogovice (Zogovići). Iz svakog dela sela može se videti ceo grad Peć. Pogled dopire do Dečana i Kline. Na Volujku su se nalazile seoske bačije (pastirske kolibe građene od priručnog materijala sa skloništem za stoku), gde su meštani preko leta vodili stoku na ispašu.

Izvori
------

1. ↑  Umnik online - komisija za ljudska prava: Odluka Arhivirano 2017-12-25 na Wayback Machine-u, Merek Novicki, 4.6.2009, pristup 25.4.2013
2. ↑  Proleksis enciklopedija : „Bačija - značenje", Pristupljeno 30. 4. 2013.

| * p
* r
* u
Opština Peć |
| --- |
| Alagina Reka • Babiće • Barane • Belo Polje • Blagaje • Boge • Brežanik • Brestovik • Brolić • Bučane • Velika Jablanica • Veliki Štupelj • Vitomirica • Vragovac • Vranovac • Glavičica • Glođane • Goraždevac • Grabovac • Dobri Do • Drelje • Dubovo • Dubočak • Duganjive • Zagrmlje • Zahać • Zlopek • Jablanica • Jošanica • Klinčina • Kosurić • Kotradić • Košutane • Krstovac • Kruševac • Kućište • Labljane • Laz Belopać • Lipa • Lođa • Ložane • Lugađija • Ljevoša • Lješane • Ljubenić • Ljutoglava • Mala Jablanica • Mali Štupelj • Maljeviće • Milanovac • Nabrđe • Naklo • Nepolje • Novi Raušić • Novo Selo • Ozrim • Osoje • Pašino Selo • Pepiće • **Peć** • Pištane • Plavljane • Počešće • Radavac • Raušić • Rašić • Romune • Rosulje • Ruhot • Svrke • Siga • Trebović • Trstenik • Turjak • Ćuška • Hadžovići • Crni Vrh • Čelopek • Čungur • Škrelje |
**Luís I**(Lisabon, 31. oktobar 1838.- Cascais, 19. oktobar 1889.) bio je portugalski kralj koji je vladao od 1861. do 1889.

Za razliku od njegovih predhodnika iz prve polovice 19. vijeka, njegov je mandat protekao bez nekih velikih trzavica, dovršena je željeznička mreža, provedene su i političke i ekonomske reforme i zemlja je modernizirana u brojnim aspektima. Ipak nedovoljno brzo da bi sljedila razvijenije države Zapadne Evrope.

Pored svega ostao je upamćen i kao prevodilac Shakespearovih djela na portugalski.

Biografija
----------

Luís je bio mlađi sin kraljice Marije II i njezina supruga Fernanda II. Luj je naslijedio tron nakon iznenadne smrti 1861.svog talentiranijeg starijeg brata Pedra V. 
Već iduće 1862. se oženio sa Mariom Piom kćerkom talijanskog kralja Vittoria Emanuela II.

Na samom početku suočio se sa financijskom krizom. 
Zatim se 1868. uz pomoć francuskog cara Napoleona III upleo u španjolsku nasljednu krizu kao pretendent na španjolski tron.

Na unutrašnjem planu je nevoljko pristao da premijer bude ostarjeli maršal i vojvoda *Saldanha*, koji je nasreću ubrzo bio primoran dati ostavku. Nakon tog su se redale vlade Regeneratora (konzervativaca i Progresista (liberala). Luís je ipak bio skloniji Regeneratorima premijera *Fontes Pereira de Mela*, koji su na račun budžetskog deficita željeli ekonomski unaprijediti zemlju. Zbog tog su ga Progresisti optužili da se slizao sa Regeneratorima, pa je među njima ojačala struja republikanista, protivnika monarhije.

Što se tiče vanjske politike Luís se pokorio britanskim zahtjevima za teritorijalnim ustupcima kod Mozambika i Indije, potpisao ugovore i izbjegao konflikte.

Naslijedio ga je sin Carlos I.

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5 6 7  „*Louis king of Portugal*" (engleski). Encyclopaedia Britannica. Pristupljeno 22.03.2024.

Vanjske veze
------------

***Luís I od Portugala*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Louis king of Portugal* ()
**Alcochete** je grad i općina od 19,143 stanovnika na zapadu Portugala u Distriktu Setúbal.

Geografske karakteristike
-------------------------

Alcochete se nalazi prekoputa Lisabona, na sjeveroistoku estuarija rijeke Tajo, udaljen tridesetak km od centra glavnog grada sa kojim je povezan mostom Vasco da Gama.

Historija
---------

Taj kraj bio je naseljen još od paleolita, i Rimljani su ostavili tragove svoje prisutnosti - radionice za izradu amfora.
Nastao je nakon rekonkviste u 15. vijeku, kao lovište kralja Joãa I, koje je njegov sin infante Fernando koristio kao svoju rezidenciju. U njoj je 31. maja 1469. rođen njegov sin budući kralj Manuel I.

Alcochete je prvu povelju upravo dobio od kralja Manuela I -1515.
U to vrijeme egzistirao je od solana i od drva za ogrjev. Krajem 17. vijeka imao je 360 kuća i 1902 stanovnika.

Alcochete se počeo industrijalizirati kad je 1958. podignuta tvornica automobilskih guma Firestone, nakon tog su podignuti i pogoni za preradu pluta.

Nakon izgradnje mosta Vasco da Gama 1998. za EXPO'98 postao je poželjna zona brojnih investitora.

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5 6  „Alcochete Municipality in Setúbal District" (engleski). City Population. Pristupljeno 2.05.2024.
2. 1 2  „*São Pedro do Sul*" (portugalski). Infopedia. Pristupljeno 2.03.2024.
3. 1 2  „História" (portugalski). Municipio da Alcochete. Pristupljeno 2.03.2024.
4. ↑  „*Ponte Vasco da Gama*" (portugalski). Infopedia. Pristupljeno 2.03.2024.

Vanjske veze
------------

***Alcochete*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Municipio da Alcochete* (službene stranice) ()
**Mealhada** je grad i općina od 20,428 stanovnika na sjeverozapadu Portugala u Distriktu Aveiro.

Geografske karakteristike
-------------------------

Mealhada se nalazi u dolini rijeke Cértima (pritoka Vouge), udaljena 22,5 km sjeverno od Coimbre.

Općina se sastoji od 8 freguesia; Antes, Barcouço, Casal Comba, Luso, Mealhada, Pampilhosa, Vacariça i Ventosa do Bairro

Historija
---------

Mealhada je bila naseljena već za rimskih vremena, dokaz za to je pronađeni miljokaz iz vremena cara Kaligule.

U srednjem vijeku bila je značajna današnja freguesia Vacariça, zbog samostana iz 10. vijeka, koji je prvi put spominje u dokumentu iz 1002. 
Kad je obnovljena katedrala u Coimbri, samostan je počeo gubiti na važnosti do te mjere da je početkom 12. vijeka napušten.
Vacariça je prvu [[povelja|povelju dobila 1514. od kralja Manuela I. Nakon tog je 1836. dobila status općine, ali je nakon izgradnje kraljevske ceste 1856. i željeznice 1863. freguesia Mealhada postala je važnija pa je 1944. ona postala centar općine.

### Palača Bussaco

Mealhada je postala značajna kad je kralj Carlos I između 1888. - 1907. podigao svoju lovačku rezidenciju.

Tu palaču projektirao je talijanski arhitekt Luigi Manini u skladu sa tadašnjom modom historicističkih neostilova, kao neomanuelinski zamak.
U njoj je 27. septembra 1910. održana posljednja službena ceremonija portugalske monarhije, sedam dana kasnije mladi kralj Manuel II otišao je u egzil u Englesku.

Nakon njegova bijega Portugal je postao republika. a *Palača Bussaco* luksuzni hotel.

Privreda
--------

Ekonomija se ponajviše bazira na ratarstvu (vino, maslinovo ulje) i stočarstvu (govedarstvo, svinjogojstvo).
Od industrije ima manje pogone; tekstilne, drvne industrije i prehrambene industrije (pića).

Izvori
------

1. 1 2  „Mealhada Municipality in Aveiro District" (engleski). City Population. Pristupljeno 23.03.2024.
2. 1 2 3 4 5 6  „*Mealhada*" (portugalski). Infopedia. Pristupljeno 23.03.2024.
3. 1 2  „*História Palace Hotel Bussaco*" (portugalski). Hotel Bussaco. Pristupljeno 23.03.2024.

Vanjske veze
------------

***Mealhada*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Município de Mealhada* ()
**Eurosport** je međunarodna privatna televizijska mreža, odnosno korporacija za proizvodnju i distribuciju sportskog televizijskog programa, sa sjedištem u Parizu. Njome upravlja medijski konglomerat Discovery Communications koji je 2015. nad njome stekao vlasništvo, otkupivši većinski udio od francuske TF1 Group. Eurosport, koji korijene vuče od satelitske TV-stanice Eurosport 1 koja je sa emitiranjem bila započela 1989. godine, danas posjeduje pet specijaliziranih kanala koji se putem satelita i kabela distribuiraju u 55 zemalja svijeta. Njena je specifičnost od samih početaka bila ta da je direktni prijenosi najvažnijih sportskih događaja emitiraju, ovisno o tržištu, na različitim jezicima. Kao jedna od najstarijih specijaliziranih sportskih televizijskih kuća, Eurosport drži prava na televizijske prijenose nekih od najpopularnijih i najatraktivnijih sportskih natjecanja na svijetu, što uključuje fudbal, tenis i košarku.

### Povijest

Prije osnivanja Eurosporta, Europska radiodifuzna unija stekla je znatnu količinu sportskih prava, no njezini su članovi mogli emitirati samo dio njih. To je dalo poticaj za osnivanje konzorcija Eurosport, sastavljenog od nekoliko članica EBU-a, kako bi se uspostavilo mjesto gdje bi se ta prava mogla iskoristiti. Sky Television odabrana je kao komercijalni partner EBU projekta, a kanal je pokrenut u 18:00h 5. veljače 1989. Uvelike je zamijenio originalni Sky Channel (kasnije rebrendiran u Sky One) na europskim kabelskim sustavima. Sky Channel se preusmjerio da emitira samo u Ujedinjenom Kraljevstvu i Irskoj. Neko vrijeme, neki od bivših paneuropskih programa Sky Channela emitirani su u satima prije pokretanja Eurosporta, pod brendom Sky Europe.

### Prekid emitiranja 1991

Eurosport je zatvoren u maju 1991. nakon što je konkurentski kanal Screensport podnio žalbu Europskoj komisiji zbog korporativne strukture. Kanal je spašen kasnije tog mjeseca kada je grupa TF1 (formirana nakon što je francuska vlada privatizirala TF1 nakon podjele ORTF-a 5 godina prije akvizicije) ušla da zamijeni BSkyB kao suvlasnici. Uspio je ponovno pokrenuti emitiranje nakon 10 dana. Sati emitiranja bili su ograničeni na 13:00h do 23:00h, kasnije od 8:00h do ponoći da bi na kraju stigli na 7:30h do 1:00h. Njegove noćne sate okupirao je shopping kanal The Quantum Channel.

Eurosportovi osnovni kanali
---------------------------

* Eurosport 1
* Eurosport 2
* Eurosport News (sportske vijesti)
* DSport (za indijsko tržište)
* Eurosport EPL Romania (za rumunjsko tržište, specijaliziran za utakmice engleske Premier League)

### Bivši kanali

* British Eurosport (za britansko tržište, 1999-2015)
* Eurosport 3D (2012)
* Eurosport DK (za dansko tržište, 2015-2016

Vanjske veze
------------

***Eurosport (mreža)*** na Wikimedijinoj ostavi

* Službeni veb-sajt
* Corporate information site
* Eurosport Ru Live Arhivirano 2013-01-05 na Archive.is-u
1907
1943.
**Božidar Ćosić** (pojavljuje se i kao **Božidar Ćosović** ili **Божо Јаворац**) je bio samoproglašeni četnički vojvoda u drugom svetskom ratu.

Prema tome kako mu je odgovaralo, iskazivao se kao vojvoda Koste Pećanca i kao vojvoda Draže Mihailovića, a najviše je dejstvovao u sopstveno ime, samostalno. Ubijen je jula 1943. od četnika Draže Mihailovića.

Biografija
----------

Rođen je u selu Brezova kod Ivanjice. Pre rata je bio seoski trgovac.[*nedostaje referenca*]

Posle aprilskog sloma, Boža Javorski formira svoju grupu, a sebe proglašava za Vojvodu Javorskog. Grupa je vršila otimačine i pljačkanje sela u moravičkom srezu. U leto 1941. Boža Javorski pristupa organizaciji Koste Pećanca. Ravnogorski četnici nastojali su da pridobiju Božu Javorskog i sa njim je dogovoreno da prizna vlast pukovnika Dragoljuba Mihailovića. Kako bi regulisali pitanje savozvanog vojvode Javorskog, 1. novembra 1941. sporazumom lokalnih partizana i četnika garantovano je da će Boža Javorski biti potčinjen četničkim odredima Jugoslovenske vojske koji stoje pod komandom Draže Mihailovića:

>  "Obzirom na odnose između odreda Božidara Ćosovića 'Javorskog' i partizana, saglasili smo se da se od strane partizanskih odreda prekine oružana akcija protiv 'Javorskog', u roku od 24 sata, a za daljih tri dana, zaključno sa 4. novembrom 1941. godine, likvidiraće se pitanje 'Javorskog', pošto je izjavio da želi da pristupi četničkim odredima Jugoslovenske vojske koji stoje pod komandom Draže Mihailovića. (...)
> 
> Za slučaj da odred Bože 'Javorskog' ne bude primljen u četnički odred Jugoslovenske vojske i da se ne stavi pod četničku komandu u Srezu moravičkom ili da pojedini ili ceo njegov odred izvrše neki napad na partizane, Moravički četnički odred će se odmah staviti u kontakt sa partizanskim odredima i komandom radi zajedničke akcije protiv 'Javorskog' i njegovih ljudi."
> 
> 

Istog dana kada je sporazum potpisan o potčinjavanju Javorskog potpisan, četnici Draže Mihailovića i Bože Javorskog su napali partizane u Ivanjici. Ovaj napad je bio deo opšteg četničkog napadu na Užičku republiku.

Kao Pećančev čovek i nepouzdan elemenat za organizaciju JVuO, prekio sud JVuO ga je tajno osudio na smrt.[*nedostaje referenca*] Crna trojka ga je pronašla jula 1943. na Goliji i na spavanju ubila.[*nedostaje referenca*]

Izvori
------

1. 1 2
2. ↑  Живота Марковић, н.д, стр. 356-357.
3. ↑  Никола Љубичић, Ужички НОП одред "Димитрије Туцовић", Београд, 1981. стр. 206-210.
**Estácio de Sá** (Santarém, oko 1520. - Rio de Janeiro, 20. februar 1567,) bio je portugalski hidalgo i oficir, poznat kao osnivač Rio de Janeira.

Biografija
----------

Estácio de Sá je po naredbi portugalskog dvora otplovio 1564. za Brazil sa dvije galije. sa zadatkom da istjera francuske koloniste Nicolasa Durandoma.
To su bili izbjegli Hugenoti, koji su 1555. u Zaljevu Guanabara podigli svoje naselje *Francuski Antarktik* (France Antarctique).

U Salvador (Bahia) je stigao 1565. nakon tog je otplovio na jug u São Vicente prvo portugalsko naselje u Brazilu da popuni posadu. 
Zatim je u martu podigao svoje naselje *San Sebastián de Rio de Janeiro* na Šećernoj Glavi, kao bazu za daljnje operacije protiv Francuza i njihovih indijanskih saveznika.

Tu je pričekao pojačanje koje mu je brodovima poslao njegov ujak *Mem de Sa* guverner Salvadora. 
Tek tad je 20. januara 1567. napao francusku utvrdu *Ursu Milim*, koju je zauzeo.

Ubrzo nakon tog je 20. februara umro od rane zadobivene strijelom koja mu je probila oko. 
Pokopan je crkvi sv. Sebastijana, koji je sam podigao. Kako se grad Rio de Janeiro širio, leš mu je seljen i zagubljen. 
Ponovno je otkriven tek 1839. ekskomuniciran i na svečanosti uz cara Pedra II položen u urnu.

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5  „*Estácio de Sá*" (engleski). Academic Accelerator. Arhivirano iz originala na datum 2024-02-12. Pristupljeno 08.02.2024.

Vanjske veze
------------

***Estácio de Sá*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Estácio de Sá* Arhivirano 2024-02-12 na Wayback Machine-u ()
**Lana Kos** (Šabac, 25. rujna 1984.) - hrvatska operna pjevačica

Rođena je u Šapcu, Srbija, 25. rujna 1984. u obitelji oca Željka Jovanovića i majke Željke Kos.  Učila je solo pjevanje kod Darije Hreljanović u Glazbenoj školi u Varaždinu. Sa 17 godina, debitirala je u zagrebačkom HNK-u kao Kraljica noći u "Čarobnoj fruli". U istoj predstavi, nastupila je i na gostovanju u Ljubljani. Upisala je studij na Muzičkoj akademiji Sveučilišta u Zagrebu u klasi Lidije Horvat-Dunjko. Ima raspon glasa od tri oktave. Godine 2003. osvojila je nagradu na državnom natjecanju u Dubrovniku. Potkraj prosinca 2005. na audiciji Mstislava Rostropoviča izabrana je za ulogu "Nataše" u operi "Rat i mir", moskovskog Boljšoj teatra. Sa svjetskim poznatim glazbenikom Rostropovičem, godinu dana je pripremala ulogu u operi, koja je na kraju otkazana.

Četiri je godine bila solistica Bavarske državne opere u Münchenu. Bila je i članica Opere Slovenskoga narodnog gledališča u Mariboru.

Ostvarila je čitav niz zapaženih nastupa u opernim kućama diljem svijeta, pa je tako nastupila i u Japanu, Santiago de Chileu, Tel Avivu, Bruxellesu, Liègeu itd. Treća je hrvatska operna pjevačica, nakon Biserke Cvejić i Ljiljane Molnar-Talajić, koja je pjevala u Veronskoj areni. Nastupila je kao "Violetta Valery" u Verdijevoj "Traviati". Do sada je pjevala na više stranih jezika: talijanskom, francuskom, njemačkom, češkom i dr. 

Dobila je 2011. godine, Nagradu hrvatskog glumišta u kategoriji izuzetnog ostvarenja mladih umjetnika do 30 godina - za nastup u glavnoj ulozi u operi "Lucia di Lammermoor".

Majka je sina Adama iz veze s Njujorčaninom Macchewom Svenom Brillom, koji živi na Filipinima.

Izvori
------

1. ↑  "Poznatu pjevačicu USKOK optužio za lažnu covid potvrdu i davanje mita". Imperijal.net, 9.1.2024.
2. ↑   Preuzeto 16. veljače 2012.
3. ↑   Arhivirano 2012-05-22 na Wayback Machine-u Preuzeto 16. veljače 2012.
4. ↑   Preuzeto 16. veljače 2012.
5. ↑   Preuzeto 16. veljače 2012.
6. ↑   Arhivirano 2012-05-22 na Wayback Machine-u Preuzeto 16. veljače 2012.
7. ↑   Preuzeto 16. veljače 2012.



|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 107447589
* LCCN: no2010028798

 |
Grof **Felix Nikolaus Alexander von Luckner** (Dresden, 9. jun 1881 – Malmö, 13. april 1966) bio je njemački mornarički oficir, poznat kao zapovjednik motornog jedrenjaka *SMS Seedler* sa kojim je u Prvom svjetskom ratu vodio krstarički rat protiv brodovlja Antante na svjetskim oceanima, te koji se proslavio time što za vrijeme svoje kampanje nije izazvao skoro nijednu ljudsku žrtvu.

Rođen je u plemićkoj porodici, kao pranuku Nicolasa Lucknera, znamenitog vojskovođe koji je zapovijedao francuskim snagama na samom početku Francuskih revolucionarnih ratova. Odmalena je bio sklon pustolovnom životu i željom za pomorskom karijerom, nasuprot porodici koja je inzistirala da se školuje za konjičkog oficira. Zbog toga je u dobi od 13 godina pobjegao od kuće te se zaposlio kao običan mornar na ruskom teretnom brodu *Niobe*. Nakon niza pustolovina se vratio u domovinu i počeo školovanje za kapetana. Godine 1910. se priključio carskoj mornarici kao oficir.

Nakon izbijanja Prvog svjetskog rata Luckner je služio na nekoliko brodova i sudjelovao u Bitci u Helgolandskom zalivu i bitci kod Jutlanda prije nego što mu je u januaru 1917. povjeren *SMS Seeadler*. Sa njim je do jula 1917. uspio zarobiti i potopiti 15 savezničkih teretnih brodova. Njegovu je kampanju prekinulo nasukavanje broda na pacifičkom atolu Maupihaa. Iako je nakon toga pokušao nastaviti rat, ubrzo je zarobljen. Zbog humanog postupanja prema neprijateljskim pomorcima je stekao veliko poštovanje.

Godine 1971. je o njemu u francusko-zapadnonjemačkoj produkciji snimljena TV-serija *Graf Luckner*, gdje je njegov lik tumačio Heinz Weiss.

Vanjske veze
------------

***Felix von Luckner*** na Wikimedijinoj ostavi

* Life as a prisoner of von Luckner, account by Carl Singer, captured on the *Moa*.
* What Really Happened to von Luckners' Seeadler in 1917?, James N. Bade, University of Auckland (PDF file).
* Record of his appearance on *This is Your Life* US television show, NBC, 4 November 1959.
* Felix Count von Luckner Society Homepage, Halle, Germany.
* A fabulous figure emerged from the ruins of Germany last week Newsweek: April 30, 1945. Arhivirano 2005-12-18 na Wayback Machine-u
* Ahoy – Mackenzie Gregory's weblog containing much information from a long fascination with Luckner.
* Felix von Luckner u katalogu Njemačke nacionalne biblioteke
* Winchester, Clarence, ur. (1937), „The Fortunes of War", *Shipping Wonders of the World*, pp. 802–808  illustrated account of Luckner's exploits with the *Seeadler*

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 54166567
* LCCN: n88106462
* ISNI: 0000 0001 2320 7336
* GND: 118574809
* SUDOC: 028737059
* BNF: cb120511647 (podaci)
* BIBSYS: 90599212
* NLA: 35447908
* NDL: 00621027
* NKC: mzk2015884720
* BNE: XX1348773
* CiNii: DA09338243
* CONOR.SI: 232995427
* NSK: 000785291

 |
*Kaliko'* (od francuskog *calicot*, po imenu indijskog grada *Calicut* (današnji Kozhikode), je čvrsta pamučna tkanina jednostavnog (platnenog) vezu, najčešće obostrano uškrobljena da bude kruća.

Historija i karakteristike
--------------------------

Kaliko je nastao u Calicutu u 11. vijek (možda i ranije) bio je vrlo tražen tokom 17. i 18. vijek u Evropi pa ga se puno uvozilo iz Indije.

Najstarijii fragmenti kalika iz 15. vijeka pronađeni su u egipatskom Fustatu, pored Kaira. 
U Indiji se kaliko ponajviše koristio samo za odjeću, sari, tradicionalnana odjeća indijskih žena, gotovo je uvijek bio dodatno odštampan.
U Engleskoj i po ostaloj Evropi se koristio za zavjese i pokrivače i haljine.

Bazni kaliko nakon tkanja je sivkast (po pamuku), nakon tog se izbljivao i bojao i naknadno odštampao nekim ggeometrijskim uzorkom (cvijet). Štampa se izvodila sa valjkom sa izrezbarenim uzorkom. Finalni kaliko je najčešće bio dvobojan, ali su raskošniji štampani u više boja, a najskuplji i sa zlatom.

Kaliko se danas najviše koristi za uvez knjiga, zavoje, podstave, ljetne hlače i jednostavne haljine.

Izvori
------

1. 1 2  „*kaliko*" (hrvatski). Hrvatska enciklopedija LZMK. Pristupljeno 25.03.2024.
2. 1 2 3 4  „*Calico textile*" (engleski). Encyclopædia Britannica. Pristupljeno 25.03.2021.

Vanjske veze
------------

***Kaliko*** na Wikimedijinoj ostavi

* *kaliko* ()