recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Sir Marcus "Mark" Laurence Elwin Oliphant**, AC KBE FRS FAA (Adelaide, 8. listopada 1901. - Canberra, 14. srpnja 2000.) je bio utjecajni australski fizičar i humanitarac koji je igrao znakovitu ulogu u prvoj eksperimentalnoj demonstraciji nuklearne fuzije kao i razvoju nuklearnog oružja.

Oliphant je rođen 1901. godine u Adelaideu, a 1922. godine je diplomirao na lokalnom sveučilištu. Godine 1927. dobiva stipendiju kako bi nastavio sa svojim istraživanjima žive te se seli u Englesku, gdje radi u Cavendishovom laboratoriju pod mentorstvom Ernesta Rutherforda. Radeći tamo, koristio je čestični akcelerator kako bi ispaljivao jezgre teškog vodika (deuterij) u različite mete. Tako je došao do otkrića jezgara helija-3 i tricija. Također je otkrio kako, kada te jezgre zajedno reagiraju, čestice koje se oslobađaju imaju više energije nego što su imale prije same reakcije. Došlo je do oslobađanja energije iz jezgara, a Oliphant je zaključio kako se radi o posljedici nuklearne fuzije.

Oliphant je Cavendishov laboratorij napustio 1937. godine kako bi predavao fiziku na Sveučilištu u Birminghamu. Na sveučilištu je pokušao izgraditi ciklotron od 150 cm, ali je izradu prekinuo početak Drugog svjetskog rata 1939. godine. Ubrzo se prebacio na istraživanje radara, da bi nedugo zatim postao vođa sveučilišne skupine, u kojoj su sudjelovali i John Randall i Harry Boot, koja je stvorila novi, radikalni dizajn - šuplji magnetron - koji je omogućio izradu mikrovalnog radara. Kasnije je sudjelovao u izradu komisije koja je predvidjela izradu atomske bombe te je bio jedan od glavnih prenositelja te vijesti u Sjedinjene Države, što će biti poticaj za početak projekta Manhattan. Tokom posljednjih godina rata, Oliphant je surađivao s Ernestom Orlandom Lawrenceom na elektromagnetskoj separaciji izotopa.

Godine 1956. Lavoslav Ružička ga je predložio za Nobela za fiziku, no nagrada mu nije uručena.

Nakon rata, Oliphant se vratio u Australiju gdje je postao ravnatelj istraživačke škole pri Australskom nacionalnom sveučilištu, gdje je inicirao dizajniranje i izgradnju najvećeg svjetskog homopolarnog generatora (500 MJ). Umirovio se 1976. godine, nakon što je pet godina (1971. - 1976.) obnašao dužnost guvernera Južne Australije. Na tu je poziciju imenovan na savjet premijera Dona Dunstana. Sudjelovao je i u osnivanju stranke Australskih demokrata te je 1977. godine predsjedao osnivačkom skupštinom stranke. U kasnijim godinama, nakon što je gledao kako mu se supruga Rosa pati prije smrti 1987. godine, postao je aktivni zagovaratelj eutanazije. Umro je 14. srpnja 2000. u Canberri.

***Mark Oliphant*** na Wikimedijinoj ostavi

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 53019332
* LCCN: n81134920
* ISNI: 0000 0000 8233 2236
* GND: 1019586931
* SUDOC: 131830597
* MGP: 187350
* NLA: 35397500

 |
**Teodora Smilec** (bugarski: ; ? - 1322) bila je prva supruga srpskog kralja Stefana Uroša III Dečanskog, i kraljica Srbije od januara do oktobra 1322. godine.

Poreklo
-------

Teodora je bila kći bugarskog cara Smilca.

Bračni život
------------

Teodora je udata za Stefana, dok je on još nosio titulu „mladog kralja", upravljajući Zetom, sa sedištem u Skadru. Međutim, nakon neuspele pobune protiv oca, kralja Stefana Uroša II Milutina, 1314 godine, sada već bivši prestolonaslednik Stefan, delimično je oslepljen i, zajedno sa porodicom - suprugom Teodorom i maloletnim sinovima Dušanom i Dušicom, proteran u Carigrad. Tamo je Stefanova porodica, pod nadzorom vizantijskog cara Andronika II Paleologa, Milutinovog tasta, boravila sedam godina. Uz posredovanje srpske Crkve, zatočenici se vraćaju u Srbiju, i sve do Milutinove smrti, ostaju u župi Budimlje. Međutim, nakon smrti kralja Milutina, 29. oktobra 1321. godine, u Srbiji, počinje borba za vlast. Do tada, kako verovalo, slepi Stefan, obnaroduje da mu se povratio vid i otpočinje borbu za očevo nasleđe. Za sve ovo vreme, koje nije bilo nimalo lako za Stefana i njegovu porodicu, Teodora je pružala bezrezervnu podršku svome suprugu, bivajući njegov moralni oslonac. Ona je ta, koja je bivšem prestolonasledniku, naročito u momentima kada mu je presto bio samo pusti san, davala snagu i nadu u preokret. Kada je njen suprug, konačno, uspeo u svojoj borbi, krunisavši se za kralja, 6. januara 1322 godine, Teodora nije dugo uživala u plodovima te pobede. Nova srpska kraljica umrla je oktobra meseca iste godine. Majka prvog srpskog cara, Stefana Dušana, sahranjena je u zadužbini svoga svekra, kralja Milutina, u manastiru Banjska.

Vidi još
--------

* Prsten kraljice Teodore

| * p
* r
* u
Dinastija Nemanjića |
| --- |
| Vladari Raške | Stefan Nemanja • Stefan • Vukan • Radoslav • Vladislav • Uroš I • Dragutin • Vladislav II • Milutin • Konstantin • Uroš III • Dušan • Uroš V |  |
| Vladarke Raške | Ana Nemanjić • Ana Dandolo • Evdokija Anđel • Ana Angelina Komnena Duka • Beloslava • Jelena Anžujska • Katarina Arpadović • Jelisaveta Arpad • Ana Terter • Simonida Paleolog • Teodora Smilec • Marija Paleolog • Jelena Bugarska • Ana Besarab • Milica Hrebeljanović |
| Arhiepiskopi | Sava • Sava II |
| Susedni vladari | Đorđe • Simeon • Jovan • Stefan Ostoja |
| Susedne vladarke | Jelisaveta • Ana Neda • Jelena Šubić • Marija Angelina |
**Meri En Miler** (engl. ; 1819. ili 1820—18. jul 1901) bila je novozelandska aktivistkinja za ženska prava, uključujući i žensko pravo glasa. „Rečnik novozelandskih biografija" (engl. ) nazvao ju je „pionirkom novozelandskog sufražetskog pokreta.

Rođena je u Londonu 1819. ili 1820. godine, a preselila se na Novi Zeland 1849. sa svoja dva sina, mada nije poznato da li je bila udovica ili je ostavila svog supruga zbog njegove okrutnosti. Dve godine radila je kao učiteljica u Nelsonu, a zatim se udala za hirurga Stivena Lana Milera, koji je takođe bio britanski imigrant. Poznato je da je njen prethodni muž umro pre nego što je stupila u novi brak.

Godine 1864. upoznala je britansku aktivistkinju za ženska prava Mariju Raj, koja je u to vreme posetila Novi Zeland, nakon čega je Milerova počela da se interesuje za aktivnosti feminističkih pokreta u Ujedinjenom Kraljevstvu i Sjedinjenim Američkim Državama. Takođe je počela da piše članke koji su se bavili temom ženskih prava koje je njen prijatelj Čarls Eliot, urednik novina „Nelson Egzaminer" (engl. ) objavljivao u svom listu. Pisala je pod pseudonimom Femina (fr. *Fémmina*), prvenstveno zbog toga što se njen suprug, koji je bio lokalni političar, protivio njenim stavovima.

Godine 1869. objavljuje „Apel muškarcima Novog Zelanda" (engl. ), prvi pamflet ikada objavljen na Novom Zelandu, koji se bavio temom ženskog prava glasa. Milerova je iznela stav da je neophodno ženama dati pravo glasa kako bi doprinele napretku društva. Takođe je tražila ukidanje diskriminacije u zakonodavnom sistemu i apelovala na članove parlamenta da podrže borbu za žensko pravo glasa. Kako navodi „Enciklopedija Novog Zelanda" iz 1966. njen pamflet je „doveo do značajnog interesovanja u Novom Zelandu i u inostranstvu." Dobila je pismo podrške i čestitke od Džona Stjuarta Mila. Iako zbog političkog položaja svog muža Milerova nije bila u mogućnosti da se javno bavi aktivizmom, sastala se sa Vilijamom Foksom kako bi u privatnosti govorili o njenim stavovima. Kako navodi Bruklinski muzej, mnoge od njenih ideja sadržane su u „Aktu o imovinskim pravima žena" (engl. ) iz 1870.

Otkrila je svoj pravi identitet tek 1898. godine, sedam godina nakon suprugove smrti. Umrla je tri godine kasnije u Blenimu.

Vidi još
--------

* Kejt Šepard
* Hronologija ženskog prava glasa

Izvori
------

1. 1 2 3 4  "Müller, Mary Ann", *Rečnik novozelandskih biografija*
2. ↑  "MULLER, Mary Ann", Enciklopedija Novog Zelanda (1966)
3. ↑  "Mary Mueller", Bruklinski muzej

Spoljašnje veze
---------------

* "An appeal to the men of New Zealand", reprodukcija kompletnog teksta na sajtu Ministarstva za kulturu i nasleđe Novog Zelanda
* Review of "An appeal to the men of New Zealand" reprodukcija recenzije iz Nelson Egzaminera na sajtu Miniistarstva Novog Zelanda
**Şehzade Mustafa Muhlisi** (turski izgovor: ) ( Manisa, 1515 – Konya, 6. oktobar 1553), bio je osmanski princ Manise od 1533. do 1541 i princ Amasye. Bio je prvorođeni sin Sulejmana Veličanstvenog i Mahidevran. Şehzade Mustafa je bio prijestonasljednik Osmanskog Carstva. Godine 1553. ga je otac dao pogubiti uvjeren da ga sprema svrgnuti; ta se odluka tradicionalno pripisuje spletkama Rokselane i Rustem Paše.

Biografija
----------

Rođen je u Manisi gde je njegov otac bio namesnik, a sa dolaskom Sulejmana na presto dolazi u Carigrad gde se obrazuje i usavršava u ratničkim veštinama. Kada je odrastao postao je namesnik Manise, a kasnije postaje namesnik Amasije. Premeštanjem u Amasiju postaje jasno da nije više predodređen za naslednika jer je od Amasije do prestonice bilo potrebno 5 dana jahanja.

Sulejmanova miljenica Rokselana želela je da neki od njenih sinova postane sultan pa je skovala zaveru protiv Mustafe.
Prvo se rešila Mustafinog velikog prijatelja Ibrahim-paše Pargalije i kasnije svog zeta Rustem-pašu dovela na mesto velikog vezira. Zajedno sa Rustem pašom okrenula je Sulejmana protiv Mustafe ubeđujuċi ga da Mustafa hoće da ga svrgne s trona. Sulejman je pozvao Mustafu da reše probleme i nesrećni princ je došao. Po tradiciji na ulazu u sultanov šator predao je sve oružje. Na ulazu u šator udavili su ga gluvonemi stražari. Njegova smrt je izazvala pobune janjičara koji su krivili Rustem-pašu, koji je privremeno smenjen. Pobunio se i narod u Anadoliji, naročito u Amasiji gde je Mustafa bio omiljen kod podanika.

Sahranjen je u Bursi zajedno sa svojom majkom Mahidevran (umrla 1580) i maloletnim sinom Mehmetom koji je takođe ubijen da ne bi izazvao pobunu koje se Sulejman jako bojao. Sahranjen je u mauzoleju koji mu je podigao polubrat Selim II. Nekoliko meseci kasnije umire i njegov polubrat Džihangir od tuge za omiljenim bratom. Mustafa je ostao upamċen kao jedan od najdarovitijih osmanskih prinčeva.

U TV-seriji *Muhteşem Yüzyıl* njegov lik glumi Mehmet Günsür.

Izvori
------
**Žena sa krajolikom** je jugoslavenski igrani film snimljen u režiji i po scenariju Ivice Matića i premijerno prikazan 1989. godine. Film je originalno sniman 1976. godine, ali je neposredno pred završetak produkcije Matić, kome je to bio jedini dugometražni igrani film u karijeri, iznenada umro od srčanog udara; snimljeni materijali su nakon toga više od deceniju i pol bili u skladištu, sve dok se grupa Matićevih kolega i prijatelja nije odlučila od njih premontirati verziju koja je prikazana na Pulskom festivalu te je osvojila specijalnu Zlatnu arenu. Film je nakon toga bio prikazivan i na drugim na Međunarodnom filmskom festivalu u Montrealu 1990. godine gdje je osvojio Nagradu ekumenskog žirija.

Sadržaj filma
-------------

Film prati Šumara, samoukog slikara sa velikom strašću za slikanjem nagih žena. Šumar odlazi u zabačeno bosansko selo gde nagovori mnoge meštane da mu poziraju nage, na šta one pristaju. Kada su saznali za poziranje žena, njihovi muževi postaju besni i uvereni da se između Šumara i njihovih žena odvija mnogo više od umetnosti.

Uloge
-----

| Glumac | Uloga |
| --- | --- |
| Stole Aranđelović | Šumar,slikar |
| Božidarka Frajt |  |
| Uroš Kravljača |  |
| Zaim Muzaferija |  |
| Jadranka Matković | Anđa |
| Špela Rozin |  |
| Miodrag Brezo |  |
| Ratko Petković |  |
| Adnan Palangić |  |
| Halima Musić |  |

Izvori
------

1. ↑  „Zena s krajolikom - Zagreb film festival". Arhivirano iz originala na datum 2018-07-25. Pristupljeno 2018-11-04.
2. ↑  Zena s krajolikom - Filmska banka

Vanjske veze
------------

* *Žena s krajolikom* na sajtu IMDb
*Za ostale upotrebe, v.  Trusina (razvrstavanje).*

**Trusina** je naseljeno mjesto u Hercegovini u općini Berkovići koje pripada entitetu Republika Srpska. Prema popisu stanovništva iz 1991. u naselju je živjelo 122 stanovnika.

Geografija
----------

Selo je u uvali ravnoga dna na visini oko 1000 m. Kroz uvalu teče rječica Košuta, koja dno češće plavi.

Selo se dijeli na mahale: Dragan, Pićevići, Rupari i Košuta, koja se opet raspadaju na grpice, a dvije su kuće odvojene u polju. U selu ima svega 26 kuća.

Misli se da je selo dobilo ime po tome što ovdje počinje najprije snijeg trusiti.

Na sred sela, na Gradini, imaju razvaline Hercegova grada u kome se Herceg vojvoda branio od Turaka. Ima još nekoliko srednjevjekovnih grobnica i starih čatrnja.

Jedan dio seljaka nosi humnjačku, a drugi dio gornjašku nošnju.

Povijest
--------

|  |
| --- |
|  |

Prezimena
---------

* Rupar
* Radan
* Medan
* Kuljić
* Milivojević
* Vukoje
* Samardžić
* Grahovac

Znamenite ličnosti
------------------

* Prodan Rupar, Vođa ustanka u Hercegovini - Nevesinjska puška 1874-1875
* Jovan Rupar, Hercegovački ustanik koji je u lipnju 1941 ranio Mija Babića - Đovanija, zapovjednika svih ustaških logora u NDH koji je od posljedica ranjavanja preminuo.

Vidi još
--------

* Berkovići
* Istočna Hercegovina
**Ubojstva sjekirom u P'anmunjŏmu** (korejski: 판문점 도끼살인사건) je naziv za incident u kojem su sjevernokorejski vojnici 18. kolovoza 1976. godine ubili dva američka vojnika u zajedničkom sigurnosnom području u sklopu demilitarizirane zone. Događaj je znan još i kao **Incident sa sjekirama**, **Incident s topolom** i **Indicent tokom sječe drveta**.

U zajedničkom sigurnosnom području, nedaleko od "mosta bez povratka", nalazila se 30 m visoka topola koja je blokirala pogled komandnim točkama i vidilicama Ujedinjenih naroda. Dana 18. kolovoza 1876. skupina južnokorejskih i UN-ovih časnika, koje su predvodili satnik Arthur Bonifas, satnik Kim i prvi poručnik Mark Barrett, došla je do stabla s ciljem da ga posiječe. Ubrzo se pojavilo 15 sjevernokorejskih vojnika predvođenih višim poručnikom Pak Chulom, kojemu su UN-ovi vojnici dali nadimak "poručnik Buldog" zbog ranijih konfrontacija. Sjevernokorejski vojnici su promatrali sječu nekih 15-ak minuta bez reakcije, a onda je Pak odjednom naredio UN-ovim vojnicima da prestanu sa sječom jer je tu topolu osobno posadio Kim Il-sung. Bonifas ga je poslušao, no oglušio se o naredbu i naredio nastavak radova. Pak je tada izdao naredbu i preko mosta je stigla skupina od još 20 vojnika sa šipkama i palicama. Pak je još jednom naredio da Bonifasovi ljudi prestanu sa sječom, a kad se ovaj ponovo oglušio, viknuo je svojim trupama da "pobiju gadove".

Koristeći sjekire koje su bacili UN-ovi časnici, sjevernokorejski vojnici su napali Bonifasa i Barretta te ranili sve osim jednog čuvara UN-a. Pak je oborio Bonifasa, kojega su tada do smrti tukli sjevernokorejski vojnici. Barrett je, u međuvremenu, uspio pronaći udubinu ispod jednog zida i tu se sakriti. Borba je trajala nekih pola minute prije nego su snage UN-a uspjele raštrkati sjevernokorejske trupe i izvuči Bonifasa, međutim nitko nije znao gdje je Barrett. Nakon što su shvatili da ga nema, časnici UN-a su organizirali potragu, ali su ga pronašli nakon što su ga sjevernokorejski vojnici napali sjekirom. Prevezen je u bolnicu u Seoulu, međutim umro je na putu. Časnici UN-a su iz vidilice zabilježili incident na kameri.

Tri dana kasnije, uz odobrenje predsjednika Forda, Ujedinjeni narodi i Južna Koreja započinju Operaciju Paul Bunyan, nazvanu po istoimenom mitskom drvosječi. Demonstrirajući svoju silu, ali pazeći da ne doće do eskalacije, Zapadne snage su sasjekle cjelokupno drvo, a ne samo grane koje su zaklanjale pogled. Bila je to pomno isplanirana reakcija nakon koje je došlo do bojazni kako bi sukob mogao eskalirati, međutim cijela kriza je stala nakon toga. Incident je također potaknuo razdvajanje časnika unutar sigurnosnog područja kako bi se izbjegli daljnji incidenti.
*Ukoliko ste tražili drugu osobu, vidite članak Mirko Petrović (razvrstavanje).*

**Mirko Petrović** (Njeguši, 19. avgust 1820 — Cetinje, 20. jul 1867) je bio crnogorski vojvoda, diplomata, pjesnik, stariji brat kneza Danila, a otac kralja Nikole. Mirko Petrović se proslavio nakon pobjede nad Turcima u bici na Grahovcu 1. maja 1858. u kojom je zapovijedao crnogorskom vojskom.

Biografija
----------

Mirko Petrvić se rodio u Njegušima kraj Cetinja 19. avgusta 1820. u porodici Stanka i Krstinje Petrović Njegoš. Po ocu je unuk Stijepa Petrovića Njegoša, brata crnogorskog vladike Petra I Petrovića Njegoša. Njegov mlađi brat je bio knez Danilo Petrović Njegoš. Pored njega, Mirko je imao još jednog brata i četiri sestre. Mirko Petrović se oženio Stanom Martinović 7. novembra 1840. i u braku sa njom je dobio sina Nikolu, budućeg kneza i kralja Crne Gore, i kćerke Anastaziju i Mariju.

Za vrijeme Omer-pašinog napada na Crnu Goru, Petrović se s malom četom Crnogoraca zatvorio u Ostroški manastir i odolio turskoj nadmoći poslije višednevne opsade.

Od 1857. do svoje smrti Mirko Petrović je bio predsjednik Crnogorskog senata.

Poslije novog turskog pohoda i crnogorske pobjede u bici na Grahovcu, knjaz Danilo ga je odlikovao Grahovačkom medaljom i skupocjenom sabljom, kao i titulom velikog grahovskog vojvode.

Na unutrašnjem planu, njegov oštri režim izazvao mnoga nezadovoljstva, i znatno je doprinio ubistvu kneza Danila (1860) i odmetništvu Luke Vukalovića (1862). Poslije ubistva kneza Danila koji nije imao muškog nasljednika, crnogorski knez je postao Mirkov sin Nikola. Nikola je prvih godina upravljao je uz pomoć i saradnju svoga oca. Mirko je zbog optužbi da je umešan u ubistvo kneza Danila protjerao mitropolita crnogorsko-brdskog Nikanora Ivanovića u Rusiju.

Turska vlada je okrivljivala Mirka da je on glavni predstavnik ratničke stranke na Cetinju i da pobunjuje okolna srpska plemena u Hercegovini. Stoga je tražila 1862. godine da Petrović u miru napusti Crnu Goru, ali bezuspješno. Godine 1862. izbio je rat je sa Turskom. Rat je bio težak za Crnu Goru, ali se svršio časnim mirom. Posredovanjem velikih sila taj je zahtjev kasnije napušten.

Mirko Petrović je 1864. osnovao Založnicu crnogorsku, prvu finansijsku instituciju u Crnoj Gori.

Mirko je do svoje smrti 1867. ostao siva eminencija u Crnoj Gori. Umro je na Cetinju 20. jula 1867. od kolere.

Spoljne veze
------------

* "Ko je bio vojvoda Mirko: Veliki ratni pobjednik i spasilac moštiju sv. Vasilija Ostroškog" Arhivirano 2016-09-16 na Wayback Machine-u

Književni rad
-------------

Vojvoda Mirko bio je odličan pjevač uz gusle i opjevao je sva znamenitija djela svojih junaka u borbama s Turcima. Te su pjesme prikupljene pod imenom *„Junački spomenik"*, i objavljene 1864. na Cetinju koja slave crnogorske pobjede.

Literatura
----------

* Tekst Veselina Čajkanovića iz Narodne eciklopedije, 1927 god.

Petrović-Njegoši

**Vladari Crne Gore**  

Danilo Šćepčević Njegoš • Sava Petrović • Vasilije Petrović Njegoš • Petar I Petrović Njegoš • Petar II Petrović Njegoš • Danilo Petrović • Nikola I Petrović

---

**Ostali** Mirko Petrović • Darinka Petrović • Milena Petrović
Ovo je članak o supruzi Julija Cezara.  Za ostale Rimljanke po imenu Cornelia, vidi Cornelia.  
Cornelia u *Promptuarii Iconum Insigniorum.* Natpis glasi: "Cornelia Cinna, supruga Gaja Cezara."
**Kornelija Cinila** (*Cornelia Cinnilla*, 94. pne.– 69. pne. ili 68. pne.), također poznata kao **Kornelija Cina Mlađa** (*Cornelia Cinna minor*) bila je rimska plemkinja iz doba kasne Republike, najpoznatija kao prva supruga Julija Cezara.

Bila je kći Lucija Kornelija Cine, prvaka rimskih populara i najuticajnijeg političara Rima 80-tih pne. Za Cezara, koji je tada imao 18 godina, se udala u dobi od 13 godina i ubrzo nakon toga mu je rodila kći Juliju. Iako je brak bio političke prirode, Cezar je nakon dolaska optimatskog vođe Sule riskirao svoj život odbivši diktatorovo naređenje da se razvede od Julije. Umrla je deceniju i pol kasnije pri porođaju.

Izvori
------

1. ↑  Matthias Gelzer, *Caesar, Politician and Statesman*, (translated by Peter Needham), Oxford, 1968; Thomas Robert Shannon Broughton, *Magistrates of the Roman Republic*, vol. 2, 132, New York, (1951-1986). Gelzer citira Broughtona u tvrdnji da je Cezar bio kvestor godine pne. Gelzer potom navodi kako je Cezar, postavši kvestor, održao govor u slavu svoje preminule tetke Julije. Ubrzo nakon toga je preminula i Kornelija.
2. ↑  William Smith (ed.), *A New Classical Dictionary of Greek and Roman Biography, Mythology and Geography*, 1851.
**Moriorski jezik**, izumrli jezik izumrlog naroda Moriora, domorodaca Chathamskih otoka u Tihom oceanu (*Rēkohu* na moriorskom, *Wharekauri* na maorskom). Posljednji govornik bio je Hirawanu Tapu koji je preminuo u svibnju 1900. godine.

Maori, poznati kao okrutni ratnici i kanibali, izvršili su 1830-ih pravi genocid nad miroljubivim golorukim Moriorima. Obredno su ubili oko 10% stanovništva, nabijajući na kolac muškarce, žene i djecu bez razlike i ostavljajući ih na plažama danima umirati u velikim bolovima. Jeli su moriorska trupla i tjerali Moriore mokriti po svojim svetištima. Zabranili su im rabiti svoj jezik i međusobno se vjenčavati, čime su se pobrinuli da izumru. Samo 101 Morior ostao je na otocima 1862. godine. Samuel Deighton, stalni sudac na Chathamskim otocima od 1873. do 1891. sastavio je kratak rječnik moriorskih riječi uz njihove maorske i engleske ekvivalente. Rječnik je godine 1989. objavio novozelandski povjesničar Michael King u djelu Moriori, ponovno otkriven narod (*Moriori: A People Rediscovered*). Jezik je djelomično rekonstruiran u dokumentarcu Barryja Barclaya Pera mira (*The Feathers of Peace*) iz 2000. godine. Jezik se od 2001. pokušava oživjeti, sastavljena je baza riječi koja je pohranjena i u internetskom Polinezijskom leksikonu (*POLLEX*). Na popisu stanovništva 2006. 945 Novozelanđana izjasnilo se pod moriorskim etničkim imenom, dok ih je po popisu 1901. bilo samo 35. Posljednji čistokrvni pripadnik naroda Tommy Solomon umro je 1933. godine.

Izvori
------

1. ↑  www.teara.govt.nz, "Story: Tapu, Hirawanu", Enciklopedija Novog Zelanda, objavljeno 30. listopada 2012. pristupljeno 14. veljače 2016.
2. ↑  www.jps.auckland.as.nz[*mrtav link*], Alexander Shand, *Journal of the Polynesian Society 3 (4): 187–198*, prosinac 1894. pristupljeno 14. veljače 2016.
3. ↑  Diamond, Jared (1997). Guns, Germs, and Steel: The Fates of Human Societies. New York: W. W. Norton. p. 53.
4. ↑  www.imdb.com, "The Feathers of Peace (2000)", pristupljeno 14. veljače 2016.
5. ↑  www.teara.govt.nz, "Story: Moriori", Enciklopedija Novog Zelanda, objavljeno 13. srpnja 2012. pristupljeno 14. veljače 2016.
6. ↑  pollex.org.nz, "Moriori entries in Pollex-Online", pristupljeno 14. veljače 2016.
7. ↑  www.teara.govt.nz, "Story: Moriori", Enciklopedija Novog Zelanda, objavljeno 10. rujna 2014. pristupljeno 14. veljače 2016.
8. ↑  Opća enciklopedija Jugoslavenskog leksikografskog zavoda, svezak 5 (L-Nigh), Zagreb 1979. str. 578.
9. ↑  www.teara.govt.nz, "Story: Solomon, Tommy", Enciklopedija Novog Zelanda, objavljeno 19. veljače 2014. pristupljeno 14. veljače 2016.
10. ↑  christchurchcitylibraries.com, "The last of his race", pristupljeno 14. veljače 2016.
**Nikica Valentić** (Gospić, 24. studenog 1950. - Zagreb, 3. svibnja 2023.) bio je hrvatski političar i pravnik.

Životopis
---------

Na Pravnom fakultetu Sveučilišta u Zagrebu diplomirao je 1974. Direktor je stambenih zadruga Stanograd i Stanoinvest od 1978. do 1983, koje su godišnje gradile po 1000 stanova. Odvjetničkim poslom se bavi od 1983. do 1990. Specijalist je za investicijske ugovore, statusno trgovačko pravo, poreze i poslove s nekretninama. Od 1990. godine, pa sve do preuzimanja premijerskih dužnosti, bio je generalni direktor INA - Industrija nafte d.d. (najvećeg hrvatskog proizvođača naftnih derivata).

Postaje član HDZ-a i zastupnik u Saboru od 1992. do 1993. Po Tuđmanovoj želji, naslijedio je Hrvoja Šarinića na mjestu predsjednika Vlade. Tada je bio i dopresjednik HDZ-a Od 3. travnja 1993. do 7. studenog 1995. obnašao je dužnost hrvatskog premijera. Za Valentićeva mandata Hrvatska je zaustavila inflaciju, stabilizirala tečaj domaće valute te potom dana 30. svibnja 1994. godine uvela novu valutu, kunu.

Zastupnik je u Saboru od 1995. do 2000. Privatni poduzetnik od 1996. trenutačno se bavi građevinom kao vlasnik tvrtke Niva inženjering. Neki mediji ga nazivaju najuspješnijim hrvatskim premijerom. Umro je u Zagrebu 3. svibnja 2023. godine.

| * p
* r
* u
Premijeri Hrvatske |
| --- |
| Narodna/Socijalistička Republika Hrvatska (1945-1990) | Socialist Republic of CroatiaSocialist Republic of Croatia
* Bakarić
* Blažević
* Brkić
* Špiljak
* Dabčević-Kučar
* Haramija
* Perišin
* Sirotković
* Fleković
* Marković
* Milović
 |
| Republika Hrvatska (od 1990.) | Republic of CroatiaRepublic of Croatia
* Mesić (kabinet)
* Manolić (kabinet)
* Gregurić (kabinet)
* Šarinić (kabinet)
* Valentić (kabinet)
* Mateša (kabinet)
* Račan(I kabinet)
* Sanader
* Kosor
* Milanović
* Orešković
* Plenković
 |

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 305521415
* ISNI: 0000 0004 2099 1817
* GND: 171678621
* NSK: 000090969

 |
**Arondisman Saint-Georges** je jedan od 3 arondismana Francuske Gvajane, koji se nalazi na zapadu zemlje.

Karakteristike
--------------

Sa sjevera graniči sa Atlantskim oceanom, sa zapada sa arondismanima Cayenne i Saint-Laurent-du-Maroni i sa juga i istoka sa Brazilom.

Arondisman ima površinu od 25,560 km², na kojoj živi 7,307 stan.

Administrativni centar arondismana je grad Saint-Georges koji ima 4,303 stanovnika

Administrativno je podjeljen na 4 općina, to su; Camopi (1,894, 10,030), Ouanary (266, 1,080), Régina (844, 12,130) i Saint-Georges (4,303, 2,320)

Izvori
------

1. ↑  „*Téléchargement du fichier d'ensemble des populations légales en 2020* "(francuski). Insee. Pristupljeno 16.12.2023.
2. ↑  „*Saint-Georges in Cayenne*" (engleski). City population. Pristupljeno 17.12.2023.

Vanjske veze
------------

* *Arrondissement de Saint-Georges (9733)* ()

| * p
* r
* u
Francuska Arondismani Francuske Gvajane |
| --- |
| 
* Cayenne
* Saint-Georges
* Saint-Laurent-du-Maroni

 |
**Srećko Bogdan** (Mursko Središće, 5. siječnja 1957.), bivši hrvatski i jugoslavenski nogometni reprezentativac te sadašnji trener. Po vokaciji je bio obrambeni igrač, ali je kao izvrstan skakač često sudjelovao u napadu svoje momčadi i zabijao golove.

Igračka karijera
----------------

### Klupska karijera

Nastupao je najprije za Rudar iz Murskog Središća, a zatim za MTČ iz Čakovca. Od 1975. godine igra u zagrebačkom Dinamu gdje ostaje do 1985. Za Dinamo je odigrao 595 utakmica i zabio 125 pogodaka. S Dinamom osvaja prvenstvo 1982. godine te kupove 1980. i 1983. godine. Nastupao je i za njemački klub Karlsruher SC od 1985. do 1993. godine, gdje je odigrao oko 450 utakmica.

### Reprezentativna karijera

Za nogometnu reprezentaciju Jugoslavije odigrao je 11 utakmica. Prvi put je nastupio 1977. godine u Bogoti protiv Kolumbije, a posljednji put 1983. godine u Luksemburgu protiv Zapadne Njemačke. Za Hrvatsku je odigrao dvije utakmice i postigao jedan zgoditak. Nastupio je 1990. protiv Rumunjske i 1991. godine protiv Slovenije.

Trenerska karijera
------------------

Ostavši u Karlsruheu nakon završetka igračke karijere nastavio je u Karlsruher SC-u kao direktor omladinske škole i trener juniora (od 1993. do 1996. godine) te pomoćni trener seniora od 1996. do 2000. godine. Trener je VfR Mannheima u sezoni 2001./02. a NK Inter-Zaprešić trenirao je 2005. - 2006. godine te nakon izborenog plasmana vodio je Inter u Europi u dvije utakmice protiv beogradske Crvene zvezde. Od sezone 2007./08. bio je trener HNK Segeste iz Siska u 2. HNL. U sezoni 2009./10. je bio trener Međimurja u 1. HNL. U sezoni 2010./11. trenirao je NK Savski Marof a poslije je preuzeo voditeljstvo Škole nogometa i juniorske momčadi Inter Zaprešića.

Športsko administrativna karijera
---------------------------------

2003. godine bio je športski direktor Intera iz Zaprešića.

Komentatorska karijera
----------------------

Tokom Svjetskog prvenstva u nogometu 2006. godine u Njemačkoj komentirao je, kao sukomentator i stručni suradnik, utakmice za HTV.

Priznanja
---------

**Dinamo Zagreb**

* Prvak Jugoslavije **(1)**: 1981./82.
* Kup maršala Tita **(2)**: 1980. 1983.

Izvori
------

1. ↑  Dinamo Zagreb top 10 igrača po broju nastupa nk-dinamo.hr Preuzeto 31. prosinca 2010.
2. 1 2 3 4  Nogometni leksikon: Bogdan, Srećko Preuzeto 5. studenog 2011.
3. ↑  HNS: Srećko Bogdan Preuzeto 5. studenog 2011.
4. 1 2  Hrsport.net: Srećko Bogdan opet u Interu Arhivirano 2021-03-21 na Wayback Machine-u Preuzeto 5. studenog 2011.
5. ↑  () UEFA Europska Liga 2005/06 - Povijest - Inter Zaprešić – UEFA.com Preuzeto 5. studenog 2011.
6. ↑  Jutarnji list: Srećko Bogdan: Imao sam mnogo toga za reći, ali nisam znao kako Arhivirano 2016-03-06 na Wayback Machine-u Preuzeto 5. studenog 2011.

Vanjske poveznice
-----------------

* Srećko Bogdan statistika pri HNS-u
* Srećko Bogdan statistika pri reprezentacija.rs
**Vladislav Skarić** (Sarajevo, 17. avgusta 1868. – Sarajevo, 1959.), bosanskohercegovački je historičar bošnjačkog podrijetla.

Biografija
----------

Vejsil Čurčić je rođen u Sarajevu 1868. godine, gdje je pohađao ruždiju, nižu gimnaziju i tehničku školu. Roditelji su mu imali ljetnu izletničku kuću – kulu u Topliku kod Sarajeva na spahiluku Ćurčića još od 1736. godine, od kada je Salih-aga Ćurčić u svojoj vakufnami osnovao Ćurćića vakuf, koji će stipendirati učenike za školovanje i Gazi Husrev-begove medrese u Sarajevu.

Bio je oženjen bosanskom Hrvaticom s kojom je imao kćer koja je živjela u Zagrebu. Studirao je prethistorijsku arheologiju i etnografiju u Beču. Radio je u Zemaljskom muzeju Bosne i Hercegovine u Sarajevu kao arheolog i etnograf od 1891. do 1924. godine. Kao asistent bio je dvije godine u Beču od 1905. godine u Dvorskom muzeju i univerzitetu, nakon čega je u Zemaljskom muzeju Bosne i Hercegovine rukovodio prethistorijsko odjeljenje muzeja u Sarajevu.

Istraživao je rudarstvo i lončarstvo bronzanog doba u Bosni, prahistorijske nakite, starinsko oružje i privredu. Sudjelovao je kod iskopina neolitskog naselja u Butmiru kod Sarajeva, tumula na Glasincu, iskopina u Sanskom Mostu i Ripču kod Bihaća, kod Ljubuškog, zatim sojeničko naselje i nekropolu u Donjoj Dolini kod Bosanske Gradiške, te bronzano naselje Velika Gradina u Varvari na vrelu Rame kod Prozora, lončarstvo u Orubici kod Bosanske Gradiške. Konzervirao je srednjovjekovne tvrđave: Doboj, Blagaj i Maglaj. Kod istraživanja sojenica u Donjoj Dolini na Savi došao je do važnih otkrića koji su pohranjeni u Zemaljskom muzeju Bosne i Hercegovine.

U novoj zgradi Zemaljskog muzeja postavio je prvu izložbu 1913. godine Etnološkog odjela i u botaničkoj bašti postavio zbirku stećaka. Godine 1914. imenovan je za kustosa (pristava) od kada je vodio srednjovjekovno i etnografsko odjeljenje, koje je ilustrirao slikama i modelima.

Obavio je više arheološko-topografskih istraživanja (Bosanski Petrovac i dr.) a posebno se bavio topografijom stećaka. Snimao je srednjovjekovne nekropole nadgrobnih spomenika – stećke. Proučavao je stećke Kulina bana, Vlatka Vlađevića i vojvode Miotoša, te ih dopremio u muzej. Postavio je Etnografsku zbirku i Zbirku stećaka. Sakupljao je etnografsku građu, posebno predmete drvorezbarstva, oružje, nošnju i pribor za privređivanje. Pisao je o prahistorijskom rudarstvu i metalurgiji. Uradio je monografiju o oružju i narodnom ribarstvu na teritoriji Bosne i Hercegovine. Naposljetku, bio je direktor Zemaljskog muzeja Bosne i Hercegovine od 1943. do 1945. godine.

Umro je u Sarajevu, 1959. godine.

Vanjske veze
------------

* Vejsil Čurčić Arhivirano 2022-06-02 na Wayback Machine-u
**Nikolaj Tes** (latvijski *Nikolajs Tess*, ruski *Николай Тэсс*; 1921.-Riga, 2006.) bio je latvijski i ruski državljanin i bivši operativac Ministarstva državne sigurnosti (MGB) SSSR-a. 

2001. 80-godišnji Tes je osuđen za zločine protiv čovječnosti zbog potpisivanja naredbe za deportaciju 138 osoba u dobi od 5 mjeseci do 80 godina tijekom sovjetskih deportacija u Latviji 1949. od kojih je 11 umrlo u egzilu. Tes se smatrao da nije kriv zbog toga jer je djelovao na dužnosti svega 2,5 mjeseci te je jedino pregledavao već prethodno sastavljenu listu. Žalio se vrhovnom sudu Latvije, ali mu je presuda pravomoćno potvrđena 2003. Pošto je imao rusko državljanstvo, Ruska Federacija je kritizirala Latviju zbog pokretanja sudskog postupka protiv "bespomoćnog ratnog veterana" koji se "ne može držati odgovornim za djela koja se nisu smatrala ilegalnima pod sovjetskim zakonom".

2006. umro je u bolnici u Rigi u dobi od 86 godina. Europski sud za ljudska prava dobio je njegovu žalbu na presudu, ali je odlučio da je nenadležan za slučaj.

Vidi još
--------

* Vasilij Kononov
* Arnold Meri

Izvori
------

1. 1 2  Stan 2009, str. 236–237
2. ↑  „Soviet genocide suspect denies guilt". Baltic Times. 10.11. 2004.
3. ↑  ECtHR decision

Literatura
----------

* Stan, Lavinia (2009). *Transitional Justice in Eastern Europe and the Former Soviet Union: Reckoning with the Communist Past*. Routledge. ISBN 9781135970994.
**Velimir Velja Piletić** (Beograd, 2. maj 1906 – Pariz, 23. jul 1972) bio je major Jugoslovenske vojske. Tokom Drugog svetskog rata bio je četnički komandant Istočne Srbije, pa zatim komandant Krajinskog korpusa Jugoslovenske vojske u otadžbini.

Posle rata važio je za istaknutog četničkog emigranta.

Drugi svetski rat
-----------------

### 1942.

Sredinom 1942. proglašen je za vojvodu krajinskog.

### 1943.

2. januara, general Dragoljub Mihailović šalje Piletiću (pseudonim »Popesku«) depešu preko »Saše« (kapetan Aleksandar Mihajlović; tada se nalazio na čelu Komande Beograd JVuO) sljedeće sadržine:

> Obratiti pažnju da se u vaše štabove ne uvuku komunisti koji se imaju kao izrodi i neprijatelji nemilosrdno uništavati. Javljajte se redovno i izveštavajte preko Saše...
> 
> 

U avgustu 1943. zbio se incident u selu Crnajki kada su Nemci spalili nekoliko kuća. Četnički potpukovnik Velimir Piletić i britanski majori Eric Greenwood i Jasper Rootham bili su u neposrednoj blizini. Nemci su bili jačine oko 80 ljudi, a Piletićeve trupe znatno nadmoćnije. Piletić je odbio napad iako mu je britanski major Grinvud tražio da interveniše. Šef britanske misije general Armstrong je na sastanku 17. decembra 1943. molio Dražu Mihailovića da ukoliko se ponove slični slučajevi, četnički komandanti dobiju instrukcije da vrše akciju radi zaštite seljaka.

### 1944.

U razgovoru s načelnikom okruga Klujcki-Kladovo januara 1944. izjavljivao je „da je borba protiv komunizma u datom času najvažnija" i da se neće boriti protiv okupatora:

> Piletić je izjavio da ne želi borbu protiv okupatora, već samo protiv onih koji donose štetu narodu, odn. petokolonaša i izdajnika; dodao je i to da će Nijemci jednog dana otići, a oni će ostati da se staraju za red u zemlji.
> 
> – Zapisničko saslušanje načelnika okruga Kladovo od 2.2.1944.

Zapovedao je Homoljskim korpusom JVUO tokom masakra u Drugovcu 29. aprila 1944. godine.

U julu 1944. Krajinski korpus pod Piletićevom komandom u selu Trubarevac kod Sokobanje zaklao je četiri, a prebio šest stanovnika.

Izvori
------

1. ↑  Izvod iz knjige poslatih depeša Štaba Draže Mihailovića u vremenu od 1. do 10. januara 1943. godine
2. 1 2   ZAPISNIK SA KONFERENCIJE DRAŽE MIHAILOVIĆA I ŠEFA BRITANSKIH VOJNIH MISIJA OD 17. DECEMBRA 1943. O ANGAŽOVANJU ČETNIKA U BORBAMA PROTIV OKUPATORSKIH TRUPA
3. ↑  NAW, T-501, Roll 255, 001012-3: Izvještaj načelnika okruga Klujcki-Kladovo o razgovoru sa potpukovnikom Piletićem (26. Januar 1944.).
4. ↑  NAW, T-501, Roll 255, snimci 0001016-8, Zapisničko saslušanje načelnika okruga Kladovo od 2.2.1944).
5. ↑  Milan Radanović: Kazna i zločin: Snage kolaboracije u Srbiji (2016), strana 162.

Vidi još
--------

* Četnici
* Saradnja četnika sa snagama Osovine u Drugom svetskom ratu‎
Četrdeset mučenika u Sebasteji, pravoslavna ikona
**Festival svetih četrdeset mučenika** održava se svake godine 22. marta na brdu Isar pored Štipa, Sjeverna Makedonija. Posvećen je svetim četrdeset mučenicima u Sebasteji iz četvrtog vijeka i obeljižavanju prvog dana proljeća.

Učesnici se okupljaju na ulicama i trgovima u Štipu, a zatim se penju na brdo Isar, na kome se nalazi istoimena srednjovjekovna tvrđava. Zaustavljaju se na putu kod crkve svetog Arhanđela Mihaila kako bi odali počast svetim četrdeset mučenika. Tokom uspona – po tradiciji – učesnici moraju pozdraviti četrdeset poznanika. Mladi takođe usput skupljaju četrdeset kamenčića. Po dolasku na vrh bacaju trideset i devet kamenčića u rijeku Bregalnicu, a posljednji prije spavanja stavljaju pod jastuk, vjerujući da će sanjati svog životnog saputnika. Drugi skupljaju četrdeset cvjetova ili grančica sa stabala badema koja rastu u blizini. Muzički sastavi sviraju na brdu tokom cijelog dana.

Običaj se prenosi preko roditelja ili starijih rođaka i prijatelja koji predaju tradiciju mlađoj generaciji. Ova proljetna manifestacija zahtijeva nesebičnu saradnju mnogih ljudi svih starosnih grupa, društvenih slojeva i porijekla, promovišući i podstičući timski rad i solidarnost. Praznik je i način okupljanja različitih vjerskih i etničkih grupa koje žive u Štipu, čime se održava osjećaj pripadnosti gradu i njegovoj tradiciji.

### Nematerijalna svjetska baština

Festival svetih četrdeset mučenika se nalazi na UNESCO-voj Reprezentativnoj listi nematerijalnog svjetskog naslijeđa kao element nematerijalnog kulturnog naslijeđa u Sjevernoj Makedoniji. Odluku o upisu donio je Međuvladin komitet za očuvanje nematerijalnog kulturnog naslijeđa na zasjedanju koje je održano od 5. do 8. decembra 2023. u Cresta Mowani u Bocvani

Izvori
------

1. ↑  istokpress.mk, 2019. - Pristupljeno 31.12.2023
2. ↑  Ministarstvo za kulturu, Republika Sjeverna Makedonija, 2014. god - Pristupljeno 31.12.2023.
3. ↑  UNESCO: Nematerijalna kulturna baština u Sjevernoj Makedoniji - ich.unesco.org, Pristupljeno, 7.12.2023()
4. ↑  „Festival svetih četrdeset mučenika". *UNESCO - ich.unesco.org*. Pristupljeno 9. 12. 2023. ()

***Festival svetih četrdeset mučenika*** na Wikimedijinoj ostavi
**Operacija Oluja-333** (ruski *Штурм дворца Амина*) bila je vojna operacija koja se odigrala 27.12. 1979. a u kojoj su vojnici i operativci SSSR-a upali u palaču Tadžbeg u Kabulu, Afganistanu, i zarobili afganistanskog predsjednika Hafizullaha Amina, koji je prije tri mjeseca smaknuo prethodnika Nura Muhammada Tarakija, a koji je bio prosovjetski nastrojen. Znatan dio afganistanskih čuvara palače je ubijeno, dok je 150 zarobljeno. Iako je Amin zarobljen živ, istog dana objavila se vijest da je umro: jedna strana priče navodi da je osuđen na smrt na revolucionarnom sudu za "zločine protiv države" a druga da je smaknut na licu mjesta nakon zarobljavanja. Aminov 11-godišnji sin je umro od ravnjavanja uzrokovanih krhotinama. Sovjetska armija je potom instalirala prosovjetskog Babraka Karmala kao Aminova nasljednika i novog predsjednika Afganistana.

Ovim pučem je ostvarena prva izravna sovjetska intervencija u afganistanskom građanskom ratu između komunista i antikomunista, koja će ubrzo eskalirati u krvavi desetogodišnji afgansko-sovjetski rat.

Eksterni linkovi
----------------

* Mitrokhin, Vasiliy (July 2002). „The KGB in Afghanistan". Woodrow Wilson International Center for Scholars. Arhivirano iz originala na datum 2017-12-28. Pristupljeno 2011-12-16.
* Lyakhovskiy, Aleksandr (January 2007). „Inside the Soviet Invasion of Afghanistan and the Seizure of Kabul, December 1979". Woodrow Wilson International Center for Scholars. Arhivirano iz originala na datum 2007-09-26. Pristupljeno 2007-09-25.
**Oumarou Ganda** (Niamey, 18. ožujka 1935. - Yamoussoukro, 1. siječnja 1981.) - nigerski redatelj i glumac.

U dobi od 16 godina, postao je član francuske vojske te je proveo dvije godine u Indokini, a kasnije se vraća u Niger, gdje nije mogao naći posao. Emigrirao je u Obalu Bjelokosti i počeo raditi u luci u Abidjanu. U tom razdoblju susreće francuskoga etnologa i redatelja Jeana Roucha, koji je upravo radio na fenomenu migracije u zapadnom dijelu Afrike. Ganda postaje njegov asistent i igra prvu sporednu ulogu pa kasnije glavnu ulogu u njegovu filmu "Moi un Noir", 1958.

Kasnije se vratio u Niamey u Nigeru i počeo raditi u kulturnom centru glavnog grada i specijalizirati se kao filmski tehničar. Godine 1968. snimio je svoj prvi film "Cabascabo", koji je autobiografski i s njime je ostvario slavu i uspjeh na međunarodnoj razini. Producirao je i nekoliko dokumentarnih filmova, a upravo tijekom pripreme jednog od njih doživio je srčani udar i preminuo 1. siječnja 1981.

Filmografija
------------

* "Cabascabo", 1968. zarma jezik, autobiografska iskustva Gande kao vojnika u Indokini.
* "Wazzou Polygame", 1970. zarma jezik, prosvjedni film o problemima nigerskog društva, nagrađen je na Fespaco-u 1972.
* "Saïtane", 1972. zarma jezik. Još jedan prosvjedni film o religiji i ulozi žene u Nigeru.
* "Exile", 1980. inspiriran je afričkom usmenom pričom.
**Wilhelm Hosenfeld**, poznatiji kao **Wilm Hosenfeld** (Mackenzell, 2. svibnja 1895. - okolica Staljingrada, 13. kolovoza 1952.), je njemački učitelj i satnik u *Wermachtu* tijekom Drugog svjetskog rata. Pomagao je u skrivanju, a i spasio je neke Židove u Poljskoj tijekom nacističke okupacije. Najznačajniji je ipak po tome što je spasio poljskog pijanista Władysława Szpilmana od smrti u ruševinama Varšave.

Hosenfeld je u *Wehrmacht* uvučen 1939. a od sredine iste godine boravi u Poljskoj, gdje ga 17. siječnja 1945. zarobljuje Crvena armija. Njegovo prvo boravište bilo je mjesto Pabianice, gdje je sudjelovao u izgradnji i nadgledanju Kampa za ratne zarobljenike. Nakon toga je u prosincu premješten u Wegrów, gdje je ostao sve do svibnja 1940. kada se njegov bataljun premjestio u Jadów. No u srpnju 1940. je konačno premješten u Varšavu gdje će ostati do kraja rata služeći kao časnik u bataljunu 660.

Iako član NSDAP-a od 1935. Hoesnfeld je s vremenom shvaćao pogreške stranke, naročito nakon što je vidio kako su Poljaci tretirani. On i još nekoliko njegovih kolega časnika su postali posramljeni onim što su radili njihovi sunarodnjaci, te su zbog toga pomagali Židovima tijekom rata.

Hosenfeld se sprijateljio sa mnogim Poljacima i čak pokušao naučiti njihov jezik. Također je prisustvovao misama i išao na ispovijed u poljske crkve, iako je bilo zabranjeno. Njegove akcije za dobrobit Poljaka započele su već 1939. kada je dopustio nekim ratnim zarobljenicima susret sa obitelji, a uspio je i srediti puštanje nekolicine njih. Svoju poziciju koristio je i kako bi spasio bjegunce koje je progonio Gestapo, i one kojima se trebalo suditi. To je učinio tako što bi im napravio lažne isprave i zaposlio ih na stadion gdje ih je sam nadgledao.

Sovjeti su Hosenfelda i njegove ljude uhitili u mjestu Błonie, 30 km udaljenom od Varšave. On sam je osuđen na 25 godina teškog rada zbog optužbe za ratne zločine koje je navodno počinio. Unatoč brojnim molbama i pismima, Sovjeti nisu povjerovali da nije činio ratne zločine. Wilm Hosenfeld umro je 13. kolovoza 1952. u okolici Staljingrada. Uzrok smrti bio je puknuće prsne aorte.

Hosenfelda je u filmu *Pijanist* tumačio Thomas Kretschmann.

Na zahtjev Andrzeja Szpilmana, Władysławovog sina, i još tisuće ljudi, Yad Vashem je Hosenfelda imenovao kao Pravednika među narodima.

Hosenfeld je 2007. od predsjednika poljske posmrtno dobio nagradu *Polonia Restitutia*.

Izvori
------

1. ↑  Vogel, Thomas: *Wilm Hosenfeld: "Ich versuche jeden zu retten"—Das Leben eines deutschen Offiziers in Briefen und Tagebüchern*, str. 56
2. ↑  Vogel, str.40
3. ↑  Vogel, str. 933
4. ↑  Vogel, str. 968-69
5. ↑  Popis Pravednika

Vidi još
--------

* Oskar Schindler
* Władysław Szpilman
* Pijanist (film)

Vanjske poveznice
-----------------

* Wilm Hosenfeld, A Man Of courage
* Arhivirano 2018-01-08 na Wayback Machine-u - The story of Wilm Hosenfeld
* Comment on Hosenfeld in conjunction with Roman Polanski's film*The Pianist*
* Page on Wilm Hosenfeld and *The Pianist* on the website of Hosenfeld's grandson
* "Dziennik" 13 Oct. 2007 Arhivirano 2007-10-21 na Wayback Machine-u re posthumous award of Polonia Restituta - **In Polish**
**Pavle "Pavo" Jurina** (Ledenik kraj Našica, 2. siječnja 1955. - Bjelovar, 2. prosinca 2011.), hrvatski trener i bivši hrvatski rukometaš.

Športska karijera
-----------------

Rukomet počeo igrati 1972. god. u RK "Partizan" Našice, igrajući do 1976. kad prelazi u bjelovarski RK Partizan (Bjelovar).

Igrao je za jugoslavensku reprezentaciju 140 puta. Od velikih natjecanja, značajan je kao sudionik Olimpijskih igara 1980. i 1984.. Na igrama 1980. u Moskvi je osvojio 6. mjesto, odigravši svih 6 susreta i postigavši 33 pogotka (trener Jezda). Iste godine igrao je dva puta za selekciju svijeta, u Dortmundu i Göteborgu. 1984. je na OI u Los Angelesu osvojio zlatno odličje. Unatoč teškoj ozljedi leđa (discus hernia), odigrao je svih 6 susreta i postigao 5 pogodaka (trener Pokrajac). 1982. je na svjetskom prvenstvu u Dortmundu osvojio srebrno odličje. 1979. osvojio zlatno odličje na mediteranskim igrama u Splitu (trener reprezentacije Jezdimir Stanković). 1983. osvojio je zlatno odličje na Mediteranskim igrama u Maroku (Casablanca) (trener reprezentacije Branislav Pokrajac). 1977. osvojio je srebrno odličje na studentskom prvenstvu svijeta u Poljskoj (trener rep. Zdravko Malić). S Bjelovarom je osvojio 2 prvenstva Jugoslavije 1977. 1979. i jugoslavenski kup 1976. god. (trener Zvonko Jandroković).

Proglašen je najboljim rukometašem Hrvatske 1979. 1980. i 1982. godine a u Bjelovaru proglašen najboljim sportašem 1980. 1982. i 1984. godine. S jugoslavenskom reprezentacijom u više navrata osvaja laskave titule najboljeg igrača kao i prva mjesta na listama za najviše postignutih pogodaka.

Izvori
------

1. ↑

Vanjske poveznice
-----------------

* Profil
Ilirska plemena
**Peuceti** su bili drevni italski narod koji je živio u **Peucetiji**, oblasti jugozapadno od suvremenog Barija (Terra di Bari) u Apuliji, na jugu Italije. Starogrčki historičari navode da je ta oblast bila podijeljena na Dauniju (suvremena provincija Foggia), Peucetiju i Mesapiju (suvremena provincija Lecce). Sve tri kulture su se zajednički nazivali Japigima.

Vjeruje se kako se taj narod na jug Italije naselio oko 700. pne. i ubrzo došao pod uticaj kulture grčkih kolonija. Najvažnije naselje Peuceta bilo je Sannace, oko pet kilometara od današnjeg mjesta Gioia del Colle, te Rubi (današnji Ruvo di Puglia). Peuceti su se tamo najvjerojatnije u Italiju došli zajedno s Daunima i Mesapima u 11. vijeku pne. iz Ilirije preko Otrantskih vrata, odnosno na prostore na koje su ranija ilirska plemena bila došla četiri ili pet vijekova ranije. U 4. vijeku pne. Peuceti su došli pod vlast Rimske Republike. 

Ekonomija im se bazirala na stočarstvu i obrtu, zbog čega su razvili tkalački stan i predivo. Uglavnom su trgovali s grčkim kolonijama kao što su Metaponto i Taranto, a o čemu svjedoči arheološki nalazi.

Vanjske veze
------------

* Stranica o historiji Apulije ()

|  |
| --- |
|  |
| 
**Iliri** - **Ilirija** - **Ilirik** - Veliki ilirski ustanak

**Ilirski vladari**

Agron - Balej - Bardilis - Baton - Epulon - Gencije - Glauk - Grabos - Klit - Longar - Mitilos - Monun - Pineus - Pleuratus - Demetrije Hvaranin - Skerdileda - Sira - Teuta

Ilirski gradovi

Aenona - Albanopolis - Amantia - Andetrium - Arduba - Basanija - Daorson - Damastion - Delminijum - Doklea - Lihnidos - Meteon - Narenta - Nezakcij - Ninia - Promona - Risinium - Škodra - Uscana

**Ilirska plemena**

Abri - Albani - Amantini - Andizeti - Ardijejci - Azali - Arijani - Autarijati - Bilioni - Breuci - Glindioni - Dalmati - Daorsi - Dasareti - Derentini - Deuri - Dezitijati - Dindari - Dicioni - Dokleati - Enhilejci - Grabi - Haonci - Helidonci - Jasi - Kolapijani - Labeati - Mezeji - Melkumani - Molosi - Partini - Piketi - Pirusti - Salentini - Sardeati - Taulanti
**Ilirsko-tračanska**
Dardanci - Galabri - Peonci - Tunati
**Ilirsko-keltska**
Latobici - Skordisci
**Ilirsko-venetska**
Histri - Japodi - Karni - Katari - Liburni
**Nezavisna**
Dauni - Japigi - Mesapi - Peuceti

 |

 

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* LCCN: sh85100499

 |