recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Milan Milutinović** (Beograd, 19. decembar 1942. godine - 2. juli 2023) je bivši srpski političar i predsednik Srbije. Bio je ambasador Jugoslavije u Grčkoj, zatim savezni ministar inostranih poslova i na kraju predsednik Srbije od decembra 1997. do decembra 2002. Milan Milutinović je pred Haškim tribunalom bio optužen za ratne zločine tokom sukoba na Kosovu i Metohiji ali je oslobođen po svim tačkama optužbe.

Biografija
----------

Potiče iz stare beogradske porodice. Osnovnu školu i gimnaziju završio je u Beogradu, a diplomirao 1965. godine na Pravnom fakultetu. Kao dvadesetogodišnjak bio je član predsedništva Saveza socijalističke omladine, zadužen za međunarodne odnose. Kasnije postaje član društveno-političkog veća Savezne skupštine i istovremeno predsednik Opštinskog komiteta Saveza komunista Vračara i član Gradskog komiteta SK Beograda.

Usledila je funkcija republičkog sekretara za prosvetu i nauku. Nakon toga imenovan je za upravnika Narodne biblioteke Srbije 1983 — 1989. Posle dolaska Miloševića na vlast u Srbiji (1987), Milutinović zauzima mesto u saveznom sekretarijatu inostranih poslova kao pomoćnik načelnika Uprave za štampu. Godine 1989. postao je ambasador SFRJ u Grčkoj. Sa ovog mesta imenovan je za ministra spoljnih poslova Savezne Republike Jugoslavije, avgusta 1995. godine, u kabinetu Radoja Kontića.

Na ponovljenim predsedničkim izborima u Republici Srbiji, posle nedovoljnog odziva birača, decembra 1997. godine, njegova partija SPS menja predsedničkog kandidata Zorana Lilića i kandiduje Milutinovića, koji u drugom krugu tesno pobeđuje Vojislava Šešelja (21. decembar 1997).

Optužen je od strane Haškog tribunala za navodne zločine na Kosovu. Posle prestanka mandata, januara 2003. godine, dobrovoljno se predao međunarodnom sudu. Na privremenu slobodu pušten je aprila 2005.

Februara 2009. godine, Haški tribunal oslobodio je Milutinovića krivice po svim tačkama optužnice koja ga je teretila.

U braku sa suprugom Olgom ima sina Veljka.

Vidi još
--------

* Spisak ministara inostranih poslova Jugoslavije

Spoljašnje veze
---------------

* Nisam ogorčen i osvetoljubiv čovek („Politika", 14. april 2010.)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Prethodnik:**Slobodan Milošević** | **Predsednik Republike Srbije1997—2002.** | Nasljednik:**Boris Tadić** |

| * p
* r
* u
Predsednici Republike Srbije |
| --- |
| Republika Srbija(1992—2006) | Slobodan Milošević (1990-1997)*Dragan Tomić* (v.d. 1997) Milan Milutinović (1997-2002)  *Nataša Mićić, Dragan Maršićanin, Vojislav Mihailović i Predrag Marković* (v.d. 2002-2004) Boris Tadić (2004-2006) |
| Republika Srbijaod 2006. | Boris Tadić (2006-2012)*Slavica Đukić Dejanović* (v.d. 2012) Tomislav Nikolić (2012- ) |


|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 254154257834924150557
* GND: 1294706853

 |
**Helene Anna Held** (19. mart 1872 - 12. august 1918) bila je francuska glumica, pjevačica i zabavljačica rodom iz Poljske, poznata i kao nevjenčana supruga znamenitog američkog impresarija Florenza Ziegfelda.

Rodila se u porodici jevrejskog obućara koji je 1881. pred antisemitskim pogromima u tadašnjem Ruskom Carstvu emigrirao u Pariz. Nakon što se neko vrijeme izdržavala kao tekstilna radnica, započela je pjevačku karijeru, i s vremenom stekla veliku popularnost zahvaljujući živahnom karakteru, flertu s članovima publike i, za tadašnje vrijeme, neuobičajenoj spremnosti da prilikom nastupa pokazuje noge. 1895. se udala za urugvajskog plejboja Maxima Carreru kome je rodila kćer Lianne (1895 - 1898). Godinu dana kasnije je upoznala Ziegfelda s kojim je otputovala u New York i tamo, nakon početnih neuspjeha, postala jedna od najuspješnijih broadwayskih zabavljačica. Held je na njen prijedlog započeo seriju popularnih muzičkih revija Ziegfeld Follies koja će postati važnom institucijom američke popularne kulture u prvoj četvrtini 20. vijeka. Sa Ziegfeldom je ostala i nakon što je on 1909. otpočeo ljubavnu vezu sa glumicom Liliane Lorraine, ali ga je napustila 1913. poslije čega se Ziegfeld oženio za Billie Burke. Za vrijeme prvog svjetskog rata se vratila u Francuskom i održavala predstave za zabavu vojnika. Na jednoj od njih je kolabirala nakon čega joj je dijagnosticiran mijelom; ubrzo nakon toga je umrla.

Anna Held se pojavljuje kao jedan od glavnih likova u biografskom filmu *The Great Ziegfeld*, gdje je tumači Myrna Loy. Godine 1978. je snimljen TV-film *Ziegfeld: The Man & His Women* gdje ju je tumačila Barbara Perkins.

Izvori
------

U.S. Passport Applications, 1795-1925 Record for Miss Anna Held, filled out in her own hand shows date of birth March 19, 1872.

Found on Ancestry.com

Vanjske veze
------------

***Anna Held*** na Wikimedijinoj ostavi

* Anna Held na Internet Broadway Database ()
* Anna Held na sajtu IMDb
* NY Times article announcing Anna's death
* **Anna Held** and **Forrest Stanley** still from her 1916 film **Madame La Presidente**
* Anna's feature film **Madame La Presidente** at **silentera** database Arhivirano 2013-12-07 na Wayback Machine-u
**Ante Rendić-Miočević** (Split, 1943.), hrvatski povjesničar umjetnosti, arheolog i muzejski savjetnik.

Osnovnu školu je završio u Splitu, gdje je započeo i klasičnu gimnaziju koju je završio u Zagrebu. Godine 1969. diplomirao je povijest umjetnosti i arheologiju na Filozofskom fakultetu u Zagrebu. Prvo radno iskustvo stječe u Arheološkom muzeju u Splitu, a nakon polaganja stručnog ispita 1973. zapošljava se u Arheološkom muzeju u Zagrebu kao kustos. Kasnije ostaje viši kustos, a od 1986. muzejski savjetnik.

Autor je ili suautor brojnih izložbenih projekata, među kojima su i "Blaga hrvatskih muzeja-Arheološki muzej Zagreb" u Arezzu i Torinu te autor izložbe koja je obilježila 150. obljetnicu Arheološkoga muzeja s naslovom "Muzeopis". Bio je član *Hrvatskog muzejskog vijeća*, *Povjerenstva za izradu prijedloga muzejskog zakona*, mnogobrojnih komisija, te *Upravnog vijeća Hrvatskoga povijesnog muzeja*, a od 2002. i dopisni je član uglednoga *Njemačkog arheološkog instituta* (DAI) u Berlinu.

Za svoj rad nagrađen je Redom Danice hrvatske s likom Marka Marulića.

Bilješke
--------

1. ↑  MDC - Personalni arhiv

Vanjske poveznice
-----------------

* MDC - Personalni arhiv

|  |  |
| --- | --- |
|  | *Nedovršeni članak* **Ante Rendić-Miočević** *je u začetku. Možete pomoći Wikipediji tako da ga proširite*. |
**Fran Miklošič** (nem. *Franz von Miklosich*; 29. novembar 1813. — 7. mart 1891) je bio slovenski filolog i lingvista.

Biografija
----------

Miklošič je rođen u štajerskom selu Radomerščak blizu grada Ljutomera, koji je tada pripadao Austrijskom Carstvu.

Doktorirao je filozofiju je na Univerzitetu u Gracu i neko vreme je tu radio kao profesor filozofije. Godine 1838. je prešao na Univerzitet u Beču gde je stekao titulu doktora pravnih nauka. Tokom svojih studija na njega su ticali radovi slovenačkog filologa i lingviste Jerneja Kopitara. Napustio je pravo i i posvetio je veći deo svog života proučavanju slovenskih jezika.

Godine 1844. se zaposlio u Carskoj biblioteci u Beču, gde je ostao do 1862. Miklošiš je 1844. objavio kritiku knjige Franca Bopa *Uporedna gramatika* (nem. *Vergleichende Grammatik*), što je skrenulo pažnju bečkih akademskih krugova. Ova publikacija je pokrenula dugi niz radova, u kojima je Miklošič pokazao veliku stručnost. Njegovi radovi su doveli de revolucije u proučavanju slovenskih jezika.

U Proleću naroda 1848. Miklošič je aktivno učestvovao u Slovenačkom nacionalnom pokretu. Bio je predsednik političkog udruženja „Slovenija" koji su osnovali slovenački studenti koji su studirali u Gracu i Beču. Uz Matiju Majara bio je jedan od autora koji su razradili ideju o Ujedinjenoj Sloveniji. Nakon neuspeha revolucionarnih zahteva, Miklošič se posvetio samo akademskim aktivnostima.

Miklošič je 1849. postavljen za šefa tek osnovane katedre za slovensku filologiju Univerziteta u Beču i ostao je na to mestu do 1886. Postao je član Bečke akademije, koja ga je izabrala za sekretara svog istorijskog i filozofskog odseka. Njegovi brojni radovi su se nisu ticali samo slovenskih jezika, već i rumunskog, albanskog, grčkog i jezika Roma i Sinta.

Uz Vuka Karadžića, Đuru Daničića, Dimitrija Demetera, Ivana Mažuranića i Ivana Kukuljevića bio je potpisnik Bečkog književnog dogovora 1850. godine o zajedničkom književnom jeziku Srba i Hrvata. Bio je član Srpske kraljevske akademije.

Bibliografija
-------------

* *Lexicon linguae slovenicae veteris dialecti*, 1850 (i 1862-65 kao *Lexicon Palaeoslovenico-graeco-latinum*)
* *Vergleichende Grammatik der slavischen Sprachen*, 4 Bde. 1852-75
* *Monumenta Serbica Spectantia Historiam Serbiae, Bosniae, Ragusii*, 1858
* *Die Bildung der slavischen Personennamen*, 1860
* *Etymologisches Wörterbuch der slavischen Sprachen*, 1886
* *Über die Mundarten und Wanderungen der Zigeuner Europas*, 12 Tle. 1872-80.

Njegova zbirka ćirilskih izvora, *Monumenta Serbica Spectantia Historiam Serbiae, Bosniae, Ragusii*, objavljena u Beču 1858, a kasnije preštampana i u Gracu 1964. godine, i danas predstavlja izuzetno korisnu hrestomatiju bosanskih srednjovjekovnih izvora.

***Fran Miklošič*** na Wikimedijinoj ostavi
***Remorques*** (sh. *Teglenica*) je francuski crno-bijeli film snimljen 1941. u režiji Jeana Grémillona. Po žanru je drama, a radnja se temelji na istoimenom romanu Rogera Vercela. Protagonist, koga tumači Jean Gabin, je kapetan remorkera koji tokom jedne oluje spašava brod, ali njegov nezahvalni kapetan, ne želeći platiti naknadu za spašavanje, bježi, ostavljajući čak i vlastitu bolesnu suprugu (koju tumači Michèle Morgan). Radnja prikazuje kako se protagonist u nju zaljubi i započinje preljubničku vezu, bez obzira što je i njegova supruga (koju glumi Madeleine Renaud), smrtno bolesna. Snimanje filma je započelo dvije godine ranije, ali ga je u nekoliko navrata prekinule okolnosti vezane uz drugi svjetski rat - mobilizacija Gabina i Gremillona u francusku vojsku, potom njemačka invazija i okupacija Francuske 1940. godine, odlazak Gabina i Morgan u SAD, prije nego što je Gremillon uspio konačno dovršiti film u tzv. vichyskoj "Slobodnoj zoni".

Uloge
-----

* Jean Gabin ... Kapetan André Laurent
* Madeleine Renaud ... Yvonne Laurent
* Michèle Morgan ... Catherine
* Charles Blavette ... Gabriel Tanguy
* Jean Marchat ... Marc, kapetan 'Mirve'
* Fernand Ledoux ... Kerlo

Vanjske veze
------------

* *Remorques* at Films de France
* *Remorques* na sajtu IMDb
* *Remorques* na AllMovie-u ()
* *Remorques* at FilmCan

| * p
* r
* u
Filmovi koje je režirao Jean Grémillon |
| --- |
| 
* *La dolorosa* (1934)
* *Gueule d'amour* (1937)
* *Stormy Waters* (1941)
* *The Woman Who Dared* (1944)
* *L'Étrange Madame X* (1951)

 |
Za ostala značenja, vidi Milan Vasić.

**Milan "Lane" Vasić** (Kosovska Kamenica, 31. januar 1979) je srpski glumac.

Biografija
----------

Rođen je u mestu Ropotovo, kod Kosovske Kamenice. Upisao je Fakultet umetnosti Univerziteta u Prištini, Odsek glume, u klasi profesora Svetozara Rapajića na kome je i diplomirao. Popularnost je stekao ulogom u filmu "Konji vrani" Ljubiše Samardžića, a kasnije ulogom u seriji "Ono naše što nekad bejaše". U seriji "Ranjeni orao", je glumio lik Maše. Popularnost je stekao ulogom u seriji "Jesen stiže, dunjo moja". Godine 2005.dnevni list "Politika" je Milana predstavio kao ličnost iz domena glume koja je obeležila tu godinu. Pre nego što je počeo da se bavi glumom profesionalno je igrao fudbal u Kosovskoj Kamenici, a u srednjoj školi je trenirao rukomet. Takođe je pet godina igrao u lokalnom folklornom ansamblu. Zaposlen je u Narodnom pozorištu u Prištini sa izmeštenim sedištem u Kosovskoj Mitrovici.

Uloge
-----

|  |
| --- |
| **Filmografija glumca Milana Vasića** |
| God. | Naziv | Uloga |
| 2000-e |
| 2007. | Konji vrani | Sava Lađarski |
| 2007. | Ono naše što nekad bejaše | Ljubivoje Micković |
| 2008. | Bledi Mesec | Sava Lađarski |
| 2008. | Ranjeni orao |  |
| 2009. | Jesen stiže, dunjo moja | Sava Lađarski |
| 2009-2010. | Greh njene majke | Mitko |
| 2010-e |
| 2010. | Miris kiše na Balkanu (TV serija) | Danijel Papo |
| 2010-2011. | Bela Lađa 3 | Janićije |
| 2011. | Pevaj, brate! | Uroš U-Džejl Džemić |

Spoljašnje veze
---------------

* Milan Vasić na sajtu IMDb
***Blonde Cobra*** (sh. *Plava kobra*) je američki kratki crno-bijeli igrani film snimljen 1963. u režiji Kena Jacobsa, poznat kao jedno od prvih značajnijih filmskih ostvarenja američke *underground* scene 1960-ih. Sastoji se od nekoliko kratkih vinjeta u kojima protagonist, čiji lik tumači Jack Smith nanosi šminku, oblači žensku odjeću, igra se sa dildom i puši marihuanu; sve to prati Smithova naracija u kojoj priča vlastite dogodovštine iz prošlosti koje uključuju nekrofiliju i sadističko zlostavljanje djece. *Blonde Cobra* se prvotno počeo snimati krajem 1950-ih kao mainstream horor film u režiji Boba Fleischnera, pri čemu je Smith tumačio glavnu ulogu; njih dvojica su se posvađali, a potom je požar uništio najveći dio materijala. Fleischner je poslije toga ostatak predao Jacobsu koji ga je dovršio. *Blonde Cobra* je svojim radikalnim izazivanjem establishmentskih vrijednosti 1960-ih stekla simpatije kod brojnih pripadnika rane kontrakulture, a od Smitha učinilo ikonu njujorške gej underground scene. Iako je *Blonde Cobra* ušao u dio filmskih antologija, brojni filmofili mu odriču bilo kakvu vrijednost.

Vanjske veze
------------

* *Blonde Cobra* na sajtu IMDb
* Blonde Cobra at Rotten Tomatoes
**Fran Trankvil Andreis** (*Andronicus Tranquillus Parthenius*) (1490. - 1571.), Trogiranin, književnik i diplomat.

Životopis
---------

Studirao je u Dubrovniku, Padovi i drugim talijanskim sveučilištima, u Beču, Ingolstadtu i Leipzigu. Njegov obilni znanstveni i književni rad na latinskom jeziku obuhvaća rasprave, dijaloge, poslanice i stihove. Posebno je zanimljiva poslanica u kojoj slika stanje u Ugarskoj nakon mohačke bitke (1526.) te poslanica papi Piju V. u kojoj oštro kritizira crkvene političare. Od posebnog je interesa njegova heksametarska *Oratio* (istovremeno "Molitva" i "Govor"), tiskana 1518. u Augsburgu, u kojoj opominje Nijemce na tursku opasnost koja prijeti cijeloj Europi. Surađivao je i s poljskim humanistima. Erazmo Roterdamski ga je uvrstio kao subesjednika u svoj *Convivium poeticum*

Izvori
------

1. ↑  Slobodan Prosperov Novak: Povijest hrvatske književnosti, 2003.

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 22294763
* LCCN: n80001795
* ISNI: 0000 0000 6631 0088
* GND: 104212365
* SUDOC: 030127343
* BNF: cb13487178t (podaci)
* BIBSYS: 90648274
* NSK: 000073071

 |
**Mons. Fulgencije Carev** (Kaštel Gomilica, 15. IV. 1826. – Hvar, 9. VII. 1901.), katolički biskup, franjevac

Hvarski biskup **Fulgencije Carev** (Theodor Mayerhofer, *Dom i sviet* 1888.)
Roditelji su mu Stjepan i Vincenca r. Perlin. Srednju školu završio je u Hvaru, gdje je obukao redovničko odijelo i ušao u novicijat. Prve zavjete položio je 27. I. 1850. uz dozvolu državnih vlasti, a 25. III. iste godine zaređen je za prezbitera u Zadru, gdje je iza toga završavao studij teologije. Bio je na Badiji, pa gvardijan u Kopru. Provincijal je zadarske Franjevačke provincije sv. Jeronima od 1866. do 1869. g. Zatim je ponovno u Kopru, a potom gvardijan samostana u Zadru. Nadbiskupom u Skoplju imenovan je 28. III. 1879. a 27. IV. iste godine ga je papa Lav XIII. zaredio za biskupa. U Skoplju je, uz mnogo truda, imao vidnih uspjeha u duhovnoj obnovi svoje crkvene zajednice, ali teški uvjeti rada, pokornički život i veliko siromaštvo oštetili su mu zdravlje. Nije tražio premještaj, ali su njegovi prijatelji zamolili Sv. stolicu da mu se dade lakša biskupija. Premješten je u Hvar, gdje od 20. I. 1889. do smrti upravlja hvarskom biskupijom. Njegovi su posmrtni ostatci preneseni iz katedrale u franjevačku crkvu, prigodom proslave petstote obljetnice samostana, 1961. godine.

Izvor
-----

***Fulgencije Carev*** na Wikimedijinoj ostavi

* 

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 305656658

 |
**Gaj Helvije Cina** (lat. *Gaius Helvius Cinna*, umro 44. godine st. e.) bio je rimski pesnik, pripadnik književnog kruga neoterika i prijatelj Katulov, koga je verovatno pratio na putu u Bitiniju 57. godine st. e. (Cat. 10). Izgleda da je tamo bio već ranije, 66. godine st. e. krajem rata s Mitridatom, i da je odande doveo u Rim pesnika Partenija.

Kao i ostali neoterici, Cina je bio "učeni pesnik" *(poeta doctus)* koji je svoje uzore tražio prvenstveno u aleksandrijskom pesništvu. Verovatno pod Partenijevim uticajem, naročito ga je privlačio mračan i teško razumljiv pesnik Euforion, i verovatno je upravo on glavna meta Ciceronove ironične opaske o "Euforionovim pevačima" (*cantores Euphorionis*, *Tusc*. III, 45). 

Njegov epilij (kratak ep) *Smirna* *(Zmyrna)*, za čije mu je sastavljanje trebalo devet punih godina (Cat. 95), bio je pravo malo remek-delo "rimske moderne" i izazvao je veliko divljenje (Verg. *Ecl*. IX, 35). Epilij je obrađivao kiparski mit od incestuoznoj ljubavi Smirne (ili *Myrrha*) prema svom ocu, što je pesniku dalo dosta mogućnosti da u stilu aleksandrijske poezije razvije pshilogiju ljudskih strasti. Epilij je pisan s takvim učenim aluzijama, da je već u Avgustovo doba bio potreban komentar da bi se delo moglo razumeti. Druga Cinina pesma je poputnica *Ispraćaj* *(Propemticon)* upućeba Aziniju Polionu koji je kretao na put u Grčku. I za ovo pesničko delo bilo je u Avgustovo doba potreban komentar da bi se razumelo. Cina je pisao i "laku" poeziju u različitim metrima, uglavnom s ljubavno-erotskom tematikom. Od tih pesama sačuvani su vrlo neznatni fragmenti, dok su sva ostala njegova dela u potpunosti izgubljena.

Cinu je 44. godine st. e. kada je obavljao dužnost narodnog tribuna, linčovala masa na Cezarovoj sahrani jer ga je zamenila sa anticezarovcem Lucijem Kornelijem Cinom.
**Georgije Sinkel** (grč. Γεώργιος ὁ Σύγκελλος, umro oko 810) bio je vizantijski hroničar. Dugo je kao monah živeo u Palestini, a zatim je došao u Carigrad, gde je postao sinkel carigradskog patrijarha Tarasija. *Sinkel* je obavljao dužnost patrijarhovog privatnog sekretara, uglavnom je bio episkop, i važio je za najznačajniju crkvenu osobu u Carigradu nakon samoga patrijarha, pa je često i nasleđivao prethodnika na položaju patrijarha. Međutim, Georgije nije postao patrijarh nakon Tarasija, već se povukao u manastir, gde je napisao svoju *Hroniku* (Ἐκλογὴ χρονογραφίας), koja je obrađivala događaje od Adama i Eve do početka Dioklecijanove vladavine 284. godine.

Ova hronika, kako sugeriše i njen naslov, više je tabelarni hronološki pregled sa beleškama nego prava istorija. Georgije je nastavio hronološku strukturu Julija Afrikanca, striktno raspoređujući događaje prema vremenu u kojem su se odigrali te ih nazivajući prema godini u kojoj su se dogodili. Georgije ređa događaje suvoparno, hronološkim redom, a naročito je oskudno opisao događaje posle Hristove smrti. Cilj mu je bio da usaglasi hronologiju s podacima u *Bibliji*, na osnovu godine 5500. kao godine Hristovog rođenja. Delo sadrži mnoge protivrečnosti i nije dovršeno, pa je stoga kasnije malo korišćeno.

Tekst stalno prekidaju dugačke vremenske tablice, tako da je Krumbacher za ovo delo rekao da "predstavlja pre veliki istorijski popis [Geschichtstabelle] sa dodatim objašnjenima nego svetsku istoriju". Georgije se pokazuje kao nepokolebljivi branitelj hrišćanske ortodoksije te citira velike crkvene oce kao što su Grigorije Nazijanski i Jovan Hrizostom. Međutim, uprkos religijskoj pristrasnosti te suvoparnom i nezanimljivom karakteru ovoga dela, ono je veoma značajno jer donosi fragmente starogrčkih pisaca i apokrifnih knjiga. Na primer, uz pomoć ovog Georgijevog dela rekonstruisani su značajni delovi Evsevijeve hronike. Glavni izvori kojima se služio jesu Anijan iz Aleksandrije i Panodor iz Aleksandrije (monasi koji su pisali početkom 5. veka), od kojih je Georgije stekao najveći deo svoga znanja o Manethonovoj istoriji. Takođe se veoma mnogo oslanjao na Evsevije, Deksipa i Julija Afrikanca.

Sinkelovu hroniku je nakon njegove smrti nastavio njegov prijatelj Teofan Ispovednik. Papski bibliotekar Anastazije je na latinskom sastavio *Trodelnu istoriju* *(Historia tripartita)* od dela Sinkela, Teofana i patrijarha Nikifora. Ovo delo, napisano između 873. i 875. godine, proširilo je po Zapadu Sinkelovo datiranje raznih događaja. Na istoku je u međuvremenu Georgijevu slavu potamnila Teofanova.

Eksterni linkovi
----------------

* Selected Translations from George Syncellus
* Review of Adler and Tuffin's edition
* Article from the Catholic Encyclopedia

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 39386582
* LCCN: n85257538
* ISNI: 0000 0001 1875 1046
* GND: 118716980
* SELIBR: 283260
* SUDOC: 027988627
* BNF: cb119914769 (podaci)
* BIBSYS: 95002717
* NLA: 35891619
* BNE: XX1761282
* CiNii: DA01461687
* CONOR.SI: 190795363
* NSK: 000133767

 |
*Za ostala značenja, vidi H.D. (razvrstavanje).*

**H.D.** (Betlehem, Pennsylvanija, SAD, 10.9. 1886. – Zürich, 27.9. 1961.), rođena kao **Hilda Doolittle**, bila je američka pjesnikinja, spisateljica romana i memoara.

Najpoznatija po članstvu u *avangardnoj* imagističkoj grupi pjesnika počezkom 20. vijeka, iako se njen kasniji opus odmakao od imagističkog modela prema ženskoj varijanti modernističke poezije i proze. Kao harizmatična figura, bila je štićenica modernističkog pesnika Ezre Pounda, koji je bio ključan u izgrađivanju i produbljivanju njene karijere. Od 1916-17 bila je književna urednica časopisa *Egoist*, dok je njena poezija objavljivana u časopisima kao što su *English Review* i *Transatlantic Review*. Tokom Prvog svetskog rata, H.D. je pretrpela dva gubitka, najpre smrt svog brata, a zatim i razvod braka sa pesnikom Richardom Aldingtonom, i oba događaja su ostavila značajan trag u njenoj poeziji. Sprijateljila se sa Sigmundom Freudom tokom 1930-ih, i postala je njegova pacijentkinja u cilju da razume i izrazi svoju biseksualnost.

Gajila je duboka interesovanja za klasičnu grčku književnost i njena poezija je često pozajmljivala motive iz grčke mitologije i klasične poezije. H.D. se dva puta udavala i imala je nekoliko lezbejskih veza. Bila je nepomirljiva u vezi sa svojom seksualnošću i postala je ikona kako feminističkog, tako i gej pokreta kada je njena poezija ponovo počela da se čita tokom 1970-ih i 1980-ih. Tokom ovog perioda feminizam se bavio rodnim tumačenjem modernizma i mizoginije psihoanalize, te ju je ova generacija spisateljica i pisaca videla kao ikonu ranog feminističkog pokreta.

Izvori
------

1. ↑  Featherstone, Simon. "War Poetry: An Introductory Reader (Critical Readers in Theory & Practice)". Routledge, 1995. 164
2. ↑  Bertram, Vicki. "Kicking Daffodils: Twentieth-century Women Poets". Edinburgh: Edinburgh University Press, 1997. 39. ISBN 0-7486-0782-X
3. ↑  Morris, 12

Vanjske veze
------------

***H.D.*** na Wikimedijinoj ostavi

* Chronology of H.D.'s life and publications Arhivirano 2008-10-25 na Wayback Machine-u.
* H.D. at *Modern American Poetry* Arhivirano 2008-12-16 na Wayback Machine-u.
* The H.D. papers with a timeline at Yale University Arhivirano 2006-10-23 na Wayback Machine-u.
* Twitchell-Waas, Jeffrey. Seaward: H.D.'s 'Helen in Egypt' as a response to Pound's *Cantos* in *Twentieth Century Literature*, Winter, 1998 Arhivirano 2007-11-20 na Wayback Machine-u.
* *Borderline* na sajtu IMDb.
* Hilda Doolittle na sajtu IMDb.
* *Sea Garden*
* *Hymen*
* *Helen in Egypt* read by the author

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 4925150
* LCCN: n78095822
* ISNI: 0000 0001 2118 4345
* GND: 118526766
* SELIBR: 183971
* SUDOC: 027500764
* BNF: cb11886495d (podaci)
* BIBSYS: 90058170
* MusicBrainz: 53e7934f-c1d8-45b6-a36f-610d38962a9d
* NLA: 36169667
* NDL: 00438117
* NKC: mzk2002160903
* BNE: XX835515
* CiNii: DA00353474
* CONOR.SI: 255970659

 |
Ovo je članak o romanu.  Za filmsku adaptaciju, vidi A Kind of Loving (film).  

***A Kind of Loving*** (sh. *Nešto kao ljubav*) je roman engleskog pisca Stana Barstowa objavljen 1960. godine. Protagonist je Vic Brown, jorkširski mladić iz radničke klase koji se postepeno uzdiže na društvenoj ljestvici radeći tehnički posao u jednom poduzeću. Radnja prikazuje kako se zaljubi u lijepu, ali zahtjevnu Ingrid, te kako, nakon što ona zatrudni, bude prisiljen preseliti se kod svoje punice. *A Kind of Loving* je Barstowu bio prvi roman, ali je dobio izuzetne pohvale, te je sa vremenom postao dio lektire u britanskim školama. Barstow je Vicov kasniji život opisao u romanima *The Watchers on the Shore* iz 1966. i *The Right True End* iz 1976. godine koji čine trilogiju.

A Kind of Loving je dvije godine adaptiran u Zlatnim medvjedom nagrađeni istoimeni film u režiji Johna Schlesingera sa Alanom Batesom i June Ritchie. Godine 1982. je snimljena istoimena TV-serija u kojoj su nastupili Clive Wood i Joanne Whalley.

Izvori
------
**Milivoj Goldštajn** (Beograd, 7. 7. 1950), ugledni hrvatski i jugoslavenski pravnik, ekonomist, bankar i bliski suradnik dugogodišnjeg predsjednika Uprave Zagrebačke banke (ZABA) Franje Lukovića.

Biografija
----------

Milivoj Goldštajn je rođen 7. 7. 1950 godine u Beogradu u židovskoj porodici Aleksandra i Zlate Goldštajn. Goldštajnov otac je bio ugledni akademik, sveučilišni profesor, pravni znanstvenik, pisac, glavni osnivač privrednog sudstva u FNR Jugoslaviji, prvi predsjednik Vrhovnog privrednog suda FNR Jugoslavije i sudac Ustavnog suda SR Hrvatske. Majka mu je podrijetlom iz židovske porodice Glied iz Osijeka. Nakon završenog Pravnog fakulteta Sveučilišta u Zagrebu Goldštajn se nakon pripravničkog staža 1978 zaposlio u ZABI. Magistrirao je 1982 godine na Pravnom fakultetu Sveučilišta u Zagrebu. Tijekom karijere u ZABI je obnašao niz ključnih rukovodnih pozicija u području poslovanja s inozemstvom, velikim sustavima, te investicijskim bankarstvom. Članom uprave je imenovan 1998 godine. Organizacijskim restrukturiranjem u ZABI, 2007 godine, Goldštajn je preuzeo diviziju Poslovnog bankarstva u koju je objedinjen kompletan bančin biznis s poduzećima. Goldštajnov uspon se u pojedinim krugovima tumačio kao prešutna promocija u glavnog operativnog menadžera ZABE, te da je Franjo Luković u njemu našao čovjeka od svog povjerenja i omogućio mu da postane neupitni "broj dva" u banci. 2015 godine Goldštajn se povukao s pozicije glavnog operativnog menadžera ZABE.

Literatura
----------

* Šalić, Tomo (2002). *Židovi u Vinkovcima i okolici*, Osijek - Zagreb: Židovska općina Osijek - Kratis. ISBN 953-6742-01-2
**A Hard Day's Night** treći je studijski album britanske grupe The Beatles, izdan 10. srpnja 1964. godine kao soundtrack za istoimeni humoristični crnobijeli film. Američka verzija izdana je dva tjedna ranije, 26. lipnja 1964. od United Artists Recordsa. Na albumu nema pjesmi Georgea Harrisona i Ringo Starra.

Naziv albuma kao i istoimenog singla nastao je zahvaljujući Ringovoj frazi, malapropizmu "hard day's night". U intervjuu s Playboyem John Lennon je ispričao kako je prihvaćen naziv albuma: "Išao sam doma u automobilu i Dick Lester [redatelj filma] mi jer predložio da naziv albuma bude Hard Day's Night, što je bilo nešto što je Ringo rekao. (...) Znate, jedan od njegovih malapropizama. Ringoizam. On je mislio da nije smiješno. (...) Tako je Dick Lester rekao: Uzet ćemo taj naziv."

2000. godine album je smješten na 5. mjestu na popisu 100 najboljih britanskih albuma ikad časopisa Q. 2003. našao se i na 388. mjestu na popisu 500 najboljih albuma svih vremena časopisa Rolling Stone.

Sadržaj i izdanja
-----------------

Prva strana LP ploče sadržava pjesme koje su bile korištene i u filmu. Pjesme na drugoj strani nisu bile u filmu, međutim, u reizdanju filma Hard Day's Night iz 80-ih može se čuti pjesma I'll Cry Instead.

Ovaj album je bio prvi album Beatlesa koji je sadržavao isključivo originalne skladbe, te je bio jedini čije su sve pjesme napisali John Lennon i Paul McCartney. Inače su Lennon i McCartney doprinosili otprilike jednakom broju pjesama za svaki album, ali u slučaju albuma Hard Day's Night dominiraju Lennonove pjesme. Lennon je napisao 9 od 13 pjesama, a jedina pjesma koju je pisao zajedno s McCartneyem bila je I'm Happy Just To Dance With You. Hard Day's Night je također jedan od tri albuma Beatlesa, uz Let it Be i Magical Mystery Tour, koji nije sadržavao nijednu pjesmu koju je pjevao Ringo.

Popis pjesama
-------------

Sve pjesme napisali su John Lennon i Paul McCartney.

### Britansko izdanje

Prva strana:

1. "A Hard Day's Night" 2:34
2. "I Should Have Known Better" 2:43
3. "If I Feel" 2:19
4. "I'm Happy Just To Dance With You" 1:56
5. "And I Love Her" 2:30
6. "Tell Me Why" 2:09
7. "Can't Buy Me Love" 2:12

Druga strana:

1. "Any Time at All" 2:11
2. "I'll Cry Instead" 1:46
3. "Things We Said Today" 2:35
4. "When I Get Home" 2:17
5. "You Can't Do That" 2:35
6. "I'll Be Back" 2:24
**Milo Rakočević** (rođen 1910. Rečine, Kolašin - umro 3. aprila 2007. Pariz, Francuska) je bio oficir u vojsci Kraljevine Jugoslavije, a tokom Drugog svetskog rata pripadnik Jugoslovenske vojske u Otadžbini.

Rakočević je, po nalogu Mihailovićeve Vrhovne komande, obavljao poverljive obaveštajne zadatke i pomoću Crnih trojki likvidirao političke protivnike. U saradnji sa Italijanima, radio je na gušenju partizanskog ustanka u Crnoj Gori. U jednom izveštaju, Milo Rakočević izveštava generala Mihailovića o ubistvima antifašista uz pomoć Italijana:

> Gde se pojavi najmanji nered ili pobuna odmah sa ljudstvom ugušiti... Ljudstvo je dobro opremljeno i naoružano... Hranu dobijam od Italijana... Komandant operativne jedinice dao mi je ovlašćenje da po svaku cenu uništim sve one koji su protiv naše organizacije... Svim svojim silama sa ljudstvom koje je pod mojom komandom nastojim da se ološ po svaku cenu uništi... Pomoću **trojki** likvidiram komuniste iz dana u dan i na javnom mestu... Ostaci komunističke partije svakog dana su sve manji... Italijani mi izlaze dosta u susret u pogledu odela a isto tako obećavaju pomoć i u hrani i obući...
> 
> – Izveštaj Mila Rakočevića generalu Mihailoviću

Godine 1942. proglašen je od Mihailovića za četničkog vojvodu.

Posle rata bio je politički emigrant i ekonomista.

Povezano
--------

* Crne trojke
**Bratoljub Klaić** (pravo ime **Adolf Klotz**) (Bizovac, 27. srpnja 1909. – Zagreb, 2. ožujka 1983.), jugoslavenski jezikoslovac i prevoditelj.

Životopis
---------

Rođen je u Bizovcu kod Valpova. U Zagrebu je završio klasičnu gimnaziju te na Filozofskom fakultetu diplomirao povijest južnoslavenskih jezika i književnosti, češki i njemački jezik. Stručno se usavršavao u Poljskoj i Češkoj. Doktorirao je 1941. godine disertacijom *Bizovačko narječje*. Bio je profesor u gimnaziji u Vukovaru, Prijedoru, Osijeku i Zagrebu te na Visokoj pedagoškoj školi u Zagrebu. Od 1950. godine profesor je hrvatskoga jezika na Akademiji kazališne i filmske umjetnosti.

Kao član Državnoga ureda za jezik NDH Klaić je, uz suradnju ostalih članova, priredio pravopisni priručnik *Koriensko pisanje* (1942.), a s Franjom Ciprom i opsežni *Hrvatski pravopis* (1944. pretisak 1992.), oba izrađena na tvorbeno-morfološkim načelima prema tadašnjoj službenoj jezičnoj politici. Postao je poznat po *Rječniku stranih riječi*, koji je od 1951. do 2001. izišao u više izdanja. Prevodio je s klasičnih jezika (Eshil, Sofoklo, Euripid, Vergilije i dr.). Kao vrstan akcentolog objavljivao je radove iz hrvatske prozodije. U rukopisu mu je ostao ortoepski rječnik. Redigirao je i komentirao izdanja brojnih hrvatskih pisaca (npr. u ediciji *Pet stoljeća hrvatske književnosti*) te jezično priredio mnoge kazališne i filmske izvedbe. Uvježbavao je dikciju s glumcima za predstave i bio glavnim tumačem nepoznatih riječi. Proučavao je poljsko-hrvatske kulturne veze i pisao o njima. Osim jezikoslovljem bavio se i teorijom književnosti (*Između jezikoslovlja i nauke o književnosti*, 1972). Bratoljub Klaić je u kroatistici i općenito u hrvatskoj kulturi ostavio trajan pisani i usmeni trag kao vrstan leksikograf i kao pravopisni i jezični normativist.

Djela
-----

* *Koriensko pisanje*. Zagreb 1942. (dva izd.)
* *Hrvatski pravopis* (suautor F. Cipra). Zagreb 1944. pretisak Zagreb 1992.
* *Rječnik stranih riječi (izraza i kratica)*. Zagreb 1951. (više od 20 izd. do 2007.)
* *Između jezikoslovlja i nauke o književnosti*. Zagreb 1972.

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 95103415
* LCCN: nr87000560
* ISNI: 0000 0001 1078 314X
* SUDOC: 074111418
* BNF: cb115418891 (podaci)
* NKC: js2007400448
* CONOR.SI: 6998627

 |
**Harold Clayton Lloyd, Sr.** (20. april 1893 – 8. mart, 1971) bio je američki filmski glumac i producent, najpoznatiji po svojim nijemim komedijama.

Zajedno s Charliejem Chaplinom i Busterom Keatonom se smatra jednim od najpopularnijih i najuticajnih komičara ere nijemog filma. Između 1914. i 1947. godine Lloyd je napravio 200 filmskih komedija, uključujući i zvučne filmove. Najpoznatiji je po liku "Naočalka", ambicioznog, odvažnog i upornog mladića u potrazi za bogatstvom, koji je savršeno odgovarao idealima Amerike Burnih dvadesetih.

Njegovi su filmovi bili karakteristični po napetim scenama koje su uključivale duge i opasne potjere, odnosno fizički riskantne pothvate po kojima je Lloyd danas najbolje poznat. Prizor Lloyda kako visi s kazaljki gradskog sata iznad ulice u filmu *Safety Last!* je dan-danas jedan od najpoznatijih u historiji filma. Mnoge od tih scena je Lloyd radio sam, bez kaskadera, iako je godine 1919. prilikom snimanja filma *Haunted Spooks* ostao bez prstiju desne šake (i ostatak karijere bio prisiljen koristiti protetičke rukavice).

Lloyd je, za razliku od mnogih zvijezda nijemog filma, pokazao talent za prilagodbu zvučnom filmu, a očuvao je i kreativnu nezavisnost osnovavši vlastitu produkcijsku kuću. Međutim, njegovu je karijeru je pogodila Velika depresija, pa se osiromašena i očajna publika više nije mogla identificirati s njegovim vječno optimističnim likovima. Zbog toga je 1947. godine napustio film.

Filmografija
------------

* Slapstick (1981)
* Frankenstein's Daughter (1959)
* Girls Town (1959)
* The Flaming Urge (1953)
* Mad Wednesday (1950)
* The Sin Of Harold Diddlebock (1947)
* Professor Beware (1938)
* The Milky Way (1936)
* The Cat's Paw (1934)
* Movie Crazy (1932)
* Feet First (1930)
* Speedy (1928)
* The Kid Brother (1927)
* For Heaven's Sake/Dr. Jack (1926)
* The Freshman (1925)
* Girl Shy (1924)
* Hot Water (1924)
* Safety Last (1923)
* Why Worry?/Never Weaken (1923)

Spoljašnje veze
---------------

***Harold Lojd*** na Wikimedijinoj ostavi

* Harold Lloyd na sajtu IMDb

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 17347452
* LCCN: n50050609
* ISNI: 0000 0001 2122 479X
* GND: 118573667
* SUDOC: 029875951
* BNF: cb12739554r (podaci)
* BIBSYS: 90153314
* MusicBrainz: 63d8600a-90fc-4a66-984e-6ad57ddf3402
* NLA: 35246503
* NKC: jn20000701067
* BNE: XX1181951
* CiNii: DA1175970X
* RKD: 87940
* CONOR.SI: 122160739

 |
*Za ostala značenja, vidi Atenej (razvrstavanje).*
**Atenej iz Naukratije** (grčki: Ἀθήναιος Nαυκρατίτης / *Athḗnaios Naukratítēs*, latinski: *Athenaeus Naucratita*) bio je grčki pisac iz rimskog perioda, čije stvaralaštvo pada u kraj 2. i početak 3. veka. *Suda* kaže samo to da je živeo "u vreme Marka" (ἐπὶ τῶν χρόνων Μάρκου), što se najverovatnije odnosi na Marka Aurelija (vladao 161–180), premda je i Karakalino ime bilo Marko Antonin (vladao 198–217). S obzirom na to s kakavim prezirom Atenej spominje cara Komoda, koji je umro 192. godine, verovatno je nadživeo tog cara, pa je moguće da je rođen u doba Marka Aurelija i da mu vrhunac stvaralaštva pada u vreme njegovih naslednika.

*Deipnosophistae*
-----------------

*Gozba sofista* pripada književnoj tradiciji koja je nastala u vezi sa simpozijem. Zvanice na gozbi igraju igru zvanu kottabos dok svirač svira aulos
Jedino Atenejevo delo koje je sačuvano zove se *Deipnosophistae* ili *Gozba sofista* (Δειπνοσοφισταί) i danas se sastoji iz 15 knjiga, premda su prva, druga i deo treće knjige sačuvane samo u izvodima iz poznijeg vremena. To je polihistorsko delo koje pripada tzv. simpozijskoj književnosti, koju su ranije pisali Aristoksen i Didim. U tom delu pisac prenosi svome prijatelju šta se događalo na višednevnoj gozbi koju je ugledni Rimljanin Larensije priredio za dvadeset devetoricu svojih prijatelja, među kojima su pravnici, pesnici, filolozi, retori, filozofi, lekari, muzičari. Premda je ovom delu uzor svakako bila Platonova *Gozba*, nedostaje mu živosti i dramatike Platonovog dijaloga. I pored povremene iskričavosti duha, u delu preovlađuju dugi monolozi i učeni govori i citati, koji mogu poslužiti za gozbene prilike. Ti su citati uzeti iz ogromnog broja grčkih autora, većinom iz pesnika srednje i nove atičke komedije, čija su nam dela danas gotovo u potpunosti izgubljena. Upravo u ovim izvodima i leži ogroman značaj ovog dela za istoriju grčke književnosti: Atenej ukupno citira nekih 800 autora, daje naslove više od 1.000 komedija i iz njih navodi više od 10.000 stihova.

Prvi patent
-----------

*Deipnosophistae*, 1535
Atenej opisuje nešto što bi se moglo ubrojiti među prve patente, u smislu garantovanja ekskluzivnog prava nekome da proizvodi svoj izum u zamenu za obelodanjivanje tog izuma. Naime, Atenej spominje da su na prelazu sa 6. na 5. vek pne. u grčkom gradu Sibarisu u južnoj Italiji svake godine održavana kulinarska takmičenja. Pobednik je dobijao ekskluzivno pravo da tokom godinu dana spravlja jelo po svom (pobedničkom) receptu.

Izvori
------

* Đurić, Miloš N. (1991). *Istorija helenske književnosti*. Beograd.
* Hornblower, Simon; Spawforth, Antony (2003). *The Oxford Classical Dictionary* (Third edition, revised izd.). Oxford.
* Sironić, Milivoj; Salopek, Damir (1977). *Povijest svjetske književnosti, knj. 2. "Grčka književnost"*. Zagreb.
*Za ostale upotrebe, v. Milorad Petrović (razvrstavanje).*
**Milorad Petrović** (Šabac, 23. jun 1865 – Skoplje, 12. jun 1928) je bio srpski glumac na prelazu iz XIX u XX vek. Popularan je po odigranoj glavnoj ulozi u filmu Karađorđe, u prvom srpskom igranom filmu iz 1911. godine.

Biografija
----------

Milorad Petrović je rođen 23. juna 1865. godine u Šapcu.
Bio je jedan od velikana srpske pozorišne scene i jedan od prvaka Narodnog pozorišta.
Između ostalih glumačkih ostvarenja, majstorski je interpretirao Hadži Loju u istoimenoj Nušićevoj tragediji.

Umro je 12. juna 1928. godine u Skoplju.

Filmografija
------------

1. 1911. - Karađorđe, glavna uloga
2. 1916. - Turbine rosso, italijanski film, Major Aleksandar Dinović

Izvori
------

1. ↑  Zaboravljeno na sajtu kodkicosa.com
2. ↑  Karađorđe ponovo među Srbima na sajtu novine.ca
3. ↑  „Kapetan Pantelijina posla" Todora Lj. Popovića[*mrtav link*] na sajtu drama.org.rs

Vanjske veze
------------

* Milorad Petrović na sajtu IMDb

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 182784357
* LCCN: no2015143995
* BNF: cb165369410 (podaci)

 |
*Za ostale upotrebe, v. Mother India (razvrstavanje).*
**Mother India** (sh. *Majka Indija*) je knjiga američke publicistkinje Katherine Mayo originalno objavljena 1927. godine. Njena tema je bila indijsko društvo, odnosno tada aktualni indijski pokret za nezavisnost, pri čemu je autorica iznijela stav da su Indijci još uvijek previše zaostali i primitivni da bi mogli izgraditi moderno društvo bez britanske vlasti. Kao glavni razlog za to je navodila hinduističku religiju, odnosno njen efekt na odnos društva prema ženama, kasti nedodirljivih, prljavštini, a prije svega pretjeranu sekusalnost indijskih muškaraca. Mayo je u knjizi tvrdila da je ona odgovorna za većinu problema u indijskom društvu, kao što su prostitucija, učestala silovanja, homoseksualnost, venerične bolesti, a prije svega adolescentske trudnoće i brakovi.

Knjiga je nakon objavljivanja izazvala žestoke reakcije u Indiji, a među kritičarima se našao i Mahatma Gandhi. Osim što se javno spaljivala na ulicama indijskim gradovima, zajedno sa lutkama autorice, potakla je pisanje najmanje pedeset knjiga i pamfleta kojom su se osporavala njene teze. Usprkos toga, kao i navoda da je Mayo bila prije svega potaknuta rasističkim i indofobnim predrasudama, *Mother India* je dugo vremena imala snažan uticaj na percepciju indijskog društva i kulture u SAD.

Nepune tri decenije kasnije je indijski sineast Mehroob Khan namjerno uzeo naslov Mayoine knjige za svoj epski film *Bharat Mata*, motiviran željom da se suprostavi njenim navodima.

Literatura
----------

* Sinha, Mrinalini (2006). *Specters of Mother India: The Global Restructuring of an Empire*. Duke University Press. ISBN 978-0-8223-3795-9.
* Frick, Katherine (2006). „Mayo, Katherine". Pennsylvania Center for the Book. Arhivirano iz originala na datum 2012-12-14. Pristupljeno 15 June 2011.
* Gandhi, Mahatma (12 November 2002). *The Essential Gandhi: An Anthology of His Writings on His Life, Work, and Ideas*. Random House Digital. ISBN 978-1-4000-3050-7.
* Jayawardena, Kumari (1995). *The White Woman's Other Burden: Western Women and South Asia During British Colonial Rule*. Routledge. ISBN 978-0-415-91104-7.
**Audrey Tautou** (Beaumont, Francuska, 9. kolovoza 1976 ) francuska filmska glumica. 
Crnokosu, braon očiju, glumicu porculanske puti, Audrey Tautou, već u početku glumačke karijere filmski kritičari uspoređivali su sa Audrey Hepburn i Leslie Caron. Njezin sanjiv pogled i nevin osmjeh osvojio je publiku već u prvom cjelovečernjem filmu "Venus Beaute Institute" (1999). Za tu ulogu nagrađena je francuskom filmskom nagradom Cesar.

Biografija
----------

Rođena je u Beaumontu, a odrasta u ruralnom mjestašcu Montlucion. Glumačku karijeru počela je na televiziji, a njezin veliki proboj u zvjezdanu orbitu omogućila joj je naslovna uloga u filmu Amelie (2001.) redatelja Jeana-Pierrea Jeuneta. Tad malo poznatoj Audrey uloga je pripala tek nakon što je Emily Watson odustala od uloge. "Amelie" je bio veliki kino hit u Francuskoj, a ubrzo i u cijelom svijetu. Zanimljivo je da je zahvaljujući tom filmu u Americi porastao interes za francusku kinematografiju općenito. Slava joj je, kako je svojednobno izjavila Audrey, prilično smetala. Naime, strašno joj je bilo neugodno kada su je prolaznici počeli prepoznavati, tražiti autograme na ulici, mahati i slično.

Očekivano, ubrzo su joj počele stizati ponude iz Hollywooda kojima se dugo opirala. Prvo je snimila filmove poput "Druge strane ljubavi", "Slatkih prljavih stvari" i "Španjolskog apartmana" da bi na kraju popustila. Njezin prvi hollywoodski film je "Nowhere to Go But Up" redatelja Amosa Kolleka. Utješna je njezina tvrdnja kako uloge nikada neće birati prema veličini honorara već prema vlastitom instinktu pronalaženja i stvaranja umjetnički vrijednosti.

2004. ponovo snima s Jeunetom, ovog puta romantičnu priču smještenu u vrijeme prvog svjetskog rata „Zaruke su dugo trajale" koju su recenzenti nazvali "Amelie ide u rat". Ovdje ona igra nesretnu djevojku koja u poratnom kaosu traži svoju ljubav iz djetinjstva, mladića koji se sa svojim kolegama radije samoozljedio nego da izgubi glavu u sveopćoj besmislenoj klaonici. Za ulogu Mathilde nominirana je za nagradu César, a sâm film dobio je čak 12 nominacija za tu najvažniju francusku filmsku nagradu. 

Na popularnost Audrey Tatou i simpatije kod publike računa i producentsko-redateljski par Grazer-Howard: u njihovoj ekranizaciji bestselera „Da Vincijev kod" Dana Browna uz zvijezdu filma Toma Hanksa glavnu žensku ulogu glumi Audrey.

Filmografija
------------

* Da Vinčijev kod (The Da Vinci Code) (2006)
* Russian Dolls (2006)
* Veridba je dugo trajala (A Very Long Engagement) (2004)
* God Is Great & I'm Not (2004)
* Slatke pokvarene stvari (Dirty Pretty Things) (2003)
* L'Auberge Espagnole (2003)
* He Loves Me, He Loves Me Not (2003)
* Čudesna sudbina Amelije Pulen (Amelie) (2001)
* Happenstance (2001)

Vanjske veze
------------

***Audrey Tautou*** na Wikimedijinoj ostavi

* Audrey Tautou na sajtu IMDb
**Hedy Lamarr** [ˈhɛdi ləˈmɑr] (pravo ime **Hedwig Eva Maria Kiesler**; Beč, 9. studenoga 1914. – Casselberry, 19. siječnja 2000.), američka filmska glumica i inovatorica.

Biografija
----------

Hedy Lamarr potiče iz bečke židovske porodice. Njen otac Emil Kiesler je bio direktor banke, a majka Gertrud, rođena Lichtwitz, bila je pijanistkinja.
Već u njezinom trećem filmu *Mi ne trebamo novac* s Heinzom Rihmannom i Hansom Moserom imala je glavnu ulogu. 
Čehoslovački film *Ekstaza* iz 1933. je bio na osnovu nekih slobodnih i erotskih scena jedan skandal, ali većinom radi izraza u njenom licu, nego radi tih scena. Ona se udaje 10. kolovoza 1933. za bogatog bečkog industrijalca Fritza Mandla, koji je bio veoma strog i koji joj zabranjuje da snima druge filmove. 1937 godine bježi od svoga supruga za Pariz a odatle za London. Veliki filmski mogul Louis B. Mayer otkriva lijepu i dobro izgledajuću glumicu i daje joj ugovor za MGM. U to vrijeme mijenja svoje pravo ime u umjetničko. Hedy odlazi za SAD i od studija dobija nadimak kao najljepša žena svijeta i biće hvaljena kao nasljednica Marlene Dietrich i Grete Garbo iako se njezino glumačko znanje ne može uporediti s ljepotom koju je nosila.
Najveći komercijalni uspjeh dobila je ulogom u filmu *Samson i Dalila*.

Pokraj glumačke karijere bila je i inovatorica. 
Hedy Lamarr je bila protivnica fašističke Njemačke u Drugom svjetkom ratu i otvoreno je pomagala Sjedinjene Države. 
1942. je uspjela svoj izum prijaviti kao patent (US-Patent Nr. 2,292,387) u području daljinskog upravljanja torpeda. Ta tehnologija se čak i danas koristi u području mobilnih telefona i za upravljanje frekvencija. Iako za vrijeme života nije dobila tu zaradu i zahvalu za svoj izum, smatra se jednom od velikih inovatorica. Dan izumitelja je međunarodni praznik koji se 9. studenog slavi, na dan njezinog rođenja.

Filmografija
------------

* *Money on the Street* (1930.)
* *Storm in a Water Glass* (1931.)
* *The Trunks of Mr. O.F.* (1931.)
* *We Need No Money* (1932.)
* *Ecstasy* (1933.)
* *Algiers(1938.)*
* *Hollywood Goes to Town*(1938.)
* *Screen Snapshots: Stars at a Charity Ball* (1939.)
* *Lady of the Tropics* (1939.)
* *I Take This Woman* (1940.)
* *Boom Town* (1940.)
* *Comrade X* (1940.)
* *Come Live with Me* (1941.)
* *Tortilla Flat* (1942.)
* *Crossroads* (1942.)
* *White Cargo* (1942.)
* *Show Business at War]]* (1943.)
* *The Heavenly Body* (1944.)
* *The Conspirators* (1944.)
* *Experiment Perilous* (1944.)
* *Her Highness and the Bellboy* (1945.)
* *The Strange Woman* (1946.)
* *Dishonored Lady* (1947.)
* *Let's Live a Little* (1948.)
* *Samson and Delilah* (1949.)
* *A Lady Without Passport* (1950.)
* *Copper Canyon* (1950.)
* *My Favorite Spy* (1951.)
* *The Eternal Female* (1954.) (unfinished)
* *Loves of Three Queens* (1954.)
* *The Story of Mankind (film)* (1957.)
* *The Female Animal* (1958.)

Eksterni linkovi
----------------

***Hedy Lamarr*** na Wikimedijinoj ostavi

* Hedy Lamarr na sajtu IMDb
* Webstranica Inicijative: *Dan Inovatora*