recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Prečnouste** (lat. *Elasmobranchii* odnosno *Euselahii*) su hrskavičnjače u koje se ubrajaju još samo suvremeni morski psi i ražovke s više od 930 recentnih vrsta. Pored njih, postoji još i čitav nih izumrlih taksa, od kojih je jedna (Xenacanthiformes) bila slatkovodna.

Mnoge od danas živućih vrsta vode porijeklo još od razdoblja krede ili ranije 

Od sestrinskog taksona himera razlikuju se sa svojih 5-7 škržnih otvora bez krutog škržnog poklopca (otvori se mekim, kožnim poklopcima otvaraju prema van nezavisno jedan od drugog) i čeljusti u kojima se zubi neprekidno obnavljaju.

Vrste u ovom podrazredu nemaju riblji mjehur, a leđna "peraja" im je kruta. Njihove leđne peraje kao i kod kitova nisu jednake građe kao peraje drugih riba. To su nakupine masnog tkiva, a oblikom se značajno razlikuju od vrste do vrste, tako da se često neku vrstu može raspoznati po njenom obliku. Sličnost građe ovog dijela tijela kod kitova koji su sisavci i ove skupine riba pripisuje se paralelnom razvoju u istim uvjetima.

Unutrašnji rubovi trbušnih peraja mužjaka građeni su tako da oblikuju žljeb za provođenje sperme. Većinom kote žive mladunce (ovoviviparnost), no ne pokazuju skrb za podmladak, osim što neke vrste radi koćenja dolaze na područja (u kojima inače ne obitavaju) gdje će okoliš pružiti određenu sigurnost mladima.

Nastanjuju sva mora na Zemlji, no puno su češći u toplim i tropskim morima.

U Aziji se peraje morskih pasa smatra poslasticom. Izlovljenim živim ribama režu se "peraje", da bi ih se ponovo, ovako teško osakaćene no još uvijek žive, vratilo natrag u more. Pored toga što je ova praksa iznimno surova, velik broj vrsta doveden je zbog ovog izlova u stanje ozbiljne ugroženosti.

Izvori
------

1. ↑  Neven Milišić, Sva riba Jadranskog mora, Split, Marjan tisak, 2007. ISBN 978-953-214-406-2 (sv. 1)
2. ↑  Palmer, D. ur. (1999). *The Marshall Illustrated Encyclopedia of Dinosaurs and Prehistoric Animals*. London: Marshall Editions.  ISBN 1-84028-152-9
3. ↑  „Archive copy". Arhivirano iz originala na datum 2008-07-03. Pristupljeno 2015-04-22.
4. ↑  Alfred Edmund Brehm: *Život životinja*, "Mladinska knjiga", Ljubljana, 1983.
5. ↑

Vanjske veze
------------

Ostali projekti

|  |  |
| --- | --- |
|  | U Wikimedijinoj ostavi ima još materijala vezanih za: **Prečnouste** |
|  | Wikivrste imaju podatke o: **Prečnouste** |
Logo Srpske demokratske stranke (Hrvatska)
**Srpska demokratska stranka** je nacionalistička politička stranka koja je djelovala na području današnje Hrvatske, okupljajući njeno srpsko stanovništvo.

Reklamni list Srpske demokratske stranke (Hrvatska)
Osnovana je od strane psihijatra Jovana Raškovića 17.2. 1990. u tadašnjoj SR Hrvatskoj nedugo nakon ustavnih amandmana koji su dozvolili višestranački sistem, odnosno prije prvih višestranačkih izbora.

SDS je na izborima osvojila tek nekoliko mandata, s obzirom da je većinu srpskih glasova, a i zastupnika uzeo Račanov Savez komunista Hrvatske, reformiran u Stranku demokratskih promjena. Većinu u Saboru i vlast u Hrvatskoj je, pak, osvojila Hrvatska demokratska zajednica na čelu s Franjom Tuđmanom.

Tuđman je ispočetka nastojao sklopiti sporazum sa SDS, ali je duboko neslaganje SDS s izbacivanjem Srba kao konstitutivnog naroda u novom Ustavu, odnosno zalaganje HDZ za osamostaljenjem Hrvatske u odnosu na Jugoslaviju dovelo do spora, a na terenu i do napetosti koje su eskalirale s balvan revolucijom. 

U međuvremenu je u susjednoj Bosni i Hercegovini formirana sestrinska Srpska demokratska stranka.

Nakon incidenta na Plitvičkim jezerima u proljeće 1991. je vodstvo SDS od Raškovića preuzela ekstremna frakcija na čelu s Milanom Babićem, koja se zalagala za kidanje svih veza s Hrvatskom, odnosno stvaranje Republike Srpske Krajine koja će ostati u krnjoj Jugoslaviji, odnosno ujediniti se sa Srbijom.

Milan Đukić, jedan od čelnika SDS-a iz Donjeg Lapca, protjeran je nakon što se suprotstavio takvoj politici. Na područjima pod hrvatskom kontrolom je početkom 1991. organizirao Srpsku narodnu stranku.

Kada je završetkom rata u Hrvatskoj prestala postojati Krajina, s njom je prestao postojati i SDS. Dio njenih kadrova koji se opredijelio za nastavak života u Hrvatskoj danas djeluje kroz Samostalnu demokratsku srpsku stranku.
Ahtena
**Ahtena** (Ahtna-khotana).-Pleme porodice Athapaskan iz bazena rijeke Copper na Aljaski, srodno grupi Koyukon. Plemena Ahtena, Koyukon, Ingalik i Tanaina pripadaju grupi plemena ponekad kolektivno nazivanih Khotana. Mooney (1928) procjenjuje da ih je 1700. bilo tek 500. Točan broj se zna 1890. kada ih je popisano 142. Dvadeset godina kasnije (1910) broj im se popeo na 297; 600 (1977; SIL). Godine 2000. godine ima ih 800 (NAHDB). Ahtena ili Ahtna-khotana poznati su i pod popularnim imenom Copper River Indians (ruski je oblik Mednofski). Kutchin Indijanci nazivali su ih Intsi Dindjich (‘men of iron’).

Povijest
--------

Naseljene na ušću rijeke Copper (Bakrene rijeke) na Aljaski, njih je prvi otkrio Nagaieff 1781. Pokušaji ekspedicija da uđu u unutrašnjost Aljaske završavale su neuspjehom zbog neprijateljstava ovih domorodaca. Isto se desilo Nagaieffu (1781), Samoylofu (1796), Lastochkinu (1798), Klimoffskyju (1819) i Gregoriefu (1844). Serebrannikof na rizik putuje uzvodno (1848), njegova nepažnja prema Ahtena domorocima stajala je života njega i tri njegova suputnika. Napredovanje u istraživanju počinje kada Aljaska dolazi u ruke Amerikamcima. Poručnik Abercrombie 1884, istražio je dio rijeke. Sljedeće godine (1885), poručnik Allen posječuje sela Ahtena na rijeci Copper i njenim pritokama, te istražuje cijeli teren. Od toga dana život između Ahtena i pridošlih Amerikanaca puno je prisniji.

Lokalne skupine
---------------

Ahtene su se dijelili na više lokalnih skupina ali njihov broj i imena nisu najjasniji.
Allen koji Ahtene posječuje 1887. zapisuje njihove dvije grupe, to su: Midnusky kod ušća Tazline i pritokama. Drugu grupu naziva Tatlatan). Hoffman navodi 6 skupina Ahtena: Ikherkhamut, Kangikhlukhmut, Kulchana (oni možda nisu pripadali Ahtenama), Kulushut, Shukhtutakhlit, Vikhit. Ništa nije poznato o ovim skupinama.

Sela
----

Alaganik, u ovom selu živjeli su zajedno s plemenom Ugalakmiut, nalazilo se na ušću Coppera; Batzulnetas; Liebigstag; Miduuski, kod ušća Tonsina Creeka; Skatalis; Skolai; Slana; Titlogat; ovo je možda (prema Osgoodu) bila banda Kulchana Indijanaca; Toral, kod ušća Chitine.

Literatura
----------

* Lt. Henry T. Allen, Atnatanas; Natives of Copper River, Alaska

Vanjske veze
------------

* Observations on Ahtna Indians Arhivirano 2006-10-05 na Wayback Machine-u
**Sveti Bruno od Querfurta** (cca. 974 – 14. februar 1009), također poznat i kao *Brun* (njemački: ) ili *Bonifacije*, bio je misionarski biskup kojemu je odrubljena glava na granici Kijevske Rusije i Litve prilikom pokušaja da proširi kršćanstvo u Istočnoj Evropi. Zbog toga se slavi kao mučenik i uživa titulu Drugi apostol Prusima (Stari Prusi).

Život
-----

Rodio se u plemićkoj porodici u Querfurtu (današnja Saksonija-Anhalt), a prema glasinama je bio u dalekom srodstvu sa rimsko-njemačkim carem Otonom III. U dobi od šest godina je poslan u Magdeburg da se obrazuje kod tamošnjeg nadbiskupa. Kao 15-godišnjak je došao na Otonov carski dvor i tamo sreo praškog biskupa Adalberta, koji je godinu dana kasnije poginuo prilikom prvog pokušaja pokrštavanja Prusa. Bruno se nakon toga zaredio. Godine 1003. ga je papa Silvestar II imenovao čelnikom misije koja je trebala pokrstiti pagansko stanovništvo Istočne Evrope. Te je planove, međutim, spriječio sukob njemačkog cara Heinricha II Svetog i poljskog kneza Boleslava I. Bruno je umjesto toga otišao u Mađarsku, koja je bila relativno nedavno pokrštena te u Banatu pokušao tamošnjeg vazalnog vladara Ahtuma potaći da prihvati jurisdikciju pape umjesto carigradskog patrijarha. Ti pokušaji nisu urodili plodom, ali je Bruno tokom svoje misije napisao biografiju Adalberta Praškog.

Bruno je putom otišao u Kijevsku Rusiju, odakle je krenuo u pokrštavanje nomadskih Pečenjega, koji su sa istoka ugrožavali rusku državu. Potom je zajedno sa osamnaest sljedbenika krenuo na zapad, u Poljsku, odakle je nastojao pokrstiti Pruse i druga baltička plemena. Uspio je pokrstiti Netimera, "kralja Litvanaca", ali ga je 1009. dao pogubiti Netimerov brat Zebeden. Brunini sljedbenici su povješani.

Nešto kasnije je njihova tijela preuzeo Boleslav I i sahranio ih u gradu za koji se smatra da je današnji Przemyśl. Ubrzo nakon vijesti o smrti, Bruno je kanoniziran.

Literatura
----------

* A. Bumblauskas. Lithuania’s Millennium –Millennium Lithuaniae Or What Lithuania Can Tell the World on this Occasion. *Lietuvos istorijos studijos*, 2009, t. 23, p. 127-158.
* A. Bumblauskas. Lithuania's Millennium - Millennium Lithuaniae[*mrtav link*]

Izvori
------

1. ↑  Nihil Obstat (November 1, 1908). „St. Bruno of Querfurt". The Catholic Encyclopedia, Volume III. Published 1908. New York: Robert Appleton Company.. Pristupljeno 8. V 2008.

* Catholic Encyclopedia: *St. Bruno of Querfurt*
*Ovo je članak o Adalbertu od Hamburg-Bremena. Za ostale upotrebe v. Adalbert (razvrstavanje).*

Adalbert od Hamburga
**Adalbert od Bremena** (njemački: ; Gosseck, cca. 1000 - Goslar, 16. mart 1072), također poznat i kao **Adalbert od Hamburga** ili **Adalbert od Hamburg-Bremena**, bio je nadbiksup Hamburg-Bremena od 1043. do smrti.

Rodio se kao sin grofa Friedricha von Gosecka. Godine 1032. je postao pod-đakon nadbiskupa Hamburga-Bremena, potom provost Halberstadtske katedrale. Kada je 1043. postao nadbiskup, postao je jedna od najuticajnijih ličnosti ne samo Svetog Rimskog Carstva, nego i Evrope, s obzirom da je nadbiskupija pod svojom nadležnošću imala cijelu nedavno pokrštenu Skandinaviju, kao i zemlje slavenskih Venda na istoku. Sudjelovao je u pohodima s ciljem pokrštavanja na istoku, a godine 1046. je u Italiju pratio cara Heinricha III u Rim; tada je, prema navodima Adama Bremenskog, bio jedan od ozbiljnih kandidata za papu, ali je izbor na kraju pao na Klementa II.

Stolovanje mu je potom obilježio sukob sa nordijskim kraljevima, koji su svoje biskupe htjeli staviti pod nadležnost nadbiskupa Canterburyja. U tome je najagilniji bio danski kralj Svend Estridsen, koji je za vlastitog nadbiskupa lobirao kod cara, ali i kod pape Lava IX. Te su planove prekinula smrti Lava (1054) i Heinrich (1056).

Nakon smrti Heinricha III je Adalbert izgubio dio svog uticaja u korist kelnskog nadbiskupa Annoa II, ali je u periodu 1066-69. uspio steći nadzor nad obrazovanjem Heinrichovog sina i nasljednika Heinricha IV.
**Bruno Stojić** (Hamzići, 8. travnja 1955.), bosanskohercegovački političar hrvatskog porijekla i bivši načelnik Odjela obrane Hrvatskog vijeća obrane (HVO), vojne formacije nepriznate Hrvatske Republike Herceg-Bosne tijekom Rata u Bosni i Hercegovini. Međunarodni krivični sud za bivšu Jugoslaviju (MKSJ) osudio ga je 29. 5. 2013. na 20 godina zatvora zbog ratnih zločina i zločina protiv čovečnosti.

Životopis
---------

Bruno Stojić rođen je 8. 4. 1955. u selu Hamzićima, u općini Čitluk, Narodna Republika Bosna i Hercegovina.

Suđenje u Haagu
---------------

Međunarodni krivični sud za bivšu Jugoslaviju (MKSJ) izdao je 2004. optužnice protiv šest čelnika bivše Hrvatske Republike Herceg-Bosne Jadranka Prlića, Stojića, Slobodana Praljka, Milivoja Petkovića, Valentina Ćorića i Berislava Pušića. Stojić je optužen za progone na političkoj, rasnoj ili vjerskoj osnovi; ubojstvo; silovanje; deportacije; zatočavanje; nečovječna djela; hotimično lišavanje života; premještanje i zatvaranje civila; nečovječno postupanje; uništavanje imovine širokih razmjera i oduzimanje imovine koje nije opravdano vojnom nuždom, a izvedeno je protupravno i bezobzirno; okrutno postupanje; protivpravni rad; bezobzirno razaranje gradova, naselja ili sela ili pustošenje koje nije opravdano vojnom nuždom; uništavanje ili hotimično nanošenje štete ustanovama namijenjenim religiji ili obrazovanju; pljačkanje javne ili privatne imovine i protupravni napad na civile, Bošnjake, 1993. i 1994. tijekom napada na Prozor, Gornji Vakuf, Jablanicu, Ljubuški, Stolac, Čapljinu i Vareš te opsadu Mostara u sklopu Bošnjačko-hrvatskog sukoba. Prema optužnici cilj je bilo protjerivanje bošnjačkog stanovništva, stvaranje etnički čistih prostora te konačno njihovo odvajanje i priključenje Hrvatskoj u granicama Banovine Hrvatske iz 1939.

Stojić se dobrovoljno predao sudu i izjavio da nije kriv ni po jednoj točki optužbe. Suđenje je počelo 26. 4. 2006, a završne riječi su se održale u ožujku 2011. Tužilaštvo je predstavilo 145 svjedoka, a obrana 65, te uključilo 4.914 dokaznih predmeta u rasponu od 465 sudskih radnih dana, što taj predmet čini najdužim u povijesti suda.

Dana 29. 5. 2013. osuđen je na 20 godina zatvora zbog ratnih zločina i zločina protiv čovječnosti.

Izvori
------

1. 1 2 3  „Tužitelj Međunarodnog suda protiv Jadranka Prlića, Brune Stojića, Slobodana Praljka, Milivoja Petkovića, Valentina Ćorića i Berislava Pušića - Druga izmijenjena optužnica". Međunarodni krivični sud za bivšu Jugoslaviju (MKSJ). 11. lipnja 2008. Pristupljeno 1. studenog 2012.
2. ↑  „Six Bosnian Croat ex-leaders convicted of war crimes". BBC. 29. 5. 2013.. Pristupljeno 27. 7. 2021.
3. ↑  „Prlić i drugi (IT-04-74) - Podaci o predmetu". Međunarodni krivični sud za bivšu Jugoslaviju (MKSJ). Pristupljeno 1. studenog 2012.
4. ↑  „Prlić, Praljak i ekipa se vraćaju 9. lipnja u Den Haag". Javno.ba. Pristupljeno 1. studenog 2012. [*mrtav link*]
5. ↑  „Vrh "Herceg-Bosne" osuđen na 111 godina". E-novine. 29. svibnja 2013. Arhivirano iz originala na datum 2013-06-08. Pristupljeno 29. svibnja 2013.

Vanjske poveznice
-----------------

* Sažetak presude MKSJ
* Podaci o predmetu[*mrtav link*] MKSJ
**Nederweert** je općina od 17,322 stanovnika i gradić od 8,560 stanovnika, na jugu Nizozemske u Provinciji Limburg.

Geografske karakteristike
-------------------------

Nederweert se prostire nedaleko od belgijske granice, udaljen tridesetak km jugoistočno od centra Eindhovena, na terenu općine izvire rijeka Aa. 

Kod Nederweerta se ukrštaju tri kanala Zuid-Willemsvaart, Noordervaart i Wessem-Nederweert, u 19. vijeku su ti kanali koji su vodili do Maastrichta i 's-Hertogenboscha, služili za 
transport treseta.

Današnja općina Nederweert sastoji se od naselja; Nederweert, Budschop, Ospel, Nederweert-Eind i Leveroy.

Historija
---------

Nederweert se u početku zvao *Merefelt* što je značilo *Među jezerima*, ali je kasnije zvan *Weert van den nedersten eynde*, a to je značilo *Uzvisina u nizinskom kraju*, iz tog je kasnije nastao - Nederweert.

Prije 14. vijeka Nederweert je bio dio općine Weert, prvi put je dokumentiran kao samostalna općina 1419.

Sve do 1701. Nederweert je bio pod vlašću Grofovije Horn, a od 1715. je postao je dio Nizozemske Republike.
Kraljevina Francuska anektirala je Nederweert 1785. u tom periodu bio je dio departmana Meuse-Inférieure.

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5 6  „*Netherlands: Administrative Division*" (engleski). City population. Pristupljeno 14.09.2022.
2. 1 2 3 4  „*Nederweert Urban Center*" (engleski). City population. Pristupljeno 14.09.2022.
3. ↑  „*Nederweert*" (egleski). Liqui search. Pristupljeno 14.09.2022.
4. ↑  „*Feiten en cijfers*" (nizozemski). Nederweert. Pristupljeno 14.09.2022.
5. 1 2 3  „*Nederweert - History*" (egleski). Liqui search. Pristupljeno 14.09.2022.

Vanjske veze
------------

***Nederweert*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Nederweert* (službene stranice općine) (`nl`)
*Za ostale upotrebe, v. Shambala.*
**Shambala** je mistično kraljevstvo skriveno iza snježnih vrhova Himalaje. Spominje se u nekoliko starih tekstova uključujući Kalachakru i stari tekst Zhang Zhung kulture koja je prethodila tibetskom Budizmu u zapadnom Tibetu.

Shambala je sanskritski izraz za mjesto sreće, mira i umjerenosti. Shambalom vlada Kulika, miroljubivi monarh koji održava integritet Kalachakra tantre. Religiozni skolastici vjeruju da je ta figura nastala iz Hinduskog mita o osvajaču Kalkiju. Kalachakra navješta da kada svijet zapadne u rat i pohlepu dvadeset peti Kalika kralj će izaći iz Shambale sa velikom vojskom da uništi korumpirane i dovede Svijet u zlatno doba. Neki skolastičari misle da će se to dogoditi 2424. godine.

Zapadna fasciniranost tom zemljom postoji od ranog 17. stoljeća, kada je Isusovački svećenik i istraživač Estevao Cacella objavio Europljanima prve informacije o toj mističnoj zemlji.

Tjekom 19. stoljeća, osnivačica Teozofskog Društva, Helena Petrovna Blavatsky je aludirala na Shambalu raspaljujući zanimanje o njoj kod zapadnih okultnih entuzijasta. 
Shambala je bila veoma popularna u Nacističkoj Njemačkoj kada je Adolf Hitler slao istraživače da mjere lubanje Tibetancima.
U Neonacizmu, Shambala je mjesto gdje je Hitler pobjegao kada je pao Treći Rajh. Sam Hitler je pod utjecajem mita o Shambali usvojio znak svastike.
Također se vjeruje da je Josef Stalin organizirao ekspedicije da nađu Shambalu.

Madam Blavatsky, koja je tvrdila da je u kontaktu sa Velikom Bijelom Ložom (Great White Lodge) Himalajskih sljedbenika, spominje Shambalu govoreći da je ona nešto poput sjedišta Velike Bijele Lože, fizičke lokacije na Zemlji u koju može ući samo dosljedan kandidat.

Te spekulacije o "skrivenoj zemlji" koja okružuje podzemno kraljevstvo Agartu dovelo je neke okultiste 20. stoljeća da vide Shambalu kao izvor negativne manipulacije od strane zle konspiracije. No unatoč tome dominira mišljenje da je Shambala ipak mjesto svijetla i nade.
***Shakai Taishūtō*** (社会大衆党, *Partija socijalističke mase ili Partija socijalističkih masa*?) bila je socijalistička politička stranka koja je djelovala u predratnom Japanu. Osnovao ju je 1932. godine Abe Isoo spajanjem *Shakai Minshūtō* (Partije socijalističke mase) i *Zenkoku Rōnō Taishūtō* (Nacionalne partije radničko-seljačkih masa). Stranka je u teškim ekonomskim uvjetima izazvanim Velikom ekonomskom krizom podršku primala iz širokih slojeva, koji su uključivali kako radničku klasu, tako i niže činovnike i sitne obrtnike. Temelj programa joj je bio agrarna reforma na unutrašnjem, kao i pacifistička politika na vanjskom planu, te se, između ostalog, protivila izlasku Japana iz Lige naroda i vojnoj ekspanziji na azijskom kontinentu i zalagala da se sredstva za vojsku preusmjere u socijalne mjere. Istovremeno je djelovala u teškim uvjetima, jer je, s jedne strane bila pod stalnom sumnjom za subverziju i prijetnjom progona na temelju Zakona o očuvanju mira, a s druge strane pod prijetnjom nasilja od strane ultranacionalističkih krugova iz vojske. Zbog svega toga je sa vremenom počela stvarati veze sa Todeiha, umjerenom frakcijom militarista u vojsci, te joj je na kraju omogućeno da djeluje kao jedina legalna lijeva stranka u međuratnom periodu. Na posljednjim predratnim izborima 1937. godine je postigla veliki uspjeh, postavši treća stranka po snazi u donjem domu carske Dijete. Nedugo nakon izbora je eskalirao rat sa Kinom koji je postao povodom frakcijskoj sukoba u stranci; dio članova se priključio "patriotima" koji su podržavali vojsku i njene akcije, dok je drugi dio odlučio dosljedno se protiviti ratu i kritizirati politiku prema Kini. Taj je sukob eskalirao 2. februara 1940. godine nakon što je govor liberalnog zastupnika Saita Takaoa, u kome se kritizira rat, doveo do glasanja o njegovom izbacivanju iz Dijete. Članovi stranke koji su se tada suzdržali su izbačeni iz stranke, a nakon čega je i njen vođa Isoo podnio ostavku. Nekoliko mjeseci kasnije se Partija socijalističkih masa, kao i sve stranke zastupane u Dijeti, formalno spojila sa Udruženju za pomoć carskoj vladavini, "frontovskoj" organizaciji koja će do kraja Drugog svjetskog rata djelovati kao vladajuća stranka u *de facto* jednopartijskom režimu.
**Semigae** (Semigaye, Shimigaya, Shimigae), pleme ili grupa srodnih plemena američkih Indijanaca porodice Zaparoan nastanjenih na jugu Ekvadora uz rijeku Curaray, gdje su moguće kao i njima srodni Gaye asimilirani od Kečua. U Semigaye pripadaju skupine koje govore nekoliko srodnih dijalekata, a predstavljaju ih: Aracohor, Comacor, Ichocomohor, Itoromohor, Maithiore, Mocosiohor i Usicohor. Jezično ono su najsrodniji s Gaye i Andoa Indijancima, i zajedno sa njima pripadaju grupi poznatoj kao Andoan.

Gae ili Gaye i Semigae su po opisima bili dosta različiti od Zapara, prema nekima i njihovi neprijatelji, a prema drugima, bili su saveznici. Njihov kraj prostirao se između Bobonaze i Tigre. Njihovo ime dolazi po riječi *shimi* u značenju *jezik*, tako da bi shimigae označavalo onoga koji govori jezikom gae. Semigae i Gae stradali su od strane Španjolaca nakon uspostava reductiona i encomienda u drugoj polovici 17. stoljeća. gdje su bili izvrgnuti mučnom radu sve do smrti. Najkasnije do 1768. ove obje skupine su nestale, ali potomaka bi mogli imati među Andoa Indijancima, za koje Catherine Peeke (1954) kaže <small> *'all the women in the mission spoke Semigae, except their chief and most of the men, who were Saparas'* </small>, odnosno *da sve žene u misiji govore semigae jezikom, osim njihovog poglavice i većine muškaraca, koji su bili Zapari* .

Literatura
----------

* Peeke, Catherine. (1962). Structural Summary of Záparo. En Benjamin Elson (Ed),

Izvori
------

1. ↑  Sápara: Los aritiakus, hijos e hijas del mono colorado

Vanjske poveznice
-----------------

* Sápara: Los aritiakus, hijos e hijas del mono colorado
Prva strana rukopisa Pjesme o Nibelunzima koja potiče od oko 1220.

***Pjesma o Nibelunzima*** (njemački: ) je epska pjesma na srednjogornjonjemačkom jeziku koja govori o germanskom junaku Siegfriedu na dvoru Burgunda, njegovom ubistvu i osveti njegove supruge Kriemhilde. Originalni rukopis je izgubljen, ali se očuvalo dovoljno kasnijih kopija da se rekonstruira autentični tekst, odnosno datira na početak 13. vijeka. Većina historičara književnosti smatra da je napisana u austrijskom gradu Passau, te da se temelji na motivima drevnih germanskih saga o Nibelunzima. 

Pjesma se sastoji od dva dijela. U prvom dijelu je opisan brak Siegfrieda, krunskog princa Xantena, sa burgundskom kraljicom Kriemhilde, odnosno brak njenog brata, kralja Gunthera, sa mitskom islandskom kraljicom Brunhilde; s obzirom da je Siegfried pomogao Guntheru da obljubi svoju suprugu, između Brunhilde i Kriemhilde nastaje suparništvo koje će okončati Guntherov vazal Hagen tako što mučki ubije Siegfrieda. U drugom dijelu Kriemhilde, koja se poslije Siegfriedove smrti udala za hunskog kralja Etzela (Atila), osvećuje Siegfriedovu smrt tako što Gunthera, Brunhilde i cijelo burgundsko plemstvo poziva u današnju Mađarsku na Etzelov dvor gdje dolazi do krvavog sukoba u kome će svi Burgundi, ali i sama Kriemhilde smrtno stradati. 

Vjeruje se da je kao historijska podloga događaja opisanih u epu poslužio napad Huna, koje je angažirao zapadnorimski vojskovođa Flavije Aecije, na grad Augusta Vangionum (današnji Worms u Njemačkoj), sjedište prvog Burgundskog kraljevstva 437. Huni su tada osvojili grad i masakrirali 20.000 stanovnika, uključujući cijelu kraljevsku porodicu. 

*Pjesma o Nibelunzima* je postala jedno od najuticajnijnih djela njemačke književnosti i često se naziva njemačkom *Ilijadom*. Njeni motivi su često služili za kulturno oblikovanje njemačkog nacionalizma u svim njegovim fazama.

*Pjesma o Nibelunzima* je poslužila kao jedan od izvora Richardu Wagneru za njegovu znamenitu opernu tetralogiju *Prsten Nibelunga*. 1920-ih je poslužila za dva nijema fantasy filma u režiji njemačko-austrijskog filmaša Fritza Langa, a godine 2004. je ekranizirana kao njemačko-britanska miniserija *Die Nibelungen* (Sword of Xanten).

Izvori
------



***Nibelungenlied*** na Wikimedijinoj ostavi
Zlatna oktodrahma koju je izdao Ptolemej IV Filopator, Britanski muzej
**Ptolemej IV Filopator** (grčki: **Πτολεμαῖος Φιλοπάτωρ**, *Ptolemaĩos Philopátōr*, ? - 205/4. pne.) bio je četvrti po redu helenistički kralj Egipta, koji je vladao od 221. do 204. pne. Njegova vladavina se obično smatra početkom slabljenja ptolemejidske dinastije, odnosno dotada moćne i prosperitetne helenističke egipatske države.

Ptolemej Filopator je bio sin kralja Ptolemeja III Euergeta i Berenike II, ćerke kirenskog kralja Maga. Već na početku njegove vladavine njegova majka je ubijena, tako da je kralj od tada bio pod uticajem dvorskih favorita i jednog i drugog pola. Ovi dvorani su podsticali Ptolemejeve poroke i usmeravali njegovu vladavinu u skladu sa sopstvenim interesima. Ipak, Egipat je spremno dočekao napad seleukidskog kralja Antioha III Velikog na Koele-Siriju. Ptolemej je nominalno predvodio svoju vojsku u pobedi kod Rafije 217. god. pre n. e. posle čega su severne granice njegove kraljevine bile osigurane od napada Seleukida.

Pohodi Ptolemejida u Siriji okončani su zahvaljujući pobuni domorodačkog stanovništva u Gornjem Egiptu. Na samom kraju Ptolemejeve vladavine Gornjim Egiptom je 205. god. pre n. e. zavladao faraon nubijskog porekla Hugronafor. Samim tim, sve do 186. god. pre n. e. Gornji Egipat je bio posebna država van domašaja Ptolemejida.

Za Ptolemeja Filopatora je poznato i da je bio posvećen u razne orgijastičke kultove, kao i da je bio zainteresovan za književnu delatnost. Podigao je hram posvećen Homeru i sastavio tragediju na koju je njegov ljubimac Agatokle napisao komentare. Oko 220. godine pre n. e. Ptolemej se, u skladu sa običajima staroegipatskih faraona, oženio rođenom sestrom Arsinojom III. I pored toga, i dalje je bio pod uticajem ljubavnice Agatokleje, Agatoklove sestre. 

Kaliksen sa Rodosa u 3. veku pre n. e, kao i Atenej iz Naukratide u 2. veku pre n. e, su zapisali da je Ptolemej Filopator sagradio ogroman brod poznat pod nazivom tesarakonter (bukvalno "četrdeset"). Broj četdreset se u slučaju ovog broda odnosio na broj redova vesla.Kasnije, u 2. veku nove ere i Plutarh je spomenuo ovo plovilo u svojoj biografiji Demetrija Poliorketa. Danas se smatra da je ovaj ogromni brod mogao biti katamaran dugačak 128 metara.

Ptolemej IV se takođe spominje u starozavetnoj Trećoj knjizi Makaveja koja opisuje događaje u Jerusalimu i Aleksandriji u vreme bitke kod Rafije.

Eksterni linkovi
----------------

* Ptolemy Philopator I at LacusCurtius — (Chapter VII of E. R. Bevan's *House of Ptolemy*, 1923)
* Ptolemy IV Arhivirano 2005-04-09 na Wayback Machine-u — (Egyptian Royal Genealogy)
* The great revolt of the Egyptians:205–186 BC Arhivirano 2007-03-11 na Wayback Machine-u (2004)
* Ptolemy IV Philopator entry in historical sourcebook by Mahlon H. Smith

  


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Prethodi: **Ptolemej III Euerget**  |  **Ptolemejska dinastija**  | Slijedi: **Ptolemej V Epifan**  |


***Ptolemej IV Filopator*** na Wikimedijinoj ostavi
Zlatnik s likom Ptolemeja III koga je u njegovu počast izdao sin Ptolemej IV.
**Ptolemej III Euerget**, (grčki: , *Ptolemaĩos Euergétēs*, ? - 222. pne.) bio je treći po redu helenistički egipatski kralj iz dinastije Ptolemejida. 

Eeurget je bio najstariji sin kralja Ptolemeja II i njegove prve supruge Arsinoje I. Na prijestolje je stupio godine 246. pne. nakon očeve smrti koja je pokrenula niz dramatičnih događaja u susjednom i suparničkom Seleukidskom Carstvu. Seleukidski vladar Antioh II Teos je tada napustio svoju suprugu Bereniku, inače Eurgetovu sestru, kako bi se vratio svojoj prvoj supruzi Laodiki. Ubrzo nakon toga Antioh je umro, a Laodika je sebe proglasila regenticom, svog sina Seleuka kraljem te dala likvidirati Bereniku i njenu djecu. Ptolemej je zbog toga pokrenuo rat protiv Seleukida. U njemu je imao prilično uspjeha, osvojivši najveći dio Sirije, Antiohiju i prodrijevši do Babilona i Suse, a po nekim izvorima čak i do granica sa Baktrijom i Indijom. Međutim, nešto kasnije je bio prisiljen Seleuku prepustiti najveći dio osvojenih teritorija, te se poslije toga posvetio unutrašnjim reformama Egipta, nastojeći očuvati prosperitet i druge tekovine vladavine svog djeda i oca.

Ptolemej je tada počeo ulagati velike napore kako bi približio kulture svojih podanika, odnosno spojio staroegipatsku tradiciju sa dostignućima grčke civilizacije. Između ostalog je promicao sinkretistički kult grčko-egipatskog boga Serapisa, te podigao prvi Serapeum u Aleksandriji. Iz doba njegove vladavine potiče pokušaj reforme egipatskog kalendara, zabilježen na Kanopusovom ukazu, ispisanom na nekoliko jezika, a koji je kasnije poslužio za dešifriranje egipatskih hijeroglifa.

Godine 244/243. pne. Euerget se udao za bivšu kirensku kraljicu Bereniku, koja mu je rodila četvoro djece: Arsinoju, Ptolemeja, Magasa i Bereniku. 

Nakon smrti ga je naslijedio sin Ptolemej.

Napomene
--------

Eksterni linkovi
----------------

* Ptolemy Euergetes I at LacusCurtius — (Chapter VI of E. R Bevan's *House of Ptolemy*, 1923)
* Ptolemy III Arhivirano 2005-04-08 na Wayback Machine-u — (Royal Egyptian Genealogy)
* Ptolemy III Euergetes entry in historical sourcebook by Mahlon H. Smith

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Prethodi: **Ptolemej II Filadelf**  |  **Ptolemejidska dinastija**  | Slijedi: **Ptolemej IV Filopator**  |


***Ptolemej III Euerget*** na Wikimedijinoj ostavi
|  |
| --- |
|  |

**Prva Španska Republika** (španjolski: República Española) bila je kratkotrajna republika koja nije trajala ni godinu dana 1873. do 1874.

Historija
---------

Amadeo I pokušao je vladati kao ustavni monarh, ali nije mogao formirati stabilnu vladu jer je u noj imao nepomirljivo zaraćene republikance i karliste. Odkad je Amadeo pozvao radikale u vladu, konzervativci su digli ruke od monarhije. Amadeo je abdicirao nakon napada radikala na vojsku u februaru 1873. pa je parlament (Cortes) nakon toga Španiju proglasio republikom.

Republika je nastala kako bi ispunila politički vakuum stvoren abdikacijom Amadea I. Španjolska republikanska partija nije bila ni jaka ni ujedinjena. Kad su se republikanski lideri odbili jasno izjasniti za federativnu republiku, pravdajući se zakonskim ograničenjima, to je izazvalo pobunu federalistički nastrojenih ekstremista u provincijama.

Ovaj federalistički bunt bio je ozbiljan u Cartageni, Alcoyu i Malagi. Istovremeno se vlada morala boriti sa novim karlističkim ustankom - Drugog karlističkog rata (1872–76)
Republikanski lideri su prilično mlako reagirali na sve češće napade na vojsku, što je negativno djelovalu na nju i paraliziralo je. Konzervativcima i svim drugim pristalicama reda, zemlja je izgledala na rubu raspada, s druge strane Karlisti su silno ojačali priljevom brojnih isfrustriranih federalista. 
Posljednji predsjednik republike Emilio Castelar, pokušao je (doduše prekasno) vratiti lojalnost vojske. U januaru 1874. general Manuel Pavía otjerao je republikanske republikanske poslanike iz zgrade parlamenta u nadi da će tako zavesti red. Pavía je vlast predao generalu
Franciscu Serranu da formira koalicijsku vladu.

Francisco Serrano preuzeo je funkciju predsjednika unitarne republike koja je vladala iz Madrida. Njegov primarni cilj bila je pobjeda nad Karlistima koji su jako ojačali na sjeveru Španjolske. U tome nije uspio pa je 29. decembra 1874.
mladi brigadir - Arsenio Martínez Campos, proglasio - Alfonsa XII, sina Isabell II novim španjolskim kraljem.

Nikakvog ozbiljnijeg otpora restauraciji monarhije nije bilo, prijetnja anarhijom 1873. rezultirala je snažnom konzervativnom reakcijom, uz snažnu podršku crkve.

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5 6 7  „*The Revolution of 1868 and the Republic of 1873*" (engleski). Encyclopaedia Britannica. Pristupljeno 16. 1. 2020.

Vanjske veze
------------

***Prva Španska Republika*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Primera República* (`es`)
Scena iz predstave Krivovo 2003.
Pozorište nakon požara 2012.
**Pozorište „Bora Stanković"** je pozorište u Vranju u Srbiji.

Prvu pozorišnu predstavu Vranjanci su odigrali 30. januara 1896. godine. Bio je to Njegošev „Gorski vijenac" u režiji Radoja Domanovića, ondašnjeg profesora Gimnazije u Vranju. Vranjanci su 5. oktobra 1942. godine formirali „Pozorište građanske kasine", kada u Vranju počinje organizovani pozorišni život. 

Okružno narodno pozorište u Vranju osnovano je 27. aprila 1946. godine i uspešno je radilo do 31. januara 1954. godine. Potom je usledio period uspešnog delovanja amaterskog pozorišta, sa stalnim repertoarom, brojnom publikom i nagradama na republičkim i jugoslovenskim festivalima. Pored brojnih nagrada i priznanja pozorište je dobilo i Vukovu nagradu i Orden zasluga za narod sa srebrnim zracima. 

Pozorište „Bora Stanković" 5. septembra 1997. godine je postalo profesionalno i ponovo se pridružilo porodici profesionalnih teatara Srbije. Svoje najveće uspehe doživelo je dok ga je vodio reditelj i glumac Radoslav Radivojević (1943 - 2009), u periodu od 1972. do 2009. godine. Od malog palanačkog ansambla stvorio je respektabilan profesionalni teatar, koji je 2003. godine predstavom "Krivovo", po tekstu Radosava Stojanovića (režija Jug Radivojević), bio apsolutni pobednik na Susretima profesionalnih pozorišta Srbije "Joakim Vujić". Radivojević je nezaoblazno ime u kulturnom životu Vranja. Godine 1979. pokrenuo je „Borine pozorišne dane" (koji traju i danas) i vodio ih punih 28 godina. Za to vreme pred vranjskom publikom prikazano je preko 400 predstava, a učestvovala su brojna pozorišta iz naše zemlje i inostranstva. Uz to, napisao je i obimnu istoriju pozorišnog života grada pod Pržarom – „Pozorišni život Vranja", 1987. godine.

Pozorišni život u Vranju odvija se u zgradi koju je 1892. godine izgradio vranjanski trgovac Janča Jovanović. I danas se sala i scena nalaze na istim temeljima, a novi deo i adaptacija urađeni su 1993. i 1998. godine. Zgrada pozorišta teško je stradala u požaru 2012. godine.

Literatura
----------

* Radoslav Radivojević: Pozorišni život Vranja, Vranje, 1987.
* Radoslav Radivojević: 25 godina pozorišne radosti, Vranje, 2005.
* Radoslav Radivojević: Pozorišni vremeplov Vranja 1896 - 2006, Vranje, 2006.

Spoljašnje veze
---------------

***Pozorište Bora Stanković*** na Wikimedijinoj ostavi

* Zvaničan sajt pozorišta Arhivirano 2009-10-24 na Wayback Machine-u
* 
* Krivovo i Propast sveta na Veligdan[*mrtav link*]
**Pozorište na Terazijama** je osnovano 1949. godine kao „Humorističko pozorište" stalna, repertoarska ustanova pozorišne kulture, muzičkog i komedijskog žanra u Beogradu. Od 1954. do 1959. godine zove se „Beogradska komedija". Spajanjem sa Beogradskim dramskim pozorištem 1959. godine dobija ime „Savremeno pozorište". Konačno, u pozorišnoj sezoni 1975/76 ponovo postaje samostalno i dobija sadašnje ime „Pozorište na Terazijama".

Kao jedinstveno pozorište ima stalni administrativno-tehnički i izvođački sastav koji čine: glumački, baletski, horski i orkestarski ansambl, ukupno oko 200 ljudi, kao i veći broj spoljnih saradnika širokog spektra umetničkih i scenskih delatnosti. Tokom više od pola veka postojanja, Pozorište na Terazijama je svojom repertoarskom politikom pratilo zbivanja na svetskoj muzičkoj i komediografskoj sceni. Posebno se neguje i razvija domaće dramsko stvaralaštvo, komedije, operete i muzički komadi ("Stolica koja se ljulja", "Splitski akvarel", "Ubi il ' poljubi", "Mala Florami"...), kao i svetske hitove ("Oklahoma", "Priča sa zapadne strane", "Helo Doli", "Violinista na krovu", "Cigani lete u nebo", "Čovek od La Manče", "Moja ljupka dama", "Kabare", "Neki to vole vruće"...).

Poslednjnih godina, repertoarska delatnost Pozorišta na Terazijama doživljava ubrzan umetnički i marketinški uspeh. Izuzetnu gledanost postižu komedije "Dr", "Paradoks", zatim mjuzikl "Neki to vole vruće", dok su "Lutka sa naslovne strane", "Jubilej" (apsolutni pobednik Dana komedije u Jagodini 2000.), "Briljantin", "Golje" i "Poljubi me Kejt" već postali kultni pozorišni događaji, za kojima interesovanje postoji i van granica naše zemlje.

Godine Slave
------------

Po otvaranju posle rekonstrukcije godine 2005. je Pozorište u savremenoj sali doživelo procvat sa mjuziklima `Čikago`, `Cigani lete u nebo`, gde su značajan udeo imali glumci, pevači i plesači Ivana Knežević, Mina Lazarević, Katarina Gojković, Sloboda Mićalović, Dragan Vujić, Slobodan Stefanović, Ivan Bosiljčić, Danica Arapović, Tamara Martinović, Milica Pavlović, Katarina Čanković, Elena Vesković, Milan Gromilić, Janoš Tot i mnogi drugi. Predstave su rasprodate, a za neke komade se govori da su najbolja izvođenja u svetu.

Spoljašnje veze
---------------

* Zvaničan sajt Pozorišta na Terazijama
* Pozorište na Terazijama na PORT.rs
*The Sculptor's Nightmare*
Scena iz filma *Izgubljeni svijet* iz 1925. koji je animirao Willis O'Brien
**Kadar-po-kadar** ili **stop-animacija** (engl. Frame-by-frame, stop-motion) je tehnika animacije koja se koristi kako bi određeni objekat izgledao kao da se sâm kreće. Između svakog snimljenog kadra, objekat se pomera po malo, što stvara iluziju pokreta kada se serija kadrova prikaže kao jedna celina. Figurice od gline se najčešće koriste u kadar-po-kadar animaciji zbog lakoće menjanja njihovog položaja i oblika, a ova tehnika se naziva animacija glinom.

Stop animacija se koristila u ranom razdoblju kinematografije radi dočaravanja specijalnih efekata u igranim filmovima. Tadašnji pioniri bili su Ray Harryhausen i Willis O'Brien.

Eksterni linkovi
----------------

***stop motion*** na Wikimedijinoj ostavi

Potraži značenje riječi ***stop-motion*** u   
W(j)ečniku, slobodnom rječniku.

* Stop-motion na Projektu Open Directory
* Primjer filma pomoću stop animacije (1908): "Hänschens Soldaten", europeanfilmgateway.eu
* "Što je stop animacija"
**Abram Matvejevič Room** (ruski: ; Vilnius, 28. jun 1894 - Moskva, 26. jul 1976) bio je ruski i sovjetski filmski režiser, poznat kao tvorac nekih od sadržajem i stilom nekonvencionalnih ostvarenja iz prvih godina sovjetske kinematografije.

Prije nego što se počeo baviti filmom, školovao se za zubara, neko vrijeme radio kao novinar i sudjelovao u amaterskim glumačkim družinama. Potom je pohađao filmsku školu kao učenik Leva Kulješova. Nedugo potom je pažnju privukao svojim filmom *Tretja Mešanskaja*, jednim po sadržaju najsmionijih (i najkontroverznijih) filmova svog vremena, u kome se prikazivao *menage a trois* kao normalni oblik zajedničkog života u tadašnjem SSSR-u. Nekoliko godina kasnije mu je povjerena režija filma *Plan velikih rabotov*, jednog od prvih zvučnih ostvarenja sovjetske kinematografije. Godine 1934. je, pak, njegov film *Strogi junoša* završio u bunkeru na nekoliko decenija. Room je otada uglavnom disciplinirano slijedio službene trendove socrealizmai njegova se kasnija ostvarenja nisu previše isticala. Godine 1946. je, neposredno nakon završetka drugog svjetskog rata u poratnoj Jugoslaviji snimio *U planinama Jugoslavije*, sovjetsko-jugoslavensku koprodukciju koja je nakon toga isto tako završila u bunkeru zbog rezolucije Informbiroa. 

Bio je u braku s glumicom Olgom Žiznjevom.

Vanjske veze
------------

* Abram Room na IMDb-u (`en`)
* Abram Room at Find a Grave.
* Статья Яна Левченко к юбилею Абрама Роома Arhivirano 2014-08-09 na Wayback Machine-u

| * p
* r
* u
Filmovi koje je režirao Abram Room |
| --- |
| 
* Gonka za samogonkoj (1924)
* Buhta smerti (1926)
* Predatelj (1926)
* Tretja Meščanskaja (1927)
* Uhabji (1927)
* Jevreji i zemlja (1927)
* Prividenije, kotoroje ne vozvraščajetsja (1929)
* Plan velikih rabot (dokumentarni film) (1930)
* Strogij junoša (1935)
* Eskadrila № 5 (1939)
* Vjeter s vostoka  (1940)
* Bojevoj kinosbornik № 13 «Naši djevuški» (1942)
* Našestvije (1945)
* V gorah Jugoslaviji (1946)
* Sud česti (1948)
* Škola zloslovija (1952)
* Serebristaja pjilj (1953)
* Serdce bjeetsja vnovj… (1956)
* Granatovij braslet (1964)
* Cvetji zapozdalje (1969)
* Preždevremeniji čelovek (1971)

 |
**Skopljanska eparhija** ili **Skopljanska mitropolija** je nekadašnja eparhija Srpske pravoslavne crkve.

Sjedište joj je bilo u Skoplju. Prema arondaciji eparhija iz 1931. godine, Skopljanskoj eparhiji su pripali pojedini srezovi iz Niške eparhije — pčinjski, poljanički, masurički i bosiljgradski, a od nje su oduzeti srezovi: porečki za Eparhiju ohridsko-bitoljsku i kratovski za Eparhiju zletovsko-strumičku. Sveukupno, obuhvatala je sljedeće srezove: skopljanski, kačanski, veleški, žegligovski (Kumanovo), preševski, krivopalanački, bosiljgradski, masurički (Surdulica), pčinjski, poljanički (Vladičin Han), donjopološki (Tetovo), gornjopološki (Gostivar), galički i grad Skoplje.

Skopljanski eparhijski arhijerej po položaju je bio mitropolit. Mitropoliti skopski su bili Varnava Rosić (1920-1930) i Josif Cvijović (1932-1957).

Mitropolit Josif je 1941. proteran iz Skoplja od strane bugarskih okupacionih vlasti, a po završetku Drugog svetskog rata nova komunistička vlast Josipa Broza mu je uabranila da se vrati i upravlja eparhijom.

1967. godine je došlo do makedonskog raskola u SPC i tada je nekanonski proglašena tzv. autokefalna Makedonska pravoslavna crkva. 

2002. godine počeli su razgovori sa predstavnicima nepriznate MPC za povratak u kanonske okvire, koji su kao rezultat dali osnivanje kanonski priznate Pravoslavna ohridska arhiepiskopija i njene autonomije 2005. godine. Na čelu Mitropolije skopske u sastavu POA, od njenog osnivanja je arhiepiskop Jovan Vraniškovski.

Vidi još
--------

* Mitropolija skopska
**`Abd Allah al-Zubayr** ili **ibn Zubayr** (arapski: عبد الله بن الزبير‎ *‘Abdallāh ibn az-Zubayr*; 
624 - 692) bio je arapski ashabi i samozvani islamski kalif u drugoj polovici 7. vijeka.

Otac mu je bio Zubayr ibn al-Awwam, a majka Asma bint Abi Bakr, kćer prvog kalifa Abu Bekra. Bio je nećak Ajše, treće supruge proroka Muhameda.

Pripadao je plemenu Bani Asad. Kao mladić je sudjelovao u arapskim pohodima protiv Bizanta i Sasanidske Perzije cesarstvu. Godine 647. je u Sjevernoj Africi (današnji Tunis) kraj mjesta Safetulo porazio i ubio tamošnjeg bizantskog gospodara Gregora Patricija. 

Ibn al-Zubejr se pod vladavinom kalifa Muavije I. nije miješao u politku, ali zato nije htio priznati njegovog nasljednika Jezida I. Tada je Huseinu ibn Aliju savjetovao da dođe u Kufu te se tako riješio svog jedinog suparnika u Hidžazu.

Poslije smrti Huseina ibn Alija u bitci kod Karbale 10. muharema 61 (10. oktobra 680) al-Zubejr se vratio u Hidžaz, gdje se proglasio "pravednim kalifom" i počeo učvrščivati svoj položaj. S vremenom je tako ojačao da je u Kufu poslao svog guvernera. Potom je uspostavio svoju vlast u Iraku, južnoj Arabiji, velikom dijelu Sirije i dijelu Egipta. Al-Zubejru je u tome pomagalo duboko nezadovoljstvo naroda omejadskom vlašću. 

Jezid je pokušao eliminirati al-Zubejra napadom nad Hidžaz. Poslije krvave bitke kod al-Hare je osvojio Medinu i počeo opsjedati Meku. Pohod je prekinula njegova iznenadna smrt. U Umajadskom Kalifatu je potom nastao metež i prersatao u sveopći građanski rat. Islamska država se raspala na dvije polovice sa dvama različitim kalifima. 

Građanska rata je završila tako da je Al-Zubejr izgubio Egipt i dijelove Sirije pod svojom vlašću. Potom su u Iraku izbili ustanci haridžita te se njegova vlast svela na područje Hidžaza. 

Ibn al-Zubajr je bio konačno poražen kada je Abd al-Malik ibn Marvan na njega poslao vojsku pod Al-Hadžadž ibn Jusufom. Al-Hadžadž je godine 692. u bitci al-Zubajra ubio; odrezana mu je glava a ostatak trupla pribijen na križ. Omejadi su potom uspostavili vlast nad cijelim islamskim svijetom.

Vanjske veze
------------

* Reference from Islamic history website Arhivirano 2011-07-16 na Wayback Machine-u

|  |
| --- |
| Abdulah ibn Zubajr  **Banu Asad**  |
| Sunitske titule |
| Prethodi:**Muavija I** | **Islamski kalif**684–692 | Slijedi:**Abd al-Malik ibn Marwan** |

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 90038930
* LCCN: nr89011344
* ISNI: 0000 0000 6690 2892
* GND: 104051159
* SELIBR: 250639
* SUDOC: 113657609
* BNF: cb15532279n (podaci)

 |
Za mitskog kralja Tuatha Dé Dananna, v. Bres.
**Bres Rí** (Bres Kralj), sin Art Imlecha, bio je, prema irskim srednjovjekovnim legendama i tradiciji veliki kralj Irske Na prijestolje je došao ubivši svog prethodnika Nuadu Finn Fáila koji mu je bio ubio oca. Vladao je devet godina i vodio mnoge bitke protiv Fomorijanaca, prije nego što ga je kod Carn Conluaina ubio Eochu Apthach. *Lebor Gabála Érenn* navodi da je vladao u doba medijskog kralja Kjaksara (625-585. pne.), babilonskog kralja Nabukodonosora II (605-562. pne.), i perzijskog kralja Kambiza II (u. 522. pne.). Kronologija Keatingove *Foras Feasa ar Éirinn* mu vladavinu datira u period 735-726. pne. a *Annals of the Four Masters* u 962-953. pne.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Prethodi: **Nuadu Finn Fáil**  |  **veliki kralj Irske** LGE 7-6. vijek pne.FFE 735-726. pne.AFM 962-953. pne. | Slijedi: **Eochu Apthach**  |

Izvori
------

1. ↑  R. A. Stewart Macalister (ed. & trans.), *Lebor Gabála Érenn: The Book of the Taking of Ireland Part V*, Irish Texts Society, 1956, p. 247-249
2. ↑  Geoffrey Keating, *Foras Feasa ar Éirinn* 1.26
3. ↑  *Annals of the Four Masters* M4238-4247
**Öñge**, domorodački narod koji živi na Malom Andamanu. Govore jezikom öñge. Po procjeni iz 2006. ima ih 98.[1] Srodni su narodu Jarawa. *Ang* znači ljudsko biće. Sami sebe nazivaju *En-iregale*, što znači *savršena osoba*. Njihova populacija naglo je počela padati nakon kontakta s Britancima i Indijcima. 1900. ih je bilo 670. Danas žive u rezervatu koji zauzima manje od trećine njihove izvorne zemlje. Bave se uglavnom lovom na svinje (lukom i strijelom) i sakupljanjem plodova. Po njihovoj tradiciji muškarac se ne može oženiti dok ne ubije divlju svinju. Indijska vlada pokušavala je prisiliti Öñge na rad na plantažama u zamjenu za hranu i stanovanje, ali taj im je pokušaj kontaktiranja i uključivanja u društvo propao. Ovaj narod jedan je od najmanje plodnih na svijetu. Oko 40% bračnih parova je neplodno. Žene rijetko zatrudne prije dobi od 28 godina.[2] Smrtnost novorođenčadi i djece u rasponu je od 40%.[3] Reproduktivni net index im je 0.91[4], dok je primjerice Velikim Andamancima 1.40.[5]

Izvori
------

1. ↑  pib.nic.in, pristupljeno 19. prosinca 2013.
2. ↑  books.google.co.in, "Andaman and Nicobar tribes", pristupljeno 19. prosinca 2013.
3. ↑  www.culturalsurvival.org, "Ecocide or Genocide? The Onge in the Andaman Islands", objavljeno 2. ožujka 2010. pristupljeno 19. prosinca 2013.
4. ↑  books.google.co.in, "Tribal development in Andaman Islands (page 64)", pristupljeno 19. prosinca 2013.
5. ↑  books.google.co.in, "Tribal development in Andaman Islands (page 72)", pristupljeno 19. prosinca 2013.
**Pseudodokumentarna komedija**, **dokumentarna parodija** ili **mockumentarac** (engl. ); sastavljen od engleskih riječi *mock* [izrugivanje] i *documentary*) je filmski ili televizijski žanr, odnosno podžanr pseudodokumentarnog filma u kojoj se fiktivni događaji i/ili likovi predstavljaju u obliku lažnog dokumentarca kako bi se stvorila parodija. Ovakve produkcije se koriste kao prikriveni komentar na neke događaje ili teme, ili jednostavno samo kao parodija same dokumentarne forme. Mogu biti komičnog, ali i dramatičnog oblika. Ne treba se miješati sa dokudramom, žanrom u kojem se dramaturške tehnike spajaju sa dokumentarnim elementima kako bi rekreirali stvarne događaje.

Rani primjeri koji su poslužili kao preteća mockumentarcu bili su Buñuelov film *Zemlja bez kruha*, Wellesova radio drama *Rat svijetova* i razni prvoaprilski novinski izvještaji i TV emisije 1960-ih i 1970-ih. Rani mockumentarci smatraju se *David Holzman's Diary* (1967), *Pat Paulsen for President* (1968), *Take the Money and Run* (1969), *Die Delegation* (1970) i *All You Need Is Cash* (1978). Rob Reiner popularizirao je ovu formu satirom *This Is Spinal Tap* 1984.

Vidi još
--------

* Pronađene snimke (žanr)

Eksterni linkovi
----------------

* Fake and Mock Documentaries (list) at the Media Resources Center of the UC Berkeley Library
* Mockumentary – Reflexivity, satire and a call to play Arhivirano 2015-11-02 na Wayback Machine-u at The University of Waikato, New Zealand