**Fra Marijan Šunjić** (Bučići kod Travnika, 7. januara 1798. – Beč, 28. septembra 1860.), bosanski franjevac, biskup, apostolski vikar u Bosni, književnik, jezikoslovac i poliglota, znanstveni, kulturni i politički djelatnik.

Život
-----

Fra Marijan Šunjić rođen je u osmanskoj Bosni 7. januara 1798. u katoličkoj obitelji. Na krštenju je dobio ime **Ivo Šunjić**. Kod roditelja Mije i Mande, koji su kasnije, 1814. umrli od kuge, je stekao "osnove pismenosti", a školovanje je nastavio kod franjevaca u Gučoj Gori i Fojnici. Novicijat je proveo u Fojnici (1813–1814), a potom nastavio sa studijem filozofije i teologije u Zagrebu i Mohaču (1814–1821). Nakon toga je od 1821. do 1824. pohađao studij orijentalnih jezika – arapskog, turskog i perzijskog – u Zagrebu i Beču. Osam mjeseci proveo je kod čuvenog poliglota kardinala Mezzofantija u Bologni, gdje je produbljivao i proširivao svoje znanje jezikâ. Šunjić je tako postao glasovit po poznavanju brojnih jezika, među kojima i orijentalnih. On je, naime, osim spomenutih, poznavao također talijanski, njemački i francuski, zatim klasične jezike latinski i grčki, te više slavenskih jezika. Po svojoj izobrazbi, širini pogleda, po svojoj znanstvenoj i kulturnoj djelatnosti, jedan je od najistaknutijih likova Franjevačke provincije Bosne Srebrene, ne samo u svome vremenu.

Kada se vratio u Bosnu, djelovao je najprije u pastoralnoj službi kao kapelan na Kupresu, te župnik u Mokronogama (1831) i u Ovčarevu kraj Travnika (1832). Osim dušobrižničkog rada obavljao je u Bosni Srebrenoj službu tajnika (1832), kustosa provincije (1835) i provincijala (1847–1851). Posljednjih pet godina svoga života proveo je kao apostolski vikar u Bosni i naslovni biskup panadenski (1855–1860).

Osmanske su ga vlasti dvaput zatvarale (1827. i 1834.), prijetila su mu i vješala, jer se borio za prava katolika i Provincije Bosne Srebrene. U vrijeme kada je Franjevačka provincija Bosna Srebrena bila u sukobu s biskupom Rafom Barišićem bio je, s više uglednih franjevaca, 1843. osuđen na izgon u Italiju, ali ta odluka zbog promijenjenih okolnosti nije izvršena. Boreći se za prava provincije u tom dugotrajnom sukobu s biskupom dva je puta išao u Rim (1834. i 1840.) te u Carigrad u izaslanstvu s još nekoliko franjevaca (1846). Godine 1851. obratio se molbom austrijskom caru Franji Josipu I da poduzme konkretne korake kako bi se teški položaj katolika i franjevaca u Bosni poboljšao.

Zalagao se za podizanje novih crkava i samostana i za otvaranje pučkih škola. Svojim okružnicama, koje su narodu čitane u crkvama, radio je na iskorjenjivanju uvriježenih mana u životu katolika. Prvi je u Bosni zagovarao osnivanje apstinentskih društava. Bio je "srce i duša svakome plemenitom gibanju i nastojanju", kako je to za njega rekao pisac i kulturni radnik Tugomir Alaupović. Papa Pio IX ga je u oktobru 1854. godine imenovao naslovnim biskupom panadenskim i apostolskim vikarom u Bosni. Tu je službu obnašao sve do smrti.

Karakteristično je za Šunjića da je bio "dobar fratar, gorljiv svećenik i uzoran biskup". Bio je to čovjek visoke naobrazbe, dobar poznavatelj klasičnih, europskih i istočnih jezika. U razgovoru s papom, biskupima, svećenicima, carem, sultanom, vezirom, begovima i rajom uvijek je otmjen i dostojanstven, blag i ugodan, jednostavan i ponizan. Za njega je Strossmayer rekao da je bio "najveći i najslavniji muž, koga je Bosna u novije doba imala".

Umro je u Beču 28. septembra 1860. Pokopan je u samostanskoj crkvi u Gučoj Gori 21. oktobra iste godine. Na sprovodu se "preko pet tisuća ljudi, katolika i muslimana, oprostilo od mrtvoga fra Marijana Šunjića". Njegova pisana ostavština izgorjela je zajedno s gučogorskim samostanom 1945. za čiju je gradnju veoma zaslužan. Na nadgrobnoj spomen ploči je napisano da je "kruna i ponos braće redovnika, cijelog roda neuvela dika".

Književni i znanstveni rad
--------------------------

Šunjić je poznat i po svome spisateljskom radu. Pisao je pjesme, bavio se teorijskim pitanjima jezika, a također je radio na poboljšanju školskih prilika radi širenja prosvjete u narodu. Zanimao se za narodno stvaralaštvo, zbog čega je marljivo radio na zapisivanju usmenog pučkog pjesništva. Neke od tih pjesama objavljene su u *Bosanskom prijatelju*, a najveći dio poslije smrti u izdanju Zbora "Jukić". U *Rodoslovnoj slovjenkinji vili* (objavljenoj u *Bosanskom prijatelju* br. IV) u 12 pjesama piše jugoslavensku povijest 19. stoljeća, a u *Prigovoru dviuh vilah Slavjanke i Njemkinje* proriče budućnost slavenstva na ruševinama nijemstva. U neobjavljenoj pjesmi *Gospodinu Gaju i ostalim vernim prijateljim naroda slavjanskoga* pretresa onodobnu slavensku politiku u svjetlu politike ilirskog pokreta. S fra Martinom Nedićem opjevao je *Pokret godine 1848. i 1849*. Napisao je i gramatiku turskog jezika. Šunjićeva je rukopisna ostavština izgorjela u gučogorskom samostanu 1945. godine.

Svoje najvažnije djelo, pokušaj rješavanja univerzalnog fonetskog pisma, napisao je na latinskom jeziku i objavio ga pod naslovom: *De ratione depingendi rite quaslibet voces articulares seu de vera orthographia cum necessariis elementis alphabeti universalis* (Viennae, 1853.). Na latinskom je napisao i životopis biskupa fra Augustina Miletića: *De vita illustris viri Augustini Milletichii episcopi olim dauliensis, et vicarii apostolici in Bosnia* (Rim, 1835.). Jednu svoju pjesmu spjevao je na latinskom u počast austrijskoga cara: *Augusto Austriae imperatori, regique apostolico Francisco primo, et nobili Panoniae genti a provincia Bosnae Argentinae grati testificato exhibita xenii adinstar recurre anno Domini MDCCCXXXIV* (Budim, 1833).

Literatura
----------

* Miloš, Stojan, *Od Bučića do Beča*, HKD Napredak, Župa Bučići, Vitez 1994.