recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Хеленски календар - ćirilicom
**Helenski kalendar** ili bolje reći **Helenski kalendari**, pošto nije bio samo jedan kalendar koji se koristio u celoj staroj Grčkoj, počinjao je ubrzon nakon junskog/lipanjskog solsticija, u vreme kada zvezda Sirijus izlazi odmah nakon trenutka zore, tj. u vreme helijakalnog izlaska ove zvezde. Zvezda je u tom trenutku bila nevidljiva zbog sunčevog sjaja, tako da se trenutak nove godine morao izračunati astronomski (ali na drugom mestu se tvrdi da je "Teoretski, egipatska građanska godina počinjala kada je Pseća zvezda, Sirijus, ili egipatski Sotis, mogla prvi put biti *viđena* na istočnom horizontu baš pred izlazak Sunca..."). Prema Hiparhu, grčkom astronomu iz 2. veka pne. Sirijus je sa Suncem, na geografskoj širini Rodosa, izlazio 19. jula/srpnja, oko mesec dana posle dugodnevice (letnjeg solsticija). Pošto su u ovo vreme godine počinjale najveće vrućine, a Sirijus je nazvan Pseća zvezda (kako je gore pomenuto) jer se nalazi u sazvežđu Veliki pas, to je nastupajući period nazvan "Pasjim danima" ili "Pasjim vrućinama" ili vremenom.

Kako Karl Kerenyi ukazuje (Kerenyi 1976, pp 29ff), dolazak najgorih, ubilačkih, vrućina baš i nije najočiglednija početna tačka za kalendar koji bi se koristio u Grčkoj. Ali zato u Egiptu, kalendarska godina, označena letnjim rastom Nila, počinje izlaskom Sirijusa (*Sothis* u egipatskom kalendaru). Kalendarski sistemi su uvek deo najdublje nataloženih slojeva kulture i Kerenyi primećuje: "Posrednica je jedino mogla biti Minojska civilizacija", čiji je proučavalac, grčki arheolog Spyridon Marinatos, povezao orijentacije Minojskih palata sa letnjim izlaskom Sirijusa.

Vodeća religijska i politička mesta na helenskom kopnu su počinjala svoj kalendar izlaskom Sirijusa: Olimpija, Delfi, Atina (videti Atički kalendar), Epidaur i drugi grčki polisi sa mikenskim poreklom.

Literatura
----------

* Kerenyi, C. (1976). *Dionysos: Archetypal Image of the Indestructible Life*. trans. Ralph Manheim. Princeton, N.J.: Princeton University Press. ISBN 0-691-09863-8.
* "chronology." Encyclopadia Britannica from Encyclopadia Britannica 2007 Ultimate Reference Suite. (2007).
**Kubanske revolucionarne oružane snage** (španjolski: *Fuerzas Armadas Revolucionarias*; akronim: FAR) predstavljaju oružane snage Republike Kube, a sastoje se od kopnene vojske, mornarice, ratnog i obrambenog ratnog zrakoplovstva te ostalih paravojnih tijela poput MTT-a, Armije radničke mladeži i Obrambenih i proizvodnih brigada. Danas broji oko 49,000 aktivnih vojnih službenika i oko 39,000 rezervnih.

Revolucionarne oružane snage su dugo godina bile najmoćnija institucija na Kubi, a visoko rangirani kubanski generali su igrali ulogu u svim mogućim scenarijima sukcesije vlasti, a sve zbog svoje neupitne odanosti Komunističkoj partiji. Vojska kontrolira gotovo 60% cjelokupne kubanske ekonomije i to kroz vođenje uprava brojnih poduzeća u ključnim ekonomskim sektorima. Istovremeno, vojska čini glavnu političku bazu predsjednika Raúla Castra, koji je u brojnim govorima isticao ulogu vojske kao partnera naroda. 

Od 1966. pa do kraja 1980-ih, sovjetska pomoć je omogućila modernizaciju kubanskih oružanih snaga i njezino uzdizanje do ranga najmoćnije vojske Latinske Amerike. To je ujedno omogućilo i kubanske intervencije u drugim zemljama, a prva takva situacija bila je u Gani 1961. godine. Dvije godine kasnije, kubanska je vojska bila prisutna i u Alžiru, a do 1978. je bila i u Siriji i Etiopiji. Od 1975. do 1989. Kuba je intervenirala u Angoli, a tokom 80-ih je bila i u Nikaragvi i Salvadoru. Raspad Sovjetskog Saveza doveo je do slabljenja kubanske vojne sile. 

Međutim, 1989. godine dolazi do osjetnih promjena u oružanim snagama, kada vlada organizira čišćenje vojske i ministarstva unutarnjih poslova. General Arnaldo Ochoa i dva visoko rangirana službenika ministarstva unutarnjih poslova su optuženi za korupciju i trgovinu drogom, a nakon procesa su dvojica pogubljena. Vojska je tada i formalno stavljena pod kontrolu generala Raúla Castra. Danas, Kuba održava blisku vojnu suradnju s Kinom i Rusijom.
**Ivan II. lijepi** ( 30. ožujak 1326. - 13. studeni 1359. ) je bio veliki knez Moskve i Vladimira od 1353. godine.

**Ivan II.**, je bio drugorođeni sin Ivana I. što mu je s izuzetkom nekakvih katastrofalnih događaja oduzimalo mogućnost da ikada postane veliki knez. Sudbina mu se je ipak nasmiješila 1353. godine kada njegov brat Simeon Ponosni zajedno sa svojom djecom umire od kuge.

Zbog ograničenog odgoja dobivenog radi bratova prvenstva **Ivan II.**, se naučio biti ponizan, tako da nikada ništa nije poduzimao brzopleto ili agresivno. Njegova kratka vladavina prolazi u Novgorodskim zavjerama i ratovima kako bi se suzbila moć Moskve. Sve to ovaj veliki knez mirno, neaktivno promatra zbog čega u ruskoj povijesti dobiva potpuno negativne ocjene. Općenito ta neaktivnost će imati negativne posljedice nakon njegove smrti kada će mu nakratko država biti podijeljena.

Ovaj mirni, krotki vjerski educiran veliki knez umire već u svojoj 33. godini ostavljajući državu i ubrzo osporeno nasljedstvo svom niti desetogodišnjem sinu Dimitriju Donskom.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Prethodnik: | **veliki knez Moskve** | Nasljednik: |
| **Simeon** | **Dimitrije Donski** |

***Ivan II. moskovski veliki knez*** na Wikimedijinoj ostavi
**Gaj Flavije Fimbrija** (*Gaius Flavius Fimbria*, kraj 2. i početak 1. vijeka pne.) bio je rimski političar. Prema Ciceronu je predstavljao primjer rimskog političara koji je napredovao isključivo zahvaljujući vlastitom talentu i zaslugama. Navodi se kako na početku karijere nije uspio u natjecanju za tribuna. Godine 105. pne. se natjecao za konzula, ali je poražen od Kvinta Lutacija Katula; sljedeće godine je izabran, postavši kolega Gaju Mariju u njegovom drugom mandatu.

Nakon mandata je otišao izvan Rima upravljati jednom od provincija, gdje je optužen za iznudu, ali kasnije i oslobođen. Godine 100. pne. je bio među Rimski Senat|senatorima koji su se oružjem suprotstavili Saturninu.

Njegov sin Gaj Flavije Fimbrija je bio i sam konzul, i zagriženi pristaša Marija.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Prethodi: **Gnaeus Mallius Maximus i Publius Rutilius Rufus**  |  **Konzul Rimske Republike** *zajedno s Gajem Marijem* 104. pne. | Slijedi: **Lucius Aurelius Orestes i Gaius Marius**  |
U hemiji, **hidrohloridne soli** (*hidrohloridi*) su soli koje se dobijaju iz reakcija hidrohloridne kiseline sa organskim bazama (najčešće aminima). Takođe su poznate i kao *murijati*, izvedeno iz drugog imena za hlorovodoničnu kiselinu: murijatna kiselina.

Naprimer, reakcija piridina (C5H5N) sa hlorovodoničnom kiselinom (HCl) daje piridin hidrohlorid (C5H5N·HCl). I pored toga što se ova vrsta prikazivanja formule često koristi za označavanje hidrohlorida, tačka često nepravilno implicira da su dva molekule labavo spojena jedan s drugom, dok je proizvod te reakcije je zapravo so C5H5NH+ Cl- sa hemijskim nazivom piridinil hlorid.

Hidrohloridne soli se obično nazivaju koristeći ime baze od koje su nastale, dodajući nastavak *hidrohlorid* ili *HCl*.

Upotreba
--------

Pretvaranje nerastvornih amina u hidrohloride je uobičajen način da se oni učine rastvorljivim u vodi i kiselinama. To je naročito značajno za jedinjenja koja se koriste u proizvodnji lekova. Mnogi farmaceutski preparati se proizvode u vidu hidrohlorida što im daje mogućnost da se lako i brzo oslobode u probavnom sistemu. Telo najčešće apsorbuje hidrohloride u toku 15 do 30 minuta.
Географска распрострањеност кадоанских народа у време контакта
**Кадоански народи** су породица северноамеричких домородачких народа, који говоре језицима из кадоанске породице језика. Пре контакта са Европљанима насељавали су Велике равнице у америчким државама Северна Дакота, Јужна Дакота, Небраска, Канзас, Оклахома, Тексас и Луизијана. У 19. веку су протерани на резервате у данашњој Оклахоми и Северној Дакоти.

Народи
------

Према језицима којима говоре кадоански народи се деле на:

* Јужни кадоански народи:
	+ Кадо
* Северни кадоански народи:
	+ Вичита
	+ Кичај или Кицај
	+ Арикара
	+ Пони

Праисторија
-----------

Пракадоански језик се највероватније поделио на северну и јужну грану пре око 3.000 година. Јужни кадоански се развио у данашњи кадоански језик народа Кадо, док се северни кадоански развио у неколико језика. Вичитански се развио у посебан језик пре око 2.000 година. Кичајски пре око 1.200 година, а Понски и Арикарски пре око 300 до 500 година.

Историја
--------

Кадои су пре контакта са Европљанима насељавали североисточни Тексас и суседне делове Оклахоме, Луизијане и Арканзаса, а у 19. веку су протерани у резерват у Оклахоми, тадашњој Индијанској територији. 

Вичите су насељавале делове Оклахоме, Канзаса и Тексаса, а у 19. веку су протерани на резерват у Оклахоми.

Кичаји су насељавали делове Тексаса, Луизијане и Оклахоме. У 19. веку су се придружили Вичитама и насељени су на заједнички резерват у Оклахоми.

Арикаре су насељавале део Небраске и Јужне Дакоте. Почетком 19. века су се преселили у Северну Дакоту, након напада Сијукса и других домородачких народа. У Северној Дакоти су се удружили са Хидацама и Манданима, са којима су у 19. веку насељени у заједнички резерват у Северној Дакоти. 

Пони су насељавали делове Небраске и Канзаса, а у 19. веку су протерани у северни део централне Оклахоме.

Референце
---------

1. ↑  "Породично стабло кадоанских језика", Texas Beyond History; Schleser, Karl H. "*Plains Indians, A.D. 500 to 1500: The Archaeological Past of Historic Groups*."

Спољашње везе
-------------

* American Indian Studies Research Institute's Northern Caddoan Linguistic Text Corpora by the Indiana University-Bloomington
**Gaj Hostilije Mancin** (**Gaius Hostilius Mancinus**, 2. vijek pne.) bio je rimski vojskovođa i političar. Godine 137. pne. je izabran za konzula te je vodio pohod protiv Numantinaca. Pri tome je pokazao potpuni nedostatak ratne vještine, te je dozvolio da mu se vojska nađe u klopci. Prema Plutarhu je tada pokušao pobjeći i ostaviti vojsku na cjedilu, ali je uhvaćen. Tada je njegov potčinjeni Tiberije Grakho spasio vojsku sklopivši mirovni sporazum s Numantincima. Rimski Senat je, pak, naknadno odbio ratificirati sporazum, a Mancinu je suđeno. On i još 20 komandanata - bez Tiberija Grakha koga je spasio autoritet Scipiona Emilijana - su osuđeni na to budu predani na milost i nemilost Numantincima. Apijan tvrdi da su ga Numantinci odbili primiti.

V. također
----------

* Hostilia (gens)

Izvori
------



|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Prethodi: **Publius Cornelius Scipio Nasica Serapio i Decimus Junius Brutus Callaicus**  |  **Konzul Rimske Republike** *zajedno s Markom Emilijem Lepidom Porcinom* 137. pne. | Slijedi: **Lucius Furius Philus i Sextus Atilius Serranus**  |
**Iseo** (talijanski: *Lago d'Iseo*, latinski: *Lacus Sebinus*) je glacijalno jezero jezero u Lombardiji, koje leži na granici provincija Bergamo i Brescia.

Hidrografija
------------

Jezero Iseo leži na južnim obroncima Alpa na nadmorskoj visini od 186 m, ono je dugo 25 km, a maksimalno široko 5 km. Jezero ima površinu od 65,3 km², i maksimalnu dubinu od 250 m. 

Iseo je poznat po najvećem jezerskom otoku u Italiji - Monte Isola, površine od 13 km², koje se nalazi točno u sredini, i koje je visoko čak 599 m (na samom vrhu nalazi se kapela). Dva manja otočića (zapravo hridi) leže pored većeg, - Loreto sjeverno (na njemu se nalaze ostatci kapele sa freskama) a južnje leži - San Paolo, na njemu se nalazi napušteni franjevački samostan.

Najveće pritoke su mu rijeka Oglio (koja je i jedini odtok) i potok Borlezza.

Dolina jezera poznata je po proizvodnji maslina, vina i voća, a gradić Iseo na južnom kraju jezera poznato je turističko odredište.

Izvori
------

1. 1 2 3 4  „*Lake Iseo*" (engleski). Encyclopædia Britannica. Pristupljeno 7. 1. 2014.

Vanjske veze
------------

***Iseo (jezero)*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Il Lago d'Iseo* na portalu Comuni di Iseo (`it`)

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 316732315
* SUDOC: 131618520

 |
**Gaj Antonije Hibrida** (*Gaius Antonius Hybrida*, sredina 1. vijeka pne.) bio je rimski političar iz doba kasne Republike.

Bio je sin Marka Antonija Oratora, odnosno brat Marka Antonija Kretika, odnosno stric znamenitog trijumvira Marka Antonija.

Karijeru je započeo za vrijeme prvog mitridatskog rata kao oficir u Sulinoj vojsci. Nakon završetka rata je postavljen za guvernera Grčke gdje se istakao pljačkom, mučenjem i sakaćenjem lokalnog stanovništva te stekao nadimak "Polu-zvijer" (Hibrida). Zbog toga ga je 76. pne. na sud doveo mladi Julije Cezar, ali se Hibrida preko tribuna spasio osude. Godine 71. pne. je i sam postavljen za tribuna, a godine 66. pne. izabran za pretora.

Tada je postao dio Katilinine zavjere, ali ga je Ciceron uspio nagovoriti da izda zavjerenike. Godine 63. pne. je zajedno s Ciceronom izabran za konzula, a nakon mandata poslan u Makedoniju gdje je izazvao toliko nezadovoljstvo da ga je Senat dao povući. Po povratku je optužen za sudjelovanje u zavjeri, osuđen i prognan iz Rima na Kefaloniju. Nešto kasnije ga je Julije Cezar vratio u Rim gdje je 44. pne. sjedio u Senatu, a godine 42. pne. je izabran za cenzora.

Hibrida je imao dvije kćeri: Antoniju Hibridu Stariju (Antonia Hybrida Major) i Antoniju Hibridu Mlađu (Antonia Hybrida Minor), koja je bila druga supruga Marka Antonija.

Fusnote
-------



|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Prethodi: **Lucius Julius Caesar i Gaius Marcius Figulus**  |  **Konzul Rimske Republike** *zajedno s Markom Tulijem Ciceronom*63. pne. | Slijedi: **Decimus Junius Silanus i Lucius Licinius Murena**  |
**Kvodvultdeus** (latinski:  , ? - Napulj, cca. 450), poznatiji kao **Sveti Kvodvultdeus**, je bio kršćanski biskup Kartage, koji se slavi kao svetac kao Rimokatoličkoj crkvi. Bio je jedan od učenika Svetog Augustina koji mu je posvetio neke od svojih kasnijih radova. Kada su za vrijeme Velike seobe naroda u Sjevernu Afriku provalili i Vandali te krajem 430-ih zauzeli Kartagu, Kvodvultdeus je postao meta vjerskih progona. Kao nikejski (pravovjerni) kršćanin se odbio preobratiti na arijanstvo koje su ispovijedali vandalski osvajači na čelu sa kraljem Gajzerihom. Zbog toga je prognan u Italiju, a tradicija kaže da su za vrijeme putovanja brodovi imali probušenu oplatu i puštali vodu. Usprkos toga, sretno se iskrcao kraj obale Napulja gdje je proveo ostatak života.

Izvori
------

1. ↑  Njegovo ime na latinskom doslovno znači: "Što Bog želi".

Eksterni linkovi
----------------

* Patron Saints: Saint Quodvultdeus Arhivirano 2007-02-05 na Wayback Machine-u
* Hubertus Drobner: *Quodvultdeus*. In: *Biographisch-Bibliographisches Kirchenlexikon* (BBKL). Bd. 7, Herzberg 1994, ISBN 3-88309-048-4, Sp. 1137–1142. (`de`)
* Opera Omnia by Migne Patrologia Latina with analytical indexes
**Kvint Sekstije** (lat. *Quintus Sextius*, oko 50. g. pne.) bio je rimski filozof, čija je filozofija kombinirala pitagorejstvo sa stoicizmom. Seneka Mlađi često o njemu govori s velikim uvažavanjem i poštovanjem.

Život
-----

*Vidi takođe: Škola sekstijevaca*
Sekstije je rođen najkasnije 70. g. pne. Osnovao je filozofsku školu koja je kombinirala neke značajke pitagorejaca s filozofskim učenjem stoicizma i koja je stoga nekad smatrana pitagorejskom, a nekad stoičkom. Seneka opisuje Sekstija kao stoika, ali spominje i da je sam Sekstije to poricao. Iz Senekinih *Pisama* doznajemo da je Sekstije, iako rođen u slavnoj obitelji, odbio službu senatora koju mu je ponudio Julije Cezar. Također se na kraju svakog dana podvrgavao pažljivom samoispitivanju, koje je prakticirao sa svojim sljedbenicima i koje je predstavljalo svojevrsni "ispit savjesti" i suzdržavao se od životinjske hrane, iako iz različitih razloga od onih koji su pripisivani Pitagori:

> Sekstije je vjerovao da čovjek ima dovoljno hrane bez pribjegavanja krvi i da se navika na okrutnost stvara kad god se klanje prakticira iz užitka.
> 
> 

Sekstijev sin naslijedio ga je na mjestu voditelja ove filozofske škole. Možda je identičan sa Sekstijem Nigerom, koji je pisao na farmakološke teme. U Hijeronimovoj verziji Euzebijeve *Kronike* spominje se "pitagorejski filozof Ksist" [= *Sixtus*] (*Xystus Pythagoricus philosophus*). Spominju ga i Plutarh i Plinije Stariji. Seneka piše (oko 65. godine nove ere) da se škola ubrzo ugasila. Čini se da je ova filozofija, kao i govorništvo, postojala samo u četiri zida, starala se o dušama svojih sljedbenika, a državnu je brigu prepuštala caru.

Djelo
-----

Seneka se oduševljavao nekim Sekstijevim djelom, čiji naslov ne navodi, ali za koje kaže da je napisano s velikom snagom:

> O bogovi, kakvu snagu i duh čovjek pronalazi u njemu! To nije slučaj sa svim filozofima; postoje neki ljudi slavnog imena čiji su spisi besmisleni. Oni postavljaju pravila, svađaju se i dvoume se; ne hrane duh jednostavno zato što nemaju duha. Ali kad stanete čitati Sekstija, reći ćete: "Živ je; snažan je; slobodan je; više je od čovjeka; ispunjava me snažnim samopouzdanjem prije nego što zatvorim njegovu knjigu". Priznat ću vam stanje u kojem se nalazim kad čitam njegova djela: želim poći u susret svakoj opasnosti; želim zaplakati: "Zašto me ostavljaš da čekam, Sudbino? Dođi! Evo, spreman sam za tebe!"
> 
> 

Ponekad se sugerira da je sačuvane *Izreke Sekstove* u njihovom izvornom obliku napisao Sekstije.

Literatura
----------

* Budimir, Milan; Flašar, Miron (1991). *Pregled rimske književnosti*. Beograd: Naučna knjiga.
* Smith, William (1873). *A Dictionary of Greek and Roman biography and mythology*. London.
André Campra, *L'Europe galante* 2. izdanje (1698.) O ovom zvuku Uvertira?/i
**Galantni stil**, muzički pravac koji se podudara sa stilom rokokoa u vizualnim umjetnostima i literaturi. U Njemačkoj je poznat kao *Empfindsamer Stil*. Javio u 18. vijeku kao reakcija na barokni stil.

Odlike
------

Manje formalan i grandiozan u strukturi, bio je dražestan više nego dubok, više hedonistički nego rizičan ili poduzetan. Davao je naglasak na neposrednost privlačnosti i eleganciji. Najjače se odrazio u francuskoj glazbi instrumenata s tipkama. Najpoznatiji predstavnik tog stila bio je François Couperin (1668 - 1733), dok Jean Philippe Rameau predstavlja ozbiljniju francusku glazbenu misao toga doba. U Njemačkoj su stil do neke mjere prilagodili Georg Philipp Telemann, Johann Mattheson (1681.-1764.) i sinovi Johanna Sebastiana Bacha, a rokoko se javio i kao element u obliku klavirskih sonata Domenica Scarlattija. 

Tragovi rokokoa prisutni su i u ranijim djelima Josepha Haydna i Wolfganga Amadeusa Mozarta.

Izvori
------

1. ↑  Hoffer, Charles (2012.). *Music Listening Today* (4 izd.). Cengage Learning. str. 123.. ISBN 9780495916147. LCCN 2010940572. Pristupljeno 24. februara 2014.
2. ↑  Bachus, Nancy, ur. (1. jula 2006.). *The Baroque Piano: The Influence of Society, Style, and Musical Trends on the Great Piano Composers*. Alfred Music. str. 69.. ISBN 0739042955. Pristupljeno 24. februara 2014.
3. ↑  „Style Galant". Lcsproductions.net. Pristupljeno 2014-02-24.
4. ↑  White, Chappell (1994.). *From Vivaldi to Viotti: A History of the Early Classical Violin Concerto*. Gordon and Breach. str. xiv. ISBN 2881244955. Pristupljeno 24. februara 2014.
***Jeanne Dielman, 23, Quai du Commerce, 1080 Bruxelles*** je belgijsko-francuski igrani film snimljen 1975. godine u režiji Chantal Ackerman, koji se često navodi kao jedno od najznačajnijih feministički orijentiranih filmova svog doba.

Po žanru je drama, a protagonistica, čiji lik tumači Delphine Seyrig, je belgijska domaćica koja nakon smrti muža sebe i sina uzdržava povremenim bavljenjem prostitucijom. Radnja prikazuje tri dana u njenom životu koji se svode na monotono obavljanje kućanskih poslova i opsluživanje muških klijenata, od kojih će jednog na samom kraju iznenada ubiti.

*Jeanne Dielman* se isticala stilom kojim su dominirali dugi, statički kadrovi, odnosno maksimalno realističan, ali monoton prikaz svakodnevnih aktivnosti, kojima tek sitni detalji koje vidi najstrpljiviji i najpronicljiviji gledatelji nagovijeste završnicu. Zbog takvog postupka je film trajao preko tri sata, te nije mogao računati na širu publiku. Kod kritike, pogotovo feministički orijentirane, je proglašen remek-djelom, odnosno savršenim prikazom ugnjetavanja kojim je žena izložena u suvremenom društvu.

*Jeanne* *Dielman* je u decembru 2022. godine proglašen najboljim filmom svih vremena u anketi koju svakih deset godina sprovodi britanski filmski časopis *Sight & Sound*.

Uloge
-----

* Delphine Seyrig (Jeanne Dielman)
* Jan Decorte (Sylvain, sin)
* Henri Storck (prvi klijent)
* Jacques Doniol-Valcroze (drugi klijent)
* Yves Bical (treći klijent)

Vanjske veze
------------

* *Jeanne Dielman, 23 quai du Commerce, 1080 Bruxelles* na IMDb-u (`en`)
* La fiche du film dans l'encyclopédie du cinéma
Metamorfoza Hermafrodita i Salmakide  
(oko 1517)
**Hermafrodit** (grč. *Ἑρμαφρόδιτος - Hermaphróditos*) je bio dete Afrodite i Hermesa. Bio je dvopolno stvorenje sa ženskim grudima, dugačkom kosom i muškom građom. Afrodita je provela noć sa Hermesom, nakon što je on priznao da je voli, kad je bila uhvaćena u mrežu sa Aresom.

Hermafrodit je dobio ime kombinacijom imena oba roditelja. Rodio se na maloazijskoj planini Idi (danas Turska). Tamo su ga u pećinama negovale vodene nimfe - najade. Kada je napunio petnaest godina odlučio je da putuje i istražuje nepoznate zemlje. Putujući negde po Likiji i Kariju, naišao je na reku u kojoj je živela nimfa Salmakida. Ona je, za razliku od ostalih nimfi volela da bere cveće, umesto da ide u lov. Čim je ugledala Hermafrodita, odmah se zaljubila u njega, ali ju je on odbio. Pomiriviši se sa tim, ona se okrenula i otišla. Malo posle toga, Hermafrodit pomislivši da je ostao sam, ušao je u vodu i počeo da pliva. Tada se Salmakida pojavila ponovo i potpuno ga obrlatila, pokušavajući da ga ljubi i grli, a što se on više opirao, to se ona više privijala uz njega i molila bogove da se njih dvoje više nikad ne razdvoje. Bogovoi su joj uslišili molbu i pretvorili Hermafrodita u dvopolno biće, tako što se Salmakida upila u njegovo telo. Otada, svakog ko bi se okupao na tom izvoru snalazila bi ista sudbina.

Na grčkim vaznama Hermafrodit se obično prikazuje kao krilata mlada osoba sa muškim i ženskim atributima: najčešće ženskim butinama, grudima, dugom kosom, i muškim genitalijama.

Izvori
------

1. 1 2  Mali ilustrovna rečnik pojmova iz istorije religija (A—L) : „Androginija", dr Aleksandar Loma, Beograd, Filozofski fakultet, april 2010, pristup 17.5.2013
2. 1 2 3  (`en`) Greek Mythology Link: „Hermaphroditus", Carlos Parada, pristup 17.5.2013
3. ↑  Institut za književnost i umetnost, Učiteljski fakultet - Milan Rakić i moderno pesništvo „Rakićevi književni" citati, Tanja Popović zbornik radova, Beograd, (2007), str. 144, ISBN 978-86-7095-119-8, format pdf, pristup 17.5.2013
4. ↑  (`en`) Theoi Greek Mithology: „Hermaphroditos", pristup 17.5.2013

Spoljašnje veze
---------------

***Hermafrodit (mitologija)*** na Wikimedijinoj ostavi

* Hermaphroditus, Greek Mythology Index Arhivirano 2010-12-16 na Wayback Machine-u
**Galerija likovnih umjetnosti** u Osijeku utemeljena je 1954. godine. Od te godine pod ravnateljstvom slikara Jovana Gojkovića djeluje kao samostalna ustanova. Prvotno je galerija bila smještena u zgradi Županije. Godine 1964. galerija je preseljena u nove prostore na adresi Europske avenije 9 u adaptirani neorenesansni objekt sagrađen krajem 19. stoljeća gdje je i danas locirana.

Zgrada ima 460 m² izložbenog prostora, 150 m² radnog prostora i 85 m² suvremeno uređenih depoa. Stalni postav Galerije likovnih umjetnosti je od 22. prosinca 1964.

Djelatnost
----------

Djelatnost galerije definirana je zakonskom legislativom vezanom uz muzeje. Galerija izlaže djela likovne umjetnosti 18. i 19. stoljeća te umjetničke slike s prijelaza 19. u 20. stoljeće nastale u duhu secesije, impresionističkog realizma i rane moderne.

Građa
-----

Umjetnička zbirka postojala je prije osnutka galerije i bila je sastavni dio Muzeja Slavonije osnovanog 1877. godine. Prva građa dobivena je donacijama građana krajem 19. stoljeća no nije se mogla adekvatno prezentirati zbog nedostatka prostora. Broj umjetnina se je s vremenom povećavao, a s dobivanjem vlastitog prostora umjetnine su se mogle kvalitetno izložiti. Građa se sastoji od vrijednih djela eminentnih umjetnika i podijeljena je u četiri zbirke: Zbirku crteža i grafika, Zbirku skulptura, Zbirku slika 18. i 19. stoljeća i Zbirku slika 20. stoljeća. Najstarije slike i grafike koje se čuvaju u galeriji potječu iz prve polovice 18. stoljeća (1740. godine).

Usluge
------

Pružanje stručne pomoći iz područja djelatnosti galerije, održavanje predavanja, vršenje stručnog vodstva, pružanje usluge informiranja vezano uz aktivnosti, organiziranje izložbi, objavljivanje stručnih publikacija.

Izvori
------

* Ministarstvo kulture Republike Hrvatske Arhivirano 2008-06-08 na Wayback Machine-u

1. ↑  „Opći podaci | Galerija likovnih umjetnosti, Osijek". Arhivirano iz originala na datum 2012-05-20. Pristupljeno 2014-07-26.
2. ↑  „Posjetite nas | Galerija likovnih umjetnosti, Osijek". Arhivirano iz originala na datum 2012-11-01. Pristupljeno 2014-07-26.
3. 1 2  „Djelatnici | Galerija likovnih umjetnosti, Osijek". Arhivirano iz originala na datum 2012-05-20. Pristupljeno 2014-07-26.
4. ↑  „Zgrada Galerije | Galerija likovnih umjetnosti, Osijek". Arhivirano iz originala na datum 2012-03-14. Pristupljeno 2014-07-26.
5. ↑  „Izložbe | Kronološki pregled izložbi | Galerija likovnih umjetnosti, Osijek". Arhivirano iz originala na datum 2012-12-07. Pristupljeno 2014-07-26.
6. ↑  „Muzejske zbirke | Galerija likovnih umjetnosti, Osijek". Arhivirano iz originala na datum 2011-06-01. Pristupljeno 2014-07-26.

Vidi još
--------

* Dodatak:Popis muzeja u Hrvatskoj

Vanjske poveznice
-----------------

* Galerija likovnih umjetnosti, Osijek Arhivirano 2014-10-12 na Wayback Machine-u
* Mrežne stranice Galerije likovnih umjetnosti Osijek

 **Napomena:** Ovaj tekst ili jedan njegov dio preuzet je s mrežnih stranica Ministarstva kulture Republike Hrvatske. Vidjeti dopusnicu Ministarstva kulture.
Koordinate: 45°33′30″N 18°41′50″E﻿ / ﻿45.558309903726034°N 18.6972713470459°E﻿ / 45.558309903726034; 18.6972713470459
Доналд Кнутов **Алгоритам Икс** је рекурзиван, недетерминистички, дубински, бек-трекинг алгоритам који налази сва решења проблема **тачног омотача** који се представља помоћу матрице *А*, која се састоји из нула и јединица. Алгоритам ради тако што се одабире подскуп редова у матрици *А* тако да се број 1 појави у свакој колони подскупа тачно једном.

Перформансе
-----------

Најмања граница перформансе овог алгоритма је зависно од максималног броја тачних омотача неке инстанце. На пример, случај тачног омотача формираног од коцке 2x2 са k чворних копија даје 7k различитих решења, формираних од n=8k скупова, па као функција f(n), где је n број подскупова у почетној фамилији, број тачних омотача је 7n/8, што је приближно 1.275n Arhivirano 2013-07-13 na Wayback Machine-u.

Горње границе перформанси се достижу када имамо три рекурзивна позива величине n-3 што је O(3n/3).

Опис алгоритма
--------------

1. корак:   

Ако је матрица *А* празна, то је уједно и крај проблема и алгоритам се завршава успешно. Ако није, прелазимо на корак 2.  

2. корак:  

Бирамо колону *c*.  

3. корак:  

Бирамо ред *r* тако да је Аr,c=1.  

4. корак:  

Ред *r* уносимо у парцијално решење.  

5. корак:  

За сваку колону *ј* такву да је Аr, ј=1 гледамо да ли постоји ред *i* такав да је Аr, ј=1. Ако је одговор потврдан, бришемо тај ред и прелазимо на следећи ред колико их има. Пошто смо прошли кроз све редове, бришемо колону *ј* и понављамо корак 5 све док не исцрпимо све колоне матрице *А*.  

6. корак:  

Рекурзивно понављамо ове кораке на новој, смањеној матрици *А*.

### Подалгоритми

Одабир реда *r* у трећем кораку је недетерминистички проблем, што значи да ће бити позван подалгоритам одабира реда који као аргумент добија прослеђену матрицу *А* из које издваја један ред *r*. Проблем налажења колоне *c* је детерминистички, али ако је нађена колона *c* попуњена цела нулама, алгоритам ће се неуспешно завршити.

Ови подалгоритми формирају бинарно стабло претраге са првобитним проблемом као кореном, а где к-ти ниво стабла одговара к изабраних редова. Бектрекујемо кроз алгоритам тако што обилазимо стабло дубински у preorder-у.

Имплементација
--------------

**Играјуће везе**, познатије као DLX су техника имплементирања Алгоритма Икс коју је Кнут сам развио. Том техником се креира матрица уз помоћ двоструко повезане листе свих поља која садрже 1. Постоји одвојена листа за јединице у сваком реду и колони, а свака јединица у матрици је повезана са следећом јединицом горе, лево, десно и доле од ње.

Šablon:Доналд Кнут навигацијска кутија
**Herleva** (cca. 1003 – cca. 1050) također poznata i kao **Herleve**, **Arlette**, **Arletta** i **Arlotte**, bila je nevjenčana supruga normandijskog vojvode Roberta I i majka budućeg engleskog kralja Williama Osvajača. Oko godine 1031. se udala za Herluin de Contevillea, s kojim je imala dva sina - Oda od Bayeuxa i grofa Roberta od Mortaina, koji će postati Williamovi bliski suradnici.

O Herlevinom porijeklu i ranom životu nema pouzdanih podataka. Najčešće se navodi kako je bila rodom iz grada Falaise, odnosno kćer kožara po imenu Fulbert od Falaisea. Jedna od legendi govori kako ju je vojvoda Richard promatrao sa zidina zamka dok je bosonoga gazila po odjeći u bačvi s bojom - što je bila uobičajena tehnika bojanja odjeće u to vrijeme. Spazivši kako je vojvoda promatra, namjerno je podigla haljinu. On ju je tada pozvao u svoj zamak, ali je ona rekla da će pristati jedino ako uđe kroz glavnu kapiju na konju. Vojvoda, obuzet požudom, je na to priznao.

Otac joj je kasnije, prema navodima Orderica Vitalisa, postao vojvodin komornik.

Napomene
--------

1. ↑  David C. Douglas, *William the Conqueror* (University of California Press, Berkeley and Los Angeles, 1964), p. 15
2. ↑  Freeman, Edward A. *The History of the Norman Conquest* (1867), p. 530
3. ↑  Palgrave, Sir Francis. *The History of Normandy and of England* (1864), p. 145
4. ↑  Abbott, Jacob. *William the Conqueror* (1903), p. 41
**Gaj Skribonije Kurion** (*Gaius Scribonius Curio*, 90. pne. - 48. pne.), prema nekim izvorima **Kvint Skribonije Kurion** (*Quintus Scribonius Curio*) bio je rimski političar i vojskovođa iz doba kasne Republike.

Istoimeni otac mu je bio konzul godine 76. pne. Sam Gaj je političku karijeru započeo postavši blizak prijatelj gotovo svih najvažnijih ličnosti tadašnjeg Rima kao što su Pompej, Ciceron, Julije Cezar i Marko Antonije. Kurion je, s druge strane, bio sklon rasipnosti, a sagradio je prvi rimski amfiteatar, čija je karakteristika bio komplicirani mehanizam s kojim se mogla pomicati cjelokupna publika. Godine 52. pne. se oženio za Fulviju, plemkinju poznatu po rodbinskim vezama sa svim najznačajnijim porodicama Rima.

Kurion je godine 50. pne. služio kao tribun. Na tom je mjestu bio jedan od posljednjih političara koji je pokušao pomiriti Cezara s Pompejem. Kada je sukob postao neminovan, na Cezarovu stranu je prešao zahvaljujući tome što mu je Cezar isplatio sve dugove.

Nakon izbijanja građanskog rata i Cezarovog ulaska u Rim, postao je pretor. Na tom je mjestu poslan u Sjevernu Afriku kako bi uništio tamošnje pompejanske snage pod Publijem Acijem Varom i Pompejevog saveznika - numdijskog kralja Jubu I. Tada je poražen u bitci na rijeci Bagradas, prilikom čega je poginuo.
Nekad tramvajsko spremište u Bonnu, sada sjedište KMK.
**Kultusministerkonferenz** [ˈkʊltʊsminɪstɐkɔnfeˌʁɛnʦ] (akronim **KMK**; njem.: *Konferencija ministara bogoštovlja*; puni naziv **Ständige Konferenz der Kultusminister der Länder in der Bundesrepublik Deutschland**, njem.: *Stalna konferencija ministara bogoštovlja zemalja u Saveznoj Republici Njemačkoj*), zajednički politički organ koji koordinira politiku prosvjete i bogoštovlja njemačkih saveznih zemalja. Osnovana je 1948. kao Konferenz der deutschen Erziehungsminister (njem.: *Konferencija njemačkih ministara obrazovanja*). KMK je dobrovoljna zajednica zemaljskih ministara odn. senatora zaduženih za obrazovanje, odgoj i istraživanje te kulturne poslove, sa sjedištem u Berlinu i Bonnu. Nema zakonodavnih ovlasti i stoga njezine odluke nisu pravne odluke, već ih moraju usvojiti jedino zakonodavstva određenih zemalja, odn. zemaljskih prava. Važni zaključci tiču se na primjer reguliranja gimnazijskog višeg stupnja ili pravnog statusa učenika u školi.

Vidi još
--------

* ministarstvo bogoštovlja
* Vijeće za njemački pravopis

Izvori
------

1. 1 2  Bernhard Gayer und Stefan Reip (2012), *Schul- und Beamtenrecht für die Lehramtsausbildung und Schulpraxis in Baden-Württemberg*, Haan-Gruiten: Europa-Lehrmittel Nourney, Vollmer, p. 22, ISBN 978-3-8085-7954-1

Eksterni linkovi
----------------

* službeni website
Za njegovog sina, v. Gaj Skribonije Kurion (pretor 49. pne.).
**Gaj Skribonije Kurion** (*Gaius Scribonius Curio*, ? - 53. pne.) bio je rimski političar iz doba kasne Republike. Bio je blizak stranci populara, te je oko 100. pne. podržavao Saturnina i Glaucija. Usprkos toga je oko godine 90. pne. izabran za plebejskog tribuna. Za vrijeme prvog mitridatskog rata je služio u Sulinoj vojsci te se istakao u opsadi Atene. Godine 76. pne. je izabran za konzula. Poslije toga je služio kao guverner Makedonije te je u pohodima protiv barbarskih plemena postao prvi rimski komandant koji je dopro do obale Dunava. Pri povratku mu je priređen trijumf.

Bio je blizak prijatelj Cicerona koji je cijenio njegove oratorske sposobnosti. Cicerona je podržao za vrijeme Katilinine zavjere. Godine 57. pne. je izabran za pontifex maximusa.

Njegov istoimeni sin se isticao kao jedan od vodećih rimskih političara u godinama pred i na samom početku građanskog rata.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Prethodi: **Mamercus Aemilius Lepidus Livianus i Decimus Junius Brutus**  |  **Konzul Rimske Republike** *zajedno sa Gnejem Oktavijem* 76. pne. | Slijedi: **Gaius Aurelius Cotta i Lucius Octavius**  |
**Gajret** je bilo društvo za potpomaganje muslimana učenika srednjih i visokih škola u Bosni i Hercegovini i Austro-Ugarskoj Monarhiji. Osnivačka skupština "Gajreta" održana je 20. februara 1903. Osnivači "Gajreta" su bili Safvet-beg Bašagić i Edhem Mulabdić, koji su bili i osnivači časopisa "Behar". 

Od 1909. godine "Gajret" je bio izrazito prosrpski raspoloženo društvo (toliko izrazito da su ga vlasti zabranile za vrijeme rata), koje je držalo da se muslimani trebaju identificirati sa Srbima ako se žele osloboditi Austro-Ugarske.

Historijat
----------

Osnivanje "Gajreta", nakon pokretanja prvog porodičnog muslimanskog lista "Behar", je bio važan korak u kulturnom i prosvjetnom životu muslimana Bosne i Hercegovine. Predsjednik društva bio je Safvet-beg Bašagić sve do 1907, kada "Gajret" preuzimaju pristalice Muslimanske narodne organizacije. Krajem 1913. godine državne vlasti su suspendirale upravni odbor društva, te je uveden komesarijat. Nakon Sarajevskog atentata 1914. godine vodstvo organizacije završilo je u zatvoru u današnjem rumunskom gradu Aradu.

1919. godine "Gajret" proširuje svoj rad, te pored davanja stipendija učenicima, osniva i konvikte (ustanove u kojoj đaci imaju stan i hranu) za srednjoškolce u Sarajevu, Mostaru, Tuzli, Banja Luci, Bihaću i Foči.

Pored osnivanja časopisa "Gajret", društvo je pokrenulo svoju biblioteku, a kasnije i banku, koja se zvala "Gajret-banka". Društvo "Gajret" održavalo je i razne tečajeve (analfabetske, za propagiranje zadrugrstva i dr.).

"Gajret" prekida s radom 1941. godine, a 1945. se uklapa u "Preporod", novoosnovano muslimansko društvo.

25-godišnjica rada
------------------

Prilikom proslave 25-godišnjice rada društva "Gajret" 1928. godine, prvog dana preneseni su posmrtni ostaci Avde Sumbula, bivšeg urednika "Gajreta" i Behdžeta Mutevelića, propagatora toga društva, koji su poginuli za vrijeme rata u Aradu. Drugog dana održan je "Kongres intelektualaca muslimana", kojeg je otvorio reisu-l-ulema Mehmed Džemaludin ef. Čaušević. Trećeg dana otkrivena su poprsja književnika i utemeljitelja "Gajreta" Safvet-bega Bašagića i Osmana Đikića, bivšeg glavnog tajnika Društva i urednika lista "Gajret".

Povezano
--------

* Gajret (časopis)
* Gajret (biblioteka)

Izvor
-----

1. ↑  Povijest Bosne - Noel Malcolm[*mrtav link*]
2. ↑  Aleksa Mikić (1971). Živan Milisavac. ur. *Jugoslovenski književni leksikon*. Novi Sad (SAP Vojvodina, SR Srbija): Matica srpska. str. 129.

Literatura
----------

* "Mali podsjetnik značajnih datuma islamske prošlosti Bošnjaka", hafiz Mahmud Traljić
* Časopis "Most", br.142, 2001.
**Kumanovska Reka**(makedonski: *Кумановска река*, albanski: *lumi i Kumanovës*) je mala rijeka, na sjeveroistoku Republike Makedonije, koja svoj kratki tok ima uglavnom kroz grad Kumanovo.

Rijeka nastaje spajanjem njenih glavnih sastavnica; **Lipkovske reke** i **Tabanovačke reke**, na sjevernom ulazu u grad, zatim desetak kilometara južnije ima svoj uvir u rijeku Pčinju, kao njena desna pritoka. Ljeti gotovo da presahne, ali za vrijeme kiša(u proljeće i jesen), često plavi. Vrlo je zagađena, tako da ima vode IV kategorije. *Lipkovska* i *Tabanovačka reka*, izviru na padinama Skopske Crne Gore. *Tabanovačka reka*, poznata je i pod imenom **Banjska reka** ( u donjem dijelu je zovu **Konjarska reka** ), izvire na granici sa Kosovom, zatim teče kroz Kosovo na sjever u Srbiju, te onda zavija na jug i ulazi u Makedoniju kod mjesta *Tabanovce*. Vrlo je zagađena, osobito ljeti kad ima vrlo malo vode, a prima u sebe brojne otpadne vode.

Bilješke
--------

1. ↑  Ivica Milevski: CHARACTERISTICS OF SOIL EROSION PROCESES IN THE KUMANOVO BASIN (.pdf)[*mrtav link*]

Eksterni linkovi
----------------

* Капење во Кумановска река, na portalu sitel.com Arhivirano 2010-09-27 na Wayback Machine-u (`mk`)
**Gal Rasché**, pravim imenom **Galina Viktorovna Krutikova** ruski: ; Lenjingrad, 13. mart 1960 - ) je rusko-austriska dirigentica, pijanistkinja i Akademska profesorica.

Biografija
----------

Gal Rasche je ukrajinsko-ruskog porijekla. Njen otac, Viktor Mihajlovič Krutkov, je bio diplomata i dugogodišnji direktor radio postaje Krasni Bor. Majka joj je bila diplomirani inženjer. 

Gal Rasche je studirala kod Anatolija Ivanova na lenjingradskm Konzervatoriju. Po završetku studija, bila je u Rusiji od 1986. na raznim muzičkim skolama i institutima.

Od 1997. radi kao profesorica za klavir na Prayner Konzervatorijumu. Uporedo od 2001. je vanredna profesorica na privatnom bečkom Konzervatorijumu za istoriju i teoriju muzike. 

Kao dirigentica bila je aktivna na četiri koncerta sa Viennaromanika orkestrom i Metropolitanski komornim orkestrom Beča sa djelima Mozarta, Schuberta, Hayda i Cajkovskog. Između ostalog gostovala je u mnogim drugim zemljama. 

Gal Rasche je autorka jednog scenarija za balet (Sječji album) po Čajkovskom.Ona je takoder suradnik na Austriskom radiju gdje je objavla i uredivala mnogobrojne novinarske i magazinske radove. 1999. odlikovana je na natječaju za najbolju TV produkciju na Intrnacijonalnom festivalu za reportazu Intefer 99 u Jugoslaviji. 

Rasche živi u Beču i Sankt-Petersburgu gdje je članica društva skladatelja. Od 1996. je u braku s baronom Nikolom Mauracher- Opitz von Sorwellom. Od 2000. je austrijska državljanka.

Filmografija
------------

* 1983 Rat sa Molchon - Opera od Wladislawa Uspenskog po romanu Karla Čapeka

* 2006 Mozartkugle - režija: Larry Weinstein (upisano na IMDB, Homepage)

Internet adrese / Linkovi
-------------------------

* Nikolaj Jolkin *Dargomyschski-Jahr ging zu Ende*[*mrtav link*] (Interview mit Prof.Mag.Mauracher-Kroutikova Galina) 2014
* Edwin Baumgartner: *Wie man Musik anschauen kann* (*Wiener Zeitung*, 18. September 2013)
* Edwin Baumgartner: Jedna ruskinja je predstavila Mozarta Beču (Wiener Zeitung 06.03.2007 koncertni izvještaj)
* Dylan Strain : Maestro Mozart (Intervju sa Gal Rasche)
* Nina Petljanova: Novaja Gazeta ( 06.02.2011 članaka u Novaja Gazeta)

Vanjske veze
------------

* Offizielle Homepage
* Edwin Baumgartner: *Eine Russin bringt Mozart nach Wien* (*Wiener Zeitung*, 6. März 2007 - Konzertbericht)
* Dylan Strain: *A Maesto of Mozart* (Intervju s Gal Rasche)
* Nina Petljanova: *Novaja Gazeta*[*mrtav link*] (06.02.2011 članak u "Novaja Gazeta")
Za ostala značenja, v. Kozjak.

| Kozjak |
| --- |
| Manastir Prohor Pčinjski |
| Nadmorska visina: | 1 284 |
| Mesto: |  Severna Makedonija,  Srbija |
| Koordinate: | 42°28′N 22°07′E﻿ / ﻿42.467°N 22.117°E﻿ / 42.467; 22.117 |
| Topo. mapa: | Kozjak na karti Republike MakedonijeKozjakKozjakPozicija planine Kozjak na karti Makedonije |

**Kozjak** (makedonski: *Козјак*) je planina na granici Republike Makedonije i Srbije.

Geografske i geološke karakteristike planine
--------------------------------------------

Većim dijelom nalazi se u Makedoniji, sjevernoistočno od grada Kumanova. Planina se proteže u pravcu zapad - istok uz granicu, od gradića Staro Nagoričane, pa skoro do grada Kriva Palanka.(oko šesdeset kilometara). 
Kozjak se uzdiže između riječnih dolina Pčinje i Krive reke u pravcu zapad -istok.
Planinsko bilo Kozjaka dugo je oko 15 km, ispočetka teče u pravcu zapad-istok te zatim svija na jug. U najvećem dijelu Kozjak je sastavljen od starih predkabrijskih i paleozojskih kristaličnih stijena.

Najviši vrh planine je - **Virovi** (1 284 m.) blizu kojeg prolazi državna granica. Zbog velike sječe u prošlosti, i erozije tla koja je uslijedila nakon toga - danas je veći dio planine ogoljen.

Kozjak i ljudi
--------------

Teritorij ove planine zove se **Kozjačija**, ima 452 km2, sa 39 naselja.
U toku drugog svjetskog rata, ova planina postala je gerilska baza četničkih odreda Draže Mihailovića, ali i baza partizanskih jedinica Hristijana Todorovskog - Karpoša. Planina je bila poprište nekoliko bitaka između ovih snaga, na kraju su partizani izašli kao pobjednici. Na srpskoj strani planine, u kanjonu rijeke Pčinje nalazi se poznati manastir Prohor Pčinjski u kojem je održano prvo zasjedanje ASNOM-a 2. augusta 1944. Danas je nešto niže nizvodno, sa makedonske strane granice podignut memomorijalni muzej ASNOM-a i rekreacioni centar, pored sela **Pelince**. Po legendi u ovoj planini živio je svetac Prohor Pčinjski.

Muzej ASNOM-a u selu Pelince

Literatura
----------

* *Mala enciklopedija Prosveta - Opšta Enciklopedija(A-LJ). Izdavačko preduzeće Prosveta, Beograd, 1959.*

Izvori
------

1. ↑  *Geografsko društvo na SR Makedonija (1989). Geografski razgledi (27-30 izdanie). Skopje: Društvo*.
***La polizia interviene: ordine di uccidere!*** (sh. *Policija intervenira: redoslijed ubijanja!*) je italijanski kriminalistički film snimljen 1975. godine u režiji Giuseppea Rosatija. Protagonist, čiji lik tumači Leonard Mann, je zapovjednik elitne policijske jedinice čiji pripadnici stradaju u obračunu sa bandom otmičara. Radnja prikazuje kako, u nastojanju da rasvijetli cijeli slučaj, dolazi do zaključka da su otmice tek sredstvo za financiranje mnogo mračnije rabote u koju su upetljani vodeći ljudi italijanskog establišmenta i vlade. *La polizia* je po žanru pripadao tada popularnim *poliziotteschi* sa kojima je dijelio izuzetno mračan i ciničan svjetonazor, dijelom inspiriran aktualnim zbivanjima tokom olovnih godina u tadašnjoj Italiji. Od drugih ostvarenja žanra se, međutim, razlikovao time što je manje inzistirao na scenama nasilja i drugim eksploatacijskim sadržajima.

Uloge
-----

* Leonard Mann: Kapetan Mario Murri
* James Mason: Senator Leandri
* Enrico Maria Salerno: Minister
* Antonella Murgia: Laura
* Fausto Tozzi: Giulio Costello
* Stephen Boyd: Lanza
* Janet Ågren: Gloria
* Franco Interlenghi: Colombo
* Ennio Balbo: Lombardi
* Peppino Di Capri: Pjevač

Vanjske veze
------------

* *La polizia interviene: ordine di uccidere!* na IMDb-u (`en`)
**Масариков Универзитет** (češ. *Masarykova univerzita*; лат. *Universitas Masarykiana Brunensis*) је универзитет у Брну, Чешка Република, основан 1919. године. Састоји се од девет факултета.

Историјски развој универзитета
------------------------------

Највећа захвалност оснивању овог универзитета припада наравно Томашу Гаригу Масарику, професора на Карловом универзитету и касније првом председнику Чехословачке. У оквиру своје научне и политичке улоге велику пажњу је посветио развоју чехословачке интелектуалне својине и већ осамдесетих година 19. века је истицао потребу веће конкуренције у начној сфери. У том контексту је указивао на то да је тадашњем једином универзитету у Прагу потребан конкурент. Оснивање другог Чешког универзитета је веома дуг временски период био један од главних приоритета а у томе је имао подршку шире јавности. Највећи проблем је представљао избор места за оснивање универзитета. Иако је већина јавности била за оснивање универзитета у другом највећем граду Чешке противници овог плана су били брњенски Немци, који су Брно тотално политички освојили и бојали су се да би то довело до слабљења њиховог утицаја.

Тек након завршетка Првог светског рата и распада тадашње Аустро-угарске монархије створили су се услови за оснивање универзитета. За његово седиште био је предлаган и Оломоуц али је предност свакако дата Брну. Основан је као други чешки универзитет 28.јануара 1919. године. У време оснивања имао је 4 факултета (правни, медицински, природноматематички и филозофски).

Из политичких разлога за време комунистичког режима Масариков универзитет је носио назив Јана Евангелиста Пуркиња познатог Чешког цитолога (1960.-1989.).

За свој информациони систем, Масариков универзитет 2005. године је добио награду *EUNIS Elite Award*.

Факултети
---------

* Медицински факултет (1919)
* Правни факултет (1919)
* ПМФ (1919)
* Факултет умјетности (1919)
* Филозофски факултет (1946)
* Фармацеутски факултет (1952-1960) ; сада самостални универзитет
* Факултет економије и управе (1991)
* Факултет за информатику (1994)
* Факултет за социјалне студије (1998)
* Факултет за спорт и екологију (2002)

Слике универзитета
------------------

* РекторатРекторат
* Универзитетски кампус БохуњицеУниверзитетски кампус Бохуњице
* Универзитетски кампус БохуњицеУниверзитетски кампус Бохуњице
* Филозофски факултетФилозофски факултет
* Економски факултетЕкономски факултет
* Педагошки факултетПедагошки факултет
* Факултет информационих технологијаФакултет информационих технологија
* Стари медицински факултетСтари медицински факултет
* Правни факултетПравни факултет
* Правни факултетПравни факултет

Референце
---------

Спољашње везе
-------------

***Масариков универзитет*** na Wikimedijinoj ostavi

* Званична веб страница универзитета
* Информациони систем
* Универзитетски часопис
* Програми и смерови на универзитету

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 146719391
* LCCN: n91097059
* ISNI: 0000 0001 2179 6261
* GND: 36123-9
* SUDOC: 066919142
* NKC: ko2007248433

 |