recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
*Pergaminho Sharrer* sa pjesmama kralja Dinisa I
**Pergaminho Sharrer** (portugalski: [pɨɾɣɐˈmiɲu ˈʃaʁɛɾ]; galicijski: ; IPA: , *Sharrerov pergament*) naziv je koji se koristi za srednjovjekovni fragment pergamenta koji sadrži sedam pjesama kralja Dinisa I od Portugala, sa lirikom na galicijsko-portugalskom jeziku i muzičkom notacijom.

Fragment je 1990. otkrio američki naučnik Harvey L. Sharrer Univerziteta u Kaliforniji, Santa Barbara. Sharrer je analizirao dokumente u arhivu Torre do Tombo u Lisabonu, kada je pronašao taj list u uvezu knjige iz 16. vijeka. Prije Sharrerovog otkrića, jedini poznati galicijsko-portugalski srednjovjekovni rukopis sa ljubavnim (nereligijskim) pjesmama i muzičkom notacijom bio je Vindelski pergament, koji sadrži sedam pjesama trubadura Martima Codaxa. Postoji nekoliko zbirki pjesama koje pokrivaju taj period, ali svima im nedostaje muzička notacija izuzevši *Cantigas de Santa Maria*, koje su religijskog tona.

Tekst i muzička notacija Sharrerovog pergamenta su fragmentarni zbog oštećenja nanesenih listu tokom nekoliko vijekova; međutim, dodatna šteta nanesena je katastrofalnom "restauracijom" od strane portugalskih vlasti. Pergament je napisan gotičkim pismom i sadrži sedam ljubavnih pjesama (*cantigas de amor*). Iako ime autora nije dato, sve se pjesme javljaju istim redom kao i u drugimm pjesmaricama (*cancioneiros*) galicijsko-portugalske poezije (*Cancioneiro da Biblioteca Nacional* i *Cancioneiro da Vaticana*), gdje su one pripisane kralju Dinisu I od Portugala (vladavina 1279-1325), poznatom po svojoj ljubavi prema umjetnosti. List je vjerojatno pripadao većoj zbirci pjesama iz 14. vijeka koja je izgubljena.

Pjesme Sharrerovog pergamenta su:

* *Poys que vos Deus, amigo, quer guisar*
* *A tal estado me adusse, senhor*
* *O que vos nunca cuidei a dizer*
* *Que mui grão prazer que eu hei, senhor*
* *Senhor fremosa, no posso eu osmar*
* *Não sei como me salva a minha senhor*
* *Quis bem amigos, e quero e querrei*

Od vremena njihovog otkrića, te je pjesme snimilo nekoliko grupa posvećenih ranoj muzici, kao što je Theatre of Voices.

Povezano
--------

* Pergaminho Vindel
* Cancioneiro da Biblioteca Nacional
* Cancioneiro da Ajuda
* Cancioneiro da Vaticana
* Cantiga de amigo
* Cantigas de Santa Maria
* Portugalska književnost
* Trubadour
**Mlade Osmanlije** (turski: ) su bili politički pokret aktivan pri kraju Osmanskog carstva. Pojavili su se 1865. godine, zagovarali su osmanski nacionalizam, bili su usvojili pouk teoretičara Francuske revolucije kao što su Montesquieu i Rousseau, i razvili su prvi osmanski ustav i parlamentarni sustav.

Često u svakodnevnom govoru ne pravi se razlika između Mladih Osmanlija i Mladoturaka. Pak su to dva različita pojma. Mladoturci nastaju 1906. u Solunu a njihov najznamenitiji vođa će kroz Prvi svjetski rat postati Kemal Ataturk, budući osnivač i reformator Turske republike. Mladoturci nastavljaju političku liniju Mladih Osmanlija, mada su oni nešto mlađa generacija, radikalnija, sklona oružanoj revoluciji i napose vojnim krugovima.  

Mlade Osmanlije u 1860-im
Mlade Osmanlije nisu bili homogena politička skupina, ne može se o njima govoriti kao o nekoj organizaciji, o koherentnoj i ciljanoj skupini. To je točnije bio jedan generacijski val, ili politički pravac u jednoj turskoj generaciji. Ponekad su ideje pojedinaca se međusobno podudarale a ponekad su bile potpuno suprotne jedna drugoj. 

Mlade Osmanlije nastaju kada u turskom društvu se diže glas onih koji su smatrali da su Tanzimatske reforme bile nedovoljne. Oni su predlagali rješenje osmanskom problemu putem birokratske reforme, usavršavanjem sustava i uspostavljanjem demokracije. Dakle, u modernističko–liberalnom pokretu Tanzimata se stvara ogranak opozicije koji zagovara radikalniji – mada još uvijek liberalan – postupak prema idealima republike.
U tom krugu mladih liberalnih intelektualaca, najistaknutiji član je Namik Kemal.

Oko 1867. dobili su podršku od uglednog Mustafa Fazil-paše. Pokret su sultanske vlasti progonile i Mlade Osmanlije su provele duge godine u izgnanstvu. Neki od njih su se vratili u Tursku za vrijeme reformi sultana Abdulhamida II.

U 1876. veliki vezir Mithat Paša uz pomoć Namika Kemala je otvorio uredničke razgovore koji su doveli do prvog Osmanskog ustava iz decembra 1876.

Povezano
--------

* Mustafa Celaleddin paša (1826–1876)
* Namik Kemal (1840–1888)
* Mladoturci (*Jön Türkler*) i Mladoturska revolucija
* Manâpirzade Nuri Bey (1844–1906)
* Ali Suavi (1839–1878)
* *İttihat ve Terakki* (Odbor za uniju i napredak)

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 91144648300335761875
* GND: 4162900-0
* BNF: cb16689397w (podaci)

 |
**Marko Tomaš** (Ljubljana, 19. prosinca 1978.), bosanskohercegovački pjesnik, novinar i urednik.

Biografija
----------

Rođen je 19. prosinca 1978. u Ljubljani. Osnovnu školu pohađao u Mostaru i Somboru, gdje je završio gimnaziju. Vrativši se u Mostar upisao je redoviti studij prava i izvanredni studij bosanskoga jezika i književnosti. Nakon dvije godine prekinuo je studije i zajedno s prijateljima osnovao Alternativni institut, udrugu za multimedijalne umjetničke projekte, te pokrenuo časopis za književnost *Kolaps* i ediciju Kolaps book production, gdje je bio urednik. Od 2001. do 2003. boravio je u Sarajevu na privremenom radu. Od rujna 2003. živi i radi u Zagrebu.

Poeziju i novinske tekstove objavljivao u bosanskohercegovačkim (*Kolaps*, *Album*, *Dani*, *Iza* i *Diwan*), hrvatskim (*Quorum* i *Zarez*) i poljskim listovima (*Kartki* i *Ha!art*). God. 2000. zajedno s M. Begićem, N. Ćišićem i V. Gatalom objavio u izdanju L'Obliqua iz Brescie skupnu zbirku poezije *L'amore al primo binocolo*. God. 2002. izdao prvu samostalnu zbirku poezije *S rukama pod glavom*.

Djela
-----

* *L'amore al primo binocolo* (s M. Begićem, N. Ćišićem i V. Gatalom). Brescia 2000.
* *Tri puta trideset i tri jednako* (s M. Begićem i N. Ćišićem). Mostar 2001.
* *S rukama pod glavom*. Zagreb 2002. (online 2005)
* *Mama, ja sam uspješan*. Zagreb 2004.
* *Život je šala*. 2005.
* *Marko Tomaš i druge pjesme*. Zagreb, Sarajevo 2007.
* *Zbogom, fašisti*. Zagreb 2009. (online 2016)
* *Bulevar narodne revolucije*. Zagreb 2013.
* *Varanje smrti : izabrane pesme*. 2014.
* *Ivica Osim : utakmice života*. Zenica 2014.
* *Kolodvor i paranoja*. 2015.
* *Odrastanje melankolije*. 2015.
* *Crni molitvenik*. Zagreb 2015.
* *Regata papirnatih brodova*. Zagreb 2017.

Izvori
------

1. 1 2  Tomaš, Marko (20. 5. 2004). „Ja sam dvostruki špijun". *Zarez* (Zagreb) **6** (130): 43. Pristupljeno 20. 11. 2017.

Eksterni linkovi
----------------

* Tomaš, Marko na Besplatne elektroničke knjige
|  |
| --- |
| ***Mona Lisa*** |
|  |
| **Leonardo da Vinci**, ca. 1503. - 1507. |
| uljle na drvu , 76,8 × 53 cm |
| Louvre, Pariz |

**Mona Lisa** (76,8 x 53 cm), ulje na drvetu, (proljeće 1503 – ljeto 1505), muzej Louvre, Pariz, Leonardo da Vinci.

Tradicionalno identificiranje nepotpisanog i nedatiranog portreta danas poznatog kao Lisa del Giocondo stavlja se osobi pod imenom Giorgio Vasari, čovjeku koji je bio važan biograf novovremenske povijesti umjetnosti iz 16. stoljeća.

Činjenica je da je Leonardo da Vinci, po svom povratku u Firencu, dakle u godinama između 1500 i 1506, nacrtao jedan portret Lise del Giocondo, žene firentinskog trgovca Francesca del Gioconda. Dalje biograf ustanovljava, da Leonardo još i nakon četiri godine nije dovršio portret u potpunosti. Leonardo takoder nije nikada predao nedovršenu sliku svom poslodavcu Francescu del Giocondu, već je zadržava kod sebe. 

Kako jedino Vasari spominje ime Mona Lisa, mnogobrojni povjesničari sumnjaju u točnost imena i traže druge izvore. Tako se pretpostavlja da se radi o ljubavnici od Giuliana de' Medicija, neka Pacificia Brandano ili jedna od priležnica Charlesa d' Amboise, ili čak i Isabella d' Este, Markiza od Mantue. Neki istraživači idu tako daleko, da tvrde kako nije uopće postojao model, vec da je Leonardo naslikao idealnu ženu.

Polazi se od toga da je "Mona Lisu" naručio Francesco del Giocondo u proljeće 1503. u čast kupnje nove kuće kao i povodom rođenja djeteta bez komplikacija.
Lisa je rođena 1479. kao kćer Antonia Maria di Noldo Gheradinia, a udala se 5. 3. 1495. za trgovca svilom po imenu Francesco di Bartolomeo di Zanobi del Giocondo. 

Leonardo je prodao sliku kratko pred svoju smrt kralju Franji I, koji je zatim čuva u dvorcu Amboise. U slijedećem razdoblju slika dolazi u Fontainbleau, Paris, Versailles i konačno u kolekciju Luja XIV. Nakon francuske revolucije slika dobiva nov dom u Louvreu. Napoleon je uzima odatle i vješa je u svojoj spavaćoj sobi. Po njegovom silasku s vlasti Mona Lisa se vraća natrag u muzej Louvre.

Dana 21. kolovoza 1911. slika je ukradena iz Louvrea, od strane talijanskog lopova imenom Vincenzo Perugia. On je želio Mona Lisu dovesti nazad "kući" u Italiju. Tek dvije godine kasnije ponovno se slika pojavljuje u Firenzi. 

1956. u atentatu s kiselinom teško je oštećena donja polovica slike. Dana 30. 12. 1956. jedan posjetitelj je bacio kamen na sliku Mona Lise. Taj čovjek zbog tog čina morao je napustiti Francusku i poći u svoju domovinu Boliviju. 

Tokom 1960-ih i 1970-ih Mona Lisa je bila izložena i u New Yorku, Tokiju i Moskvi. Danas se nalazi iza pancirnog stakla u muzeju Louvre u Parizu.

Vanjske veze
------------

***Mona Lisa*** na Wikimedijinoj ostavi

* Muzej Louvre

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 180757281
* LCCN: n98092274
* GND: 4074156-4
* SUDOC: 027396797
* BNF: cb11944800v (podaci)
* NLA: 35300571
* NDL: 001103889
* NKC: aun2006372368
* NSK: 000724248

 |
**Pipil**, indijanski narod ili grupa plemena američkih Indijanaca jezičnog roda Nahua, porodica [Uto-Aztecan], nastanjeni na području današnjih srednje-američkih država Salvador, Honduras i Gvatemala. 

U vrijeme dolaska prvih Španjolaca u Srednju Ameriku iz Nove Španjolske (Meksiko) u ranom 16. stoljeću, područje poznato danas kao El Salvador nastanjivala su nomadska Nahua plemena, koja su govorila jezikom nahuat, a nazivali su se Pipil, uključujući plemena Mazuaha, Nonualco, Izalco i Cuzcatleco. Na ovo područje dolaze oko 3000 godine pr. Kr. ili prema drugim autorima, migracije iz Meksika u Salvador i druge zemlje Srednje Amerike započinju u 8. a završavaju u 14. stoljeću. U 11. stoljeću na području Salvadora zamijenili su Pokomame i osnovali svoje središte Cuzcatlán kada se formiraj u kao poseban narod, Pipili. Osnivaju dvije glavne federativne države, podijeljene na više manjih 'kneževina' (poglavištava).

Dolaskom Španjolaca u 16. stoljeću oni 1524. i 1525. ratuju sa armadom Pedra de Alvarada, ali su 1525 i poraženi. Pipili će u narednim periodima biti podvrgnuti kulturnoj i jezičnoj asimilaciji. U suvremenom Salvadoru Pipili čine stanovništvo seljaka bezemljaša i nadničara. Danas etnički broje oko 200,000 duša, poglavito u distriktu Sonsonate, ali tek oko 20 govornika još se služi materinskim jezikom. Svoj jezik nazivaju naawat.

Literatura
----------

* Castaneda Paganini, Ricardo (1959). La cultura toltecapipil de Guatemala. Guatemala City: Editorial del Ministerio de Educación Publica.
* Fowler, William R. Jr. (1985). "Ethnohistoric Sources on the Pipil-Nicarao of Central America: A Critical Analysis." Ethnohistory 32(1): 37-62.
* Fowler, William R. Jr. (1989a). The Cultural Evolution of Ancient Nahua Civilizations: The Pipil-Nicarao of Central America. Norman: University of Oklahoma Press.

Vanjske poveznice
-----------------

* El Salvador: National History
* Pipil
* Spanish Conquest And Colonization
*Venus felix*, statua koja prikazuje Orbijanu.
**Seja Herenija Salustija Barbija Orbijana Augusta** (*Seia Herennia Sallustia Barbia Orbiana Augusta*, 3. vijek) bila je rimska plemkinja iz doba Severske dinastije, poznata kao rimska carica, odnosno supruga cara Aleksandra Severa. 

Odrasla je u uglednoj rimskoj porodici, kao kćer uticajnog senatora Seja Salustija. Odlikovala se izuzetnom ljepotom, koja je ovjekovječena u nizu statua, od kojih su se neke očuvale do današnjih dana. U augustu 225. se, u aranžmanu careve majke Julije Mamee udala za mladog Aleksandra te dobila titulu *augusta*. Mladi car se u nju zaljubio i postao joj neobično privržen, što je izazvalo ljubomoru od strane Julije Mamee, koja je u to vrijeme zbog uticaja na sina bila *de facto* gospodarica Carstva. Ubrzo je Salustiju počela psihički i fizički zlostavljati, što je eskaliralo dotle da je 227. Salustija pobjegla iz carske palače i potražila zaštitu u očevom domu. Njen otac se potom počeo raspitivati kod oficira Pretorijanske garde ne bi li je zaštitili; to je, pak, protumačeno kao veleizdaja odnosno pokušaj zavjere protiv cara. Sej Salustije je uhapšen i pogubljen, a Salustija prisilno razvedena od cara i protjerana u Afriku. Što se poslije dogodilo sa njom nije poznato.

Od svih prikaza Salustije je najpoznatija *Venus felix* ("Sretna Venera"), statua koju su joj posvetili njeni oslobođenici Helpidije i Salustija. Ona je kasnije iskopana u blizini rimske crkve Santa Croce in Gerusalemme.

Eksterni linkovi
----------------

* Medijski sadržaji Orbiana na Wikicommonsu.


| Kraljevske titule |
| --- |
| Prethodi: **Aquilia Severa**  |  **Carica Rima** 225–227 | Slijedi: **Caecilia Paulina**  |
**Samarijanski aramejski jezik** (ISO 639-3: sam) pripada među zapadnoaramejske jezike, šire centralnosemitske skupine kojim se služe Samarijanci kao liturgijskim jezikom. Kao govorni jezik izumro je između 10. i 12. stoljeća.

Riječ je o jednom od dijalekata aramejskoga jezika, te je vrlo sličan aramejskome kojim su pisani Targumi, to jest židovski prijevodi Staroga zavjeta na aramejski, koji uključuju ponekad i opsežnija tumačenja izvornoga hebrejskoga teskta. Na ovaj je jezik prevedena i Tora, to jest Petoknjižje, kao i biblijski komentari i liturgijske knjige.

Današnji Samarijanci (Shamerim; njih oko 700) govore arapski (u Nablusu u Palestinskoj Narodnoj Samoupravi) ili hebrejski jezik (u izraelskom gradu Holonu kod Tel Aviva).

Pripadnici iste etničke skupine rabe se i samarijanskim (nazivan i samarijanski hebrejski) kao prvim i samarijanskim aramejskim kao drugim liturgijskim jezikom

Izvori
------

1. ↑  Ethnologue (16th)

Vanjske veze
------------

* Ethnologue (14th)
* Ethnologue (15th)
* Izvještaj Ethnologue-a za Samarićansko-aramejski jezik
* Primjer samarićansko-aramejskog jezika

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* LCCN: sh85116991
* BNF: cb11943942t (podaci)

 |
***Pictures at Eleven*** prvi je studijski album britanskog glazbenika i pjevača, Roberta Planta, kojeg 1982. godine objavljuje diskografska kuća Swan Song Records.

Phil Collins iz sastava Genesis, svira bubnjeve na šest od osam skladbi koje se nalaze na albumu. Na skladbama "Slow Dancer" i "Like I've Never Been Gone", bubnjeve je odsvirao Cozy Powell, bivši bubnjar sastava Rainbow.

*Pictures at Eleven* jedini je Plantov solo album kojeg je objavio za Led Zeppelinovu izdavačku kuću Swan Song Records. U vrijeme kad je izlazio njegov sljedeći album *The Principle of Moments*, 1983. godine, Swan Song Records je prestao s radom, a on je album objavio za vlastitu izdavačku kuću pod nazivom Es Paranza, koja je distribuirala za Atlantic Records. Rhino Entertainment je 20. ožujka 2007. godine izdao reizdanje albuma sa dvije bonus skladbe "Far Post" i "Like I've Never Been Gone" (uživo).

Popis pjesama
-------------

1. "Burning Down One Side" – 3:55
2. "Moonlight in Samosa" – 3:58
3. "Pledge Pin" – 4:01
4. "Slow Dancer" – 7:43
5. "Worse Than Detroit" – 5:55
6. "Fat Lip" – 5:05
7. "Like I've Never Been Gone" – 5:56
8. "Mystery Title" – 5:16

**bonus skladbe na reizdanju iz 2007.**

1. "Far Post" – 4:42
2. "Like I've Never Been Gone" (uživo) – 7:31

Sve skladbe napisali su Plant i Blunt, osim "Burning Down One Side," "Fat Lip," i "Far Post," koje su napisali Plant, Blunt i Woodroffe.

Izvođači
--------

* Robert Plant - Vokal
* Robbie Blunt - Gitara
* Jezz Woodroffe - Klavijature & sintisajzer
* Phil Collins - Bubnjevi skladbe 1-3, 5-6, 8, 9 & 10
* Cozy Powell - Bubnjevi skladbe 4 & 7
* Paul Martinez - Bas gitara
* Raphael Ravenscroft - Saksofon skladba 3

Top ljestivca
-------------

**Albumi** - Billboard (Sjeverna Amerika)

| Godina | Ljestvica | Pozicija |
| --- | --- | --- |
| 1982. | Pop Albums | #5 |

**Singlovi** - Billboard (Sjeverna Amerika)

| Godina | Singl | Ljestvica | Pozicija |
| --- | --- | --- | --- |
| 1982. | "Burning Down One Side" | Mainstream Rock | #3 |
| 1982. | "Burning Down One Side" | Pop Singles | #64 |
| 1982. | "Pledge Pin" | Mainstream Rock | #11 |
| 1982. | "Pledge Pin" | Pop Singles | #74 |
| 1982. | "Slow Dancer" | Mainstream Rock | #19 |
| 1982. | "Worse Than Detroit" | Mainstream Rock | #10 |

Vanjske poveznice
-----------------

* Službene stranice Roberta Planta
* Rockfield studio
* Discogs.com - Recenzija albuma
**Bacchiglione** (latinski: *Medoacus Minor*) je rijeka u Sjevernoj Italiji u Venetu - Provicija Vicenza, duga 94,39 km.

Karakteristike
--------------

Bacchiglione se formira na terenu općine Dueville kod lokaliteta Vivaro, sjeverno od Vicenze gdje se spajaju potoci *Bacchiglioncello* i *Timonchio*. Od tamo rijeka teče prema jugoistoku do ušća u Venecijanski zaljev kod Chioggie.

U svom prvom dijelu u Proviciji Vicenza jako meandrira, tako je nekad proticala i u donjem dijelu preko Provicije Padova, ali je još od 12. vijeka njen tok kanalima nastoji urediti da ne šteti Padovi. Kanali su prokapani i prema rijeci Brenti radi plovnosti, tako da je njen tok sada miran i ravan.

Najstariji kanal *Bisatto* kod Longare dug 35,65 km, prokopan je još u 12. vijeku da zaštiti Padovu. 
I mali kanal Battaglia, dug 17,69 km, južno od Padove prokopan je u 12. vijeku. 
Kanal Brentella do Brente dug 11,24 km, prokopan je 1314. a Kanal Scaricatore 2,93 km, prokopan je u drugoj polovici 19. vijeka.

Po teoriji nekih naučnika rijeka je dobila ime od iskrivljenog glagola *bacaliare*, što znači *neprekidno brbljati*, a to je bio opis rijeke u Vicenzi, koja je sa svojim kaskadama vrlo bučna.

Rijeka najviše vode ima u novembru i maju, a najmanje u august i januaru.

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5 6   „*Elenco corsi di acqua*" (talijanski). Regione Veneto. Pristupljeno 9. 2. 2019.
2. 1 2 3 4 5   „*Il fiume Bacchiglione*" (talijanski). Comune di Vicenza. Pristupljeno 9. 2. 2019.

Vanjske veze
------------

***Bacchiglione*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Il fiume Bacchiglione* (`it`)
**Belgijska revolucija** (francuski: *Révolution belge*, nizozemski: *Belgische Revolutie*) je ime za pobunu po južnim provincijama Ujedinjene Kraljevine Nizozemske 1830. koja je rezultirala belgijskom nezavisnošću.

Karakteristike i historija
--------------------------

Belgijska revolucija nije imala svoje korijene u krilu dobro stojeće buržoazije, kojoj je zapravo ekonomska politika kralja Ujedinjene Kraljevine Nizozemske Willema I zapravo išla na ruku, već među nižim slojevima društva, kojima je ta politika učinila život još težim, jer su mnogi postali nezaposleni. 
Belgijska revolucija je dakle imala i socijalno porijeklo, ali je tu pobunu buržoazija na kraju uspjela kanalizirati, da služi njenim interesima.

Uz to je autoritarni karakter Willemove vladavine, naročito oštra cenzura u Belgiji, navukla mržnju liberala prema režimu. 
Pored tog se i katolički kler protivio Willemovoj politici supremacije države u vjerskim pitanjima.

Te 1830. godine kad je izbila revolucija žetva je bila slaba, a ambari prazni. Kad je u Parizu 1830. izbila Julska revolucija, njene ideje doprle su i do naroda u Belgiji. Nakon izvedbe opere *La Muette de Portici*, 25. augusta 1830. u Bruxellesu, izbile su radničke demonstracije. 
Uplašena briselska buržoazija koja se želila zaštititi od nemira tog tipa, formirala je oružanu stražu.

Vođe te novoosnovane milicije sastale su se 1. septembra sa princem Willemom Oranskim, sinom i kralja Willema I. koji je u tom trenutku pod svojom kontrolom od većih belgijskih gradova uspio zadržati samo Vilvoorde. Zamolili su ga da se zauzme kod oca, da pristane na administrativnu podjelu zemlje na protestantski sjever i katolički jug, Willem je to odbio, jer je to shvatio kao ucjenu.

Nemiri su tad eskalirali, dobrovoljci iz iz cijele Belgije pohrlili su u Bruxelles da podrže ustanak, buržoaska milicija izgubila je kontrolu nad situacijom. Zbog tog je 23. septembra nizozemska vojska pod zapovjedništvom Fredericka, mlađeg sina kralja Willema I. ušla u Bruxelles.

Ta situacija dovela je do pomirenja dotad vrlo razjedinjenih frakcija belgijskih ustanika, koji su ujedinili protiv nizozemskih trupa. Vođe buržoaske milicije i neki ustanici formirali su komitet koji je uspješno koordinirao akcije dobrovoljaca. U noći od 26. na 27. septembar nizozemska se vojska povukla. Ustanički komitet postao je privremena vlada i proglasio nezavisnost
4. oktobra 1830.

Kralj Willem I je ipak uspio poraziti na brzinu organiziranu belgijsku vojsku, ali su evropske sile intervenirale kako bi osigurale belgijsku nezavisnost. 
Status quo se otegao do 1839. kad je postignut sporazum i kad su se posljednji nizozemski vojnici povukli sa belgijskog tla.

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5 6 7   „L'insurrection" (francuski). La Belgique. Pristupljeno 15.05.2022.
2. 1 2   „The Kingdom of the Netherlands (1814–1918)" (engleski). Encyclopaedia Britannica. Pristupljeno 15.05.2022.

Vanjske veze
------------

***Belgijska revolucija*** na Wikimedijinoj ostavi

* *L'insurrection* (`fr`)
**Pico Bolívar** je najviša planina u Venezueli, visoka 4,978 metara. Planina se nalazi u saveznoj državi Méridi, a njezin vrh je trajno prekriven mladim, zrnatim snijegom i trima malim ledenjacima; ledenjaci su, doduše, počeli nestajati s godinama i pretpostavlja se da bi do 2020. godine trebali potpuno nestati, što bi Venezuelu učinilo prvom andskom zemljom bez zaleđenog područja. 

Usporedba količine ledenjaka na Picu Bolívar iz 1950. i 2011. godine, gdje se vidi progresija njihova rastapanja.
Prvi uspon na vrh planine dogodio se 1935. a izveli su ga Enrique Bourgoin, H. Márquez Molina i Domingo Peña. Danas se na isti može doći samo pješice; Meridska uspinjača, najviša uspinjača na svijetu, vozi samo do planine Pico Espejo, odakle se put mora nastaviti pješice. Planina se ranije nazivala **La Columna**; godine 1925. pisac Tulio Febres Cordero je predložio da se planina preimenuje u čast revolucionara Simóna Bolívara. Preimenovanje je službeno provedeno 30. prosinca 1934. godine.
**Marko Vetije Bolan** (*Marcus Vettius Bolanus*, 1. vijek) bio je rimski vojskovođa i političar, poznat kao guverner Britanije u Godini četiri cara.

Karijeru je godine 62. započeo kao oficir u vojsci Gneja Domicija Korbulona, a pod carem Neronom je godine 66. služio kao konzul. Godine 69. je, za vrijeme kaosa u Carstvu izazvanog Neronovom smrti i vojničkim pobunama, došlo do pobune u Britaniji gdje je XX legija *Valeria Victrix* pod vodstvom Marka Roscija Celija istjerala guvernera Marka Trebelija Maksima. Car Oton je na to reagirao poslavši u Britaniju Bolana kao novog guvernera na čelu sa XIV *Gemina* legijom. Bolan je uspostavio kakav-takav autoritet, ali je bio previše slab da bi spriječio Venucija, pobunjenog poglavicu britskog plemena Briganata protjera pro-rimsku kraljicu Kartimanduu. Bolanov je položaj dodatno oslabljen kada je godine 70. novi car Vespazijan iz Britanije povukao XIV *Geminu* kako bi ugušio Batavsku pobunu. Ipak, kada je 71. dužnost guvernera preuzeo Kvint Petlije Cerijalis, Bolan je uspio konsolidirati rimsku vlast i povratiti dio područja od britskih pobunjenika.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Prethodi:**Marcus Trebellius Maximus** | **Rimski guverneri Britanije** | Slijedi:**Quintus Petillius Cerialis** |
**Beloglavi sup** (lat. *Gyps fulvus*) je velika ptica lešinar iz familije Accipitridae koja živi na području južne Evrope, jugozapadne Azije i severne Afrike.

Beloglavi sup je dugačak 93–110 cm, a težak 6 do 13 kg. Po izgledu je to tipični lešinar Starog sveta sa belom ogoljenom glavom i vratom i žutim kljunom, širokim krilima i kratkim repnim perjem. Ptići su po izleganju goli.

Kao i drugi lešinari hrani se strvinama, pretežno uginulim životinjama koje nalazi krstareći nebom širokim područjima, često leteći u jatima. Često grokće i šišti naročito kada se hrani.

Gnezdi se na liticama planina ležući po jedno jaje. Ponekad formiraju kolonije.

Rasprostranjenost u Evropi i Bliskom Istoku
-------------------------------------------

U Španiji postoji nekolino desetina hiljada ovih ptica nasuprot broju od samo nekoliko hiljada koliko ih je bilo tokom '80-ih. Populacija na Pirinejima pogođena je propisima Evropske komisije koji zabranjuju ostavljanje lešina na poljima zbog opasnosti od širenja BSE (kravljeg ludila). To je značajno smanjilo izvor hrane beloglavog supa. Iako obično ova ptica ne napada krupniji živi plen, postoje izveštaji da na ovom području beloglavi sup napada slabe, mlade i bolesne životinje zbog smanjenog izvora lešina.

U Francuskoj je uspešno izvršeno ponovno naseljavanje beloglavog supa na području Centralnog Masiva. Ova populacija sada broji oko 500 ptica.

U Belgiji i Holandiji oko 100 beloglavih supova viđeno je na leto 2007. godine. To je bio deo pirinejske populacije koja je zalutala u potrazi za hranom.

U Nemačkoj je ova vrsta izumrla sredinom 18. veka. Ipak povremeno sa Pirineja doleti jedan broj ptica u potrazi za hranom. Postoje planovi za ponovno naseljavanje ove vrste na Alpe.

U Austriji postoji mala populacija u okolini zoološkog vrta u Salzburgu, a često se mogu videti i delovi populacije sa Balkana u potrazi za hranom.

U Švajcarskoj postoji populacija od nekoliko desetina ptica.

U Italiji vrsta je preživela samo na Sardiniji, ali je izvršeno ponovno naseljavanje na nekoliko drugih lokacija. Kao rezultat toga nekoliko primeraka je uočeno 2006. godine na masivu Gran Sasso u središnjoj Italiji.

U Hrvatskoj kolonija beloglavog supa se može naći blizu grada Beli na ostrvu Cresu. Tamo se gnezde na nižim visinama, sa pojedinim gnezdima tek 10 m iznad nivoa mora. Zbog toga je kontakt sa ljudima uobičajen.

U Srbiji ima 600 primeraka u kanjonu Uvca, a takođe i 35 ptica u kanjonu reke Trešnjice. Lov na ove ptice je zakonom zabranjen.

U Grčkoj postoji oko 1000 ovih ptica. Na ostrvu Kritu mogu se naći u planinskim područjima, ponekad u grupama od po 20 jedinki.

Na Kipru postoji kolonija u Episkopi na jugu ostrva.

Kolonije beloglavog supa se mogu naći u severnom Izraelu, posebno na Golanskoj visoravni kao i planini Karmel i pustinji Negev gde je izvršeno ponovno naseljavanje.

Galerija
--------

* 
* 
* 
* Museum specimenMuseum specimen
Pogled na **Solomon R. Guggenheim muzej** u New Yorku s 5. avenije.
Pogled u unutrašnjost.
**Guggenheimov muzej** (engleski: *Guggenheim Museum*) je muzej umjetnosti u New Yorku (SAD), Veneciji (Italija), Berlinu (Njemačka) i Bilbau (Španjolska).

Zakladu Solomona R. Guggenheima i muzej apstraktne umjetnosti utemeljio je američki industrijalac, sakupljač umjetnina Solomon R. Guggenheim (Philadelphia, 2. veljače 1861. – Port Washington, 3. rujna 1949.).

Guggenheim muzej u New Yorku
----------------------------

Muzej na Petoj aveniji u New Yorku ima zbirku (više od 2.500) djela suvremenih slikara i kipara, uključujući najveću zbirku djela Vasilija Kandinskog.

Cilindričnu spiralnu, armiranobetonsku građevinu u New Yorku projektirao je 1943. godine Frank Lloyd Wright. U toj jednoj od posljednjih u njegovoj seriji organičkih konstrukcija, Wright je spojio složeno prirodno obličje Grand Canyona s urođeničkom arhitekturom Navajo indijanaca. Organizaciju zavojitih stubišta slijedi spiralno kretanje prema gore. Posjetitelje do vrha odvozi dizalo, a zatim se pješice spuštaju zavojitim stubištem i ujedno promatraju slike

Eksterni linkovi
----------------

***Muzej Guggenheim u New Yorku*** na Wikimedijinoj ostavi

* Službene stranice. Arhivirano 2004-10-29 na Wayback Machine-u
* Gwathmey Siegel, Solomon R. Guggenheim Muzejska rekonstrukcija i dodaci. Arhivirano 2013-05-18 na Wayback Machine-u
* Pregled arhitekture. Arhivirano 2007-06-29 na Wayback Machine-u
* Google maps

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 141479275
* LCCN: n79065486
* ISNI: 0000 0004 0626 1789
* GND: 4075350-5
* SELIBR: 288180
* SUDOC: 026561859
* BNF: cb11878602d (podaci)
* ULAN: 500303631
* NKC: kn20090604008
* CiNii: DA00746717

 |
**Muzej Sarajevske pivare**, muzej u Sarajevu posvećen razvoju pivarske industrije u BiH, utemeljen 29. juna 2015. godine. Muzej je smješten na Bistriku u sklopu Sarajevske pivare d. d. najstarijeg industrijskog postrojenja u Bosni i Hercegovini, u zgradi koja je zaštićeni historijski objekt. Projekt je bio realiziran u saradnji s Odsjekom za historiju Filozofskog fakulteta Univerziteta u Sarajevu. Muzej su otvorili Ismet Osmanković i Mahmut Kapetanović, penzionisani radnici Sarajevske pivare i njezini dugogodišnji uposlenici. U toku ceremonije, svečano je bila uručena zahvalnica Asimu Muliću koji je za muzej donirao eksponat, originalnu poslovnu kovertu Pivare iz perioda Kraljevine SHS. Postavku muzeja čine zanimljivi eksponati kao što su pivske boce i dionice iz perioda Austro-Ugarske Monarhije, etikete Sarajevske pivare od Osmanskog Carstva do danas i drugi.

Vidi još
--------

* Sarajevska pivara

Izvori
------

1. ↑  „Sutra otvorenje muzeja Sarajevske pivare". Oslobođenje. 28. juna 2015. Pristupljeno 29. juna 2015.
2. 1 2  „Zavirite u pivsku historiju BiH: Otvoren muzej Sarajevske pivare". Depo portal. 29. juna 2015. Pristupljeno 29. juna 2015.

Eksterni linkovi
----------------

***Muzej Sarajevske pivare*** na Wikimedijinoj ostavi

* Sarajevska pivara Arhivirano 2017-10-11 na Wayback Machine-u, službeni website
| Osobni podaci |
| --- |
| IME | Piankh |
| ALTERNATIVNA IMENA | {{{Alt}}} |
| KRATAK OPIS |  |
| DATUM ROĐENJA | {{{Datum rođenja}}} |
| MJESTO ROĐENJA | Drevni Egipat |
| VRIJEME SMRTI |  |
| MJESTO SMRTI | Drevni Egipat |

Visoki svećenik Amuna **Piankh** (također **Paiankh**) je, po donedavnim pretpostavkama, bio zet Herihora i nasljednik tebanskog prijestolja koje su držao Visoki svećnik Amuna. Međutim, posljednja studijaKarl Jansen-Winkelna temeljena na hramskim natpisima i građevinskim projektima Herihora i Piankha u Gornjem Egiptu sugerira kako je Piankh zapravo bio Herihorov prethodnik i tast.[1][2] Bilo kako bilo, Piankhova supruga Hrere je bila Herihorova kći, dok mu je sin bio Pinedjem I[3]. Piankh vodio pohod protiv Pinehesyja, potkralja Kuša, oslobodio od njega veliki dio Gornjeg Egipta i protjerao ga u Nubiju [4]. 

Piankh je imao niz važnih titula kao što je Visoki svećenik Amuna[5], Kraljev pisar, Kraljev sin Kuša, Nadglednik stranih zemalja na Jugu, Nadglednik žitnica i komandant strijelaca (šef policije) za Gornji Egipat.[6]. Naslijedio ga je Pinedjem I.
Muzej Hercegovine u Trebinju
**Muzej Hercegovine u Trebinju** je centralna regionalna muzejska institucija Istočne Hercegovine. Osnovan је 1952. godine po ideji Jovana Dučića, sa namjerom da pronalazi, prikuplja, čuva i javnosti prezentuje bogatu kulturno-istorijsku baštinu Hercegovine. Od 1988. godine muzej se nalazi u starom dijelu Trebinja u zgradi bivše kasarne. Pored zgrade muzeja se nalazi stalna postavka „Kemeni svijet", koja sadrži kolekciju poludragog kamenja iz zbirke Radovana Ždrala. 

Prvo arheološko iskopavanje muzej je obavio 1957. godine na crkvi svetog Petra u Zavali. Prvu publikaciju, pod nazivom Trebinje I, Vasilija Koraća, muzej je izdao 1966. godine. Godine 1975. pokreće časopis Tribunija. Raspolaže sa oko 1.500 m² korisnog prostora, od čega je oko 800 m² izložbeni prostor.

Ambasadorska odora Jovana Dučića

Stalne postavke i legati
------------------------

* Dučićeva zbirka sa vrijednim umjetničkim eksponatima (72 eksponata kamene plastike iz perioda antičke i stare Grčke i Rima, 14 umjetničkih slika domaćih i inostranih slikara slike poznatih slikara (Uzelac, Aralica), tapiserija, mozaik, japanski vez, odlikovanja Jovana Dučića, njegova ambasadorska odora i njegovi rukopisi)
* Stalna etnološka postavka Narodni život i kultura Srba u istočnoj Hercegovini u drugoj polovini XIX i prvoj polovini XX vijeka
* Stalna arheološka postavka sa eksponatima od kamenog doba do srednjeg vijeka
* Memorijalna izložba slika Atanasije Popović – 43 umjetničke slike, dar gradu Trebinju slikarevog brata Uroša Popovića
* Legat slikarke Milene Šotre – 24 umjetničke slike sa motivima Hercegovine i Putopis po Rusiji i 15 grafika slikarkinog brata, poznatog grafičara Branka Šotre
* Legat akademskog slikara Milorada Ćorovića – 57 umjetničkih slika
* Legat književnika i vajara Radovana Ždrala, književnika i vajara iz Novog Sada – 122 skulpture izrađene od poludragog kamena, pod imenom *Kamenov svet*.

Pored ovih stalnih postavki i legata, u fundusu Muzeja Hercegovine nalazi se oko 400 umjetničkih slika, grafika, skulptura i drugih predmeta. U sklopu Muzeja Hercegovine djeluje i depadans na Ušću (Lastva), legat Dubravke Kujačić, u kome se priređuju povremene izložbe, promocije, koncerti. Muzej posjeduje i značajnu zbirku bibliotečke građe (biblioteka sa stručnim knjigama iz različitih oblasti nauke, kulture i umjetnosti).

U prostorima Muzeja Hercegovine održavaju se povremene izložbe, poetski recitali, promocije knjiga i muzički koncerti.

Stručnjaci iz ove ustanove planiraju da kompletiraju i opreme prirodnjačku zbirku, ili da se postavi bar jedan njen dio. Ova zbirka posjeduje stotinjak fosila, primjerke čovječije ribice, endem koji ima svoja staništa na području istočne Hercegovine.
Muzej Marton u Samoboru**Muzej Marton** prvi je privatni muzej u Hrvatskoj. Njegov osnivač i vlasnik je Veljko Marton, zagrebački poduzetnik i sakupljač umjetnina, koji ga je otvorio kako bi omogućio javnosti pristup vlastitoj zbirci umjetnina. Muzej je smješten u samoborskoj kuriji iz sredine 19. stoljeća. Muzej je otvoren 18. svibnja 2003. na Međunarodni dan muzeja.

Sama Zbirka Marton sastoji se od nekoliko cjelina koje obuhvaćaju srednju i zapadnu Europu u vremenu između dviju polovica 18. i 19. stoljeća. Te se cjeline mogu ugrubo podijeliti na umjetničke predmete od stakla, porculana, srebra, slikarstvo, pokućstvo i satove. 

Nakon gotovo osam godina djelovanja u Samoboru, Muzej Marton, 2011. pronašao je svoj prostor i u Zagrebu, u gornjogradskoj palači Kulmer na Katarininom trgu 2.

Vanjske poveznice
-----------------

***Muzej Marton*** na Wikimedijinoj ostavi

* Muzej Marton

Koordinate: 45°48′01″N 15°42′34″E﻿ / ﻿45.8002264965552°N 15.7095050811768°E﻿ / 45.8002264965552; 15.7095050811768
**Bielin komet**, otkrio ga 1826. austrijski astronom Wilhelm von Biela (1782. – 1856.), je imao vrijeme ophoda od 6,619 godina, afel 6,19 astronomskih jedinica a perihel 0,86 AJ. Raspao se 1846. na dva dijela, koja su 1856. viđena rastavljena. Njegovom se putanjom giba roj meteora Andromedida (ili Bielida), koji se zapaža sredinom listopada.  Bielin komet (označen kao 3D/Biela) bio je s putanjom u blizini Zemljine. Nije se ničim odlikovao do 1846. kada mu se jezgra razdvojila. Razdvajanje je nastavljeno pa je 1852. viđen u dva dijela razmaknuta za 2 milijuna kilometara. Nikad više poslije toga nije viđen, ali su se umjesto njega počeli od 1872. javljati meteorski pljuskovi. Tako je dokazano da meteorski rojevi potječu od kometa i stižu njihovim stazama, uzduž kojih se raspršuju. Meteori Bielidi zapažaju se i danas, no u sve manjem broju.

Andromedidi ili Bielidi
-----------------------

*Glavni članak: Andromedidi*
**Andromedidi** ili **Bielidi** su meteorski roj kojemu je radijant u zviježđu Andromedi, pojavljuje se od 23. do 27. studenoga. Potječe s putanje Bielina kometa.

Izvori
------

1. ↑  NK 851B — OAA computing section publication
2. ↑   **Bielin komet**,  "Hrvatska enciklopedija", Leksikografski zavod Miroslav Krleža, www.enciklopedija.hr, 2014.
3. ↑  Vladis Vujnović : "Astronomija", Školska knjiga, 1989.
4. ↑   **Andromedidi (Bielidi)**,  "Hrvatska enciklopedija", Leksikografski zavod Miroslav Krleža, www.enciklopedija.hr, 2014.
**Metida** ili **Metis** (stgrč. *Μῆτις* [*Mễtis*], lat. *Metis*), grčka je božica mudrosti. Po njoj su nazvani asteroid 9 Metis i Jupiterov mjesec Metis.

Metida na keramici (?)

Metida, Zeus i Atena
--------------------

Metida je kćer Tetije i Okeana, morskih božanstava. Ona je Okeanida, jedna od morskih božica. Bila je prva Zeusova žena. Pomogla mu je da svrgne Krona, njegovog oca. Metidino ime znači "mudrost". Kad je shvatila Metidinu mudrost i dobrotu, Reja – Zeusova majka, dala je Metidu Zeusu za ženu. Zeus ju je volio jer mu je dijelila mudre savjete. Ali Zeusova baka Geja, Majka Zemlja, izrekla je proročanstvo da će Zeusa svrgnuti njegovo i Metidino dijete. Zeus je spavao s Metidom i ona je zatrudnjela. Metida se pretvorila u muhu ili pčelu, a Zeus ju je progutao, ali je dijete preživjelo. Metida se našla u Zeusovoj glavi i rodila Atenu, koja je naoružana iskočila iz glave i postala gromovnikova najdraža kćer. Pri rođenju je prisustvovao Hefest ili Prometej. Metida nije umrla jer je božica, ali je ostala u Zeusovoj glavi. Druga Zeusova žena je božica Temida.

Eksterni linkovi
----------------

***Metida (mitologija)*** na Wikimedijinoj ostavi

* Metida u klasičnoj literaturi i umjetnosti (`en`)

Titani i Titanide
Prvi naraštaj: 
Feba |
Kej | 
Krij | 
Kron | 
Hiperion | 
Mnemozina | 
Japet |
Okean |
Reja |
Teja | 
Temida | 
Tetija

Drugi naraštaj:
Asterija |
Astrej |
Astreja | 
Atlant |
Eja |
Epimetej |
Helije |
Leta |
Menetije |
Metida |
Palant |
Prometej |
Selena
**Samuel Crompton** (selo Firwood pored Boltona, 3. decembar 1753. - Bolton, 26. jun 1827.), bio je britanski inovator, kreator mehaničkog razboja - Spinning mule (Mula za predenje), koji je omogućio masovnu proizvodnju visoko kvalitetnog konca i pređe.

Biografija
----------

Još kao mladić Crompton se upoznao sa problemima tkanja pamuka i tadašnim mehaničkim razbojima spinning jenny i svim njihovim nedostacima u porodičnoj predionici. To ga je inspiriralo da pokuša izmisliti bolju 
mašinu, nakon puno napora i utrošenih novaca konačno je 1779. konstruirao mašinu koja je potpuno mehanički mogla reproducirati akcije koje je čovjek izvodio rukom. Svoju mašinu je najvjerojatnije nazvao Mula za predenje (Spinning mule) jer je bila križanac između mašina koje su izumili njegovi predhodnici Richard Arkwright i James Hargreaves.

Cromptonova Mula za predenje
Njegova mula je značajno povećala produktivnost, jer je jedan radnik mogao kontrolirati više od 1.000 vretena istovremeno, a mogla je presti kako finu, tako i grubu pređu.

Potražnja za Cromptonovom pređom bila je velika, ali si unatoč tome nije mogao priuštiti patent. Zbog tog je pojedinim proizvođačima otkrio konstrukciju svoje mašine, uz njihovo obećanje da će mu oni za to platiti, ali sve što je od njih dobio bilo je 60 £.

Nekoliko godina kasnije - 1812. kad je već u najmanje 360 predionica bilo instalirano oko 4.600,000 njegovih mula za predenje - Engleski parlament mu je dao 5000 £. On je taj novac iskoristio za pokretanje vlastitog posla (relativno bezuspješno), najprije kao bojadisar, a kasnije kao predioničar i trgovac pamukom.

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5 6 7  „*Samuel Crompton*" (engleski). Encyclopædia Britannica. Pristupljeno 28. 12. 2016.
2. ↑  „*Spinning - Textile*" (engleski). Encyclopædia Britannica. Pristupljeno 28. 12. 2016.

Vanjske veze
------------

* Samuel Crompton na portalu Encyclopædia Britannica (`en`)
**Samsu-Iluna** (**Samsuiluna**), bio je sedmi kralj Babilona iz Prve dinastije Babilona koji je vladao od 1749. pne. do 1712. pne.

Njegov otac je bio Hammurabi. Samsu-Iluna je veliki dio svoje vladavine morao posvetiti nastojanju da očuva rezultate osvajanja svog oca. 

Tako je bio prisiljen na ratovanje protiv Rim-Sina II od Larse. Taj se rat dugo vremena vodio na granici Elama i Sumera, prije nego što je Rim-Sin II uhvaćen i pogubljen. Tokom tog pohoda su uništeni gradoviUr i Uruk. 

Nakon te pobune je u Sumeru Iluma-Ilu, navodni nasljednik Damiq-Ilishua, posljednjeg kralja Isina, digao novi ustanak protiv Samsu-Ilune. Iluma-Ilu je na kraju uspio postići nezavisnost svih dijelova Sumera južno od Nippura. 

Kutir-Nahhunte I, kralj Elama, također je napao i uspio poraziti Samsu-Ilunu, te je Elam stekao nezavisnot od Babilona. 

Za vrijeme vladavine Samsu-Ilune se prvi put spominju Kasiti koji su napali Babilonsko Carstvo 1741. pne.. Pretpostavlja se da je to bilo pod vodstvom Gandasha, koga kasitska predaja pamti kao osvajača Babilonije, mada za to ne postoje historijski dokazi.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Prethodi: **Hammurabi**  |  **Kraljevi Babilona**  | Slijedi: **Abi-Eshuh**  |
**Mieres** je grad od 38,962 stanovnika na sjeverozapadu Španjolske u Autonomnoj zajednici Asturiji.

Geografske karakteristike
-------------------------

Mieres leži u planinskoj unutrašnjosti u dolini rijeke Caudal (pritoka Nalóna), udaljen 20 km južno od Ovieda.

Historija
---------

Mieres je postao općina - 1836. (formalno 1. januara 1837.), iako je već od 18. vijeka imao neku nezavisnost kao parohija a u posljednjim 
godinama Španjolskog rata za nezavisnost negdje od 1813. imao je vlastito gradsko vijeće.

Mieres je godinama prije tog živio kao selo od poljoprivrede i stočarstva, na trasi rimskog puta koji je vjerovatno izgrađen za cara
Augusta.
Zbog tog puta je i Mieres jedna od tradicionalnih odmorišnih stanica hodočasnika na Putu za Santiago de Compostelu, zato mu se i parohija zove - Mieres del Camino.

Okidač za razvoj bilo je otkriće nalazišta ugljena i željezne rude u neposrednoj okolici, pred kraj 18. vijeka. 

Međutim se tek od 1840. može govoriti o industrijskom razvoju, kad su se pojavile strane kompanije i to uglavnom engleske, francuske i 
belgijske. Nakon tog je 1874. izgrađena željeznička pruga prema Gijónu, a 1906. i prema Baskiji, što mu je pomoglo da se razvije kao 
metalurški centar.

Pobratimski gradovi
-------------------

* Češka Karviná, Češka
* Kuba San Miguel de Padrón, Kuba
* Saharska Arapska Demokratska Republika Amgala, Zapadna Sahara

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5  „*Spain: Asturias*" (engleski). City population. Pristupljeno 14.09.2018.
2. 1 2 3  „*El Concejo de Mieres. Descripción geográfica* "(španjolski). Ayuntamiento de Mieres. Arhivirano iz originala na datum 2018-10-04. Pristupljeno 14.09. 2018.
3. ↑  „*Historia de Mieres y su Concejo*" (španjolski). Ayuntamiento de Mieres. Arhivirano iz originala na datum 2018-09-12. Pristupljeno 14.09. 2018.

Vanjske veze
------------

***Mieres*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Ayuntamiento de Mieres* (`en`)
**Matica hrvatska u Gospiću** na području Like djeluje od 1843. godine, samo godinu dana nakon osnutka Matice hrvatske (ilirske) u Zagrebu, s prvim povjerenikom u Gospiću, trgovcem Antom Prpićem, a iste godine počeli su djelovati Matični povjerenici u Gračacu, Korenici, Otočcu, Karlobagu, Buniću, Medku, Udbini i drugim mjestima preko kojih se širio krug pretplatnika na Matičina izdanja. 

S promjenjivim brojem članova, od 20 do 200 u Gospiću je Matica naročito uspješno djelovala od 1966. do 1972. godine.

U to je vrijeme Matica hrvatska u Gospiću objelodanila tri zbirke pjesama - "Zir" Zlatka Tomičića, "Tisuću konjanika" Ranka Šimića i "Kamen Krekovače" Jovana Price te Lički kalendar (1968.), a postavila je i šest spomen ploča književnicima i umjetnicima, u Gospiću: Josipu Draženoviću, Vjenceslavu Novaku, Budi Budisavljeviću, Juri Turiću i Miroslavu Kraljeviću, a u Vrhovinama Silviju Strahimiru Kranjčeviću. Nakon nasilnog prekida u trajanju od 18 godina, nakon što je jugoslavenska, komunistička vlast 1972. godine zabranila i raspustila Maticu hrvatsku, 1990. godine Dr. Ante Rukavina , predsjednik i Milan Milinković - Milček, tajnik među prvima u Hrvatskoj ponovo osnivaju Ogranak Matice hrvatske u Gospiću, kojim međutim zbog razaranja Gospića tijekom velikosrpske agresije na Hrvatsku nije mogao djelovati sve do 1994. godine kad je održana skupština ogranka, nakon tragične smrti dr Ante Rukavine, i od kad je počeo rad novoimenovanog predsjedništva.
Od 1994. do konca 2001. godine Matica hrvatska u Gospiću organizirala je 45 javnih, kulturnih manifestacija - znanstvenih predavanja, književnih susreta, koncerata i promocija knjiga, osnovala je podružnice Matice hrvatske u Karlobagu, Korenici, Perušiću i Udbini, a tiskala je i "Gospićki spomen zbornik", antologiju gospićke poezije "100 pjesama 10 gospićkih pjesnika" i tri zbirke pjesama - "Hrvatska jest" Grge Rupčića, "Povratak moru" Ivana Svetića i "Kad nas otme vrijeme" Miroslava Zdunića. Za Gospićki spomen zbornik Matičin ogranak u Gospiću dobio je visoko priznanje - Zlatnu povelju Matice hrvatske, a od Gradskog vijeća Grada Gospića Priznanje Grada Gospića s plaketom "za sveukupan rad i kulturno izdavački doprinos tijekom Domovinskog rata".

Izvori
------

* Službene stranice Grada Gospića Arhivirano 2008-11-12 na Wayback Machine-u
range 43°11′0″N 10°56′0″E﻿ / ﻿43.18333°N 10.93333°E﻿ / 43.18333; 10.93333

| Matese |
| --- |
| Dio Kampanijskih Apenina (Južni Apenini) |
| Pogled iz Campobassa na snježne vrhove masivaPogled iz Campobassa na snježne vrhove masivaPogled iz Campobassa na snježne vrhove masiva |
| Dužina masiva: | km |
| Širina masiva: | km |
| Površina masiva: | km² |
| Najviši vrh: | Monte Miletto (2050 m) |
| Zaštićene oblasti: |  |
| Država: |  Italija |

**Matese** (talijanski: *Massiccio del Matese*) je planinski masiv u Kampanijskim Apeninima, na granici Kampanije i 
Molisea u Južnoj Italiji.

Geografske karakteristike
-------------------------

Masiv se prostire po provincijama; Campobasso, Isernia, Benevento i Caserta.

Taj vapnenački masiv, omeđen je rijekama Volturno (zapad, jugozapad), Calore (jug), Tammaro (istok) i Biferno (sjeveroistok).

Najviši vrh masiva je Monte Miletto (2050 metara).
Na južnoj strani nalaze se brojne kraške kotline i jezera, kao što je Jezero Matese (5 km²) koje leži na 1,011 metara nadmorske visine i najviše je kraško jezero u Italiji. 
Najveći urbani centar je Piedimonte Matese.

Na kampanijskoj strani masiva nalazi se istoimeni Rezervat prirode.

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5 6  „*Matése*" (talijanski). Sapere. Pristupljeno 20.02.2022.

Vanjske veze
------------

***Matese*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Matése* (`it`)
**Messier 48** (M48 ili NGC 2548) je otvoreni skup u zviježđu Vodena zmija. Charles Messier otkrio ga je i katalogizirao 19. veljače 1771. godine. Prilikom izračunavanja položaja načinio je pogrešku i zapisao je pogrešnu poziciju. Dugo vremena se vjerovalo da M48 ne postoji.
M48 je ponovno otkrila Caroline Herschel 1783. godine. William Herschel uvrstio ga je u svoj katalog kao H VI.22 1786. godine.

Svojstva
--------

M48 je poprilično sjajan i uočljiv skup. Prividan promjer skupa je skoro dvostruko veći od Mjeseca, oko 54 lučne minute. Skup se sastoji od 80 zvijezda sjajnijih od + 13 magnitude. Jezgra skupa je nešto gušća i proteže se na 30'. Udaljenost skupa je oko 1,500 ly i njegov stvaran promjer je oko 23 ly. 

Starost skup je procijenjena na 300 milijuna godina. Najtoplija zvijezda je spektralne klase A2 i prividnog sjaja od + 8.8 magnituda. Sjaj te zvijezde je oko 70 veći od sjaja Sunca. Skup sadrži još nekoliko narančastih divova spektralne klase K.

Amaterska promatranja
---------------------

Zbog svojih velikih dimenzija skup će najbolje izgledati u dvogledu ili malom teleskopu s velikim vidnim poljem. Skup svojim izgledom donekle podsjeća na uvećanu verziju M47. 
Za dobrih uvjeta moguće ga je vidjeti golim okom.

  


|  |
| --- |
|  **Objekti u Messierovom katalogu**  |
| 

|  |
| --- |
| M1 • M2 • M3 • M4 • M5 • M6 • M7 • M8 • M9 • M10 • M11 • M12 • M13 • M14 • M15 • M16 • M17 • M18 • M19 • M20 • M21 • M22 • M23 • M24 • M25 • M26 • M27 • M28 • M29 • M30 • M31 • M32 • M33 • M34 • M35 • M36 • M37 • M38 • M39 • M40 • M41 • M42 • M43 • M44 • M45 • M46 • M47 • M48 • M49 • M50 • M51 • M52 • M53 • M54 • M55 • M56 • M57 • M58 • M59 • M60 • M61 • M62 • M63 • M64 • M65 • M66 • M67 • M68 • M69 • M70 • M71 • M72 • M73 • M74 • M75 • M76 • M77 • M78 • M79 • M80 • M81 • M82 • M83 • M84 • M85 • M86 • M87 • M88 • M89 • M90 • M91 • M92 • M93 • M94 • M95 • M96 • M97 • M98 • M99 • M100 • M101 • M102 • M103 • M104 • M105 • M106 • M107 • M108 • M109 • M110 |

 |

***Messier 48*** na Wikimedijinoj ostavi