recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Prof. FDr. **Iveta Radičova**, (\* 7. 12. 1956. Bratislava) je slovačka sociologistkinja i političarka koja trenutno vrši funkciju premijera.

U junu 2010. bila je izabrana kao poslanik za Narodno veće Slovačke republike za stranku Slovačke demokratske unije- Demokratska stranka. U godinama 2005.- 2006. bila je ministar rada, socijalnih stvari i porodice u drugoj vladi Mikulaša Dzurinda. U predsedničkim izborima 2009. godine je bila u drugom krugu poražena od strane Ivana Gašparoviča.

U parlamentarnim izborima 2010. godine je bila kandidatkinja druge najjače partije u Slovačkoj SDHU-DS za mesto predsednika vlade. Na osnovu rezultata parlamentarnih izbora dana 8. 7. je izabrana za premijera.

11. oktobra 2011. je slovački Parlament glasao protiv njenog predloga da se slovačkim novcem financira fond EU za financijsku stabilizaciju eurozone čime joj je *de facto* izglasano nepoverenje.

Lični život
-----------

Radičova je rođena u Slovačko-poljskoj porodici u Bratislavi 7. 12. 1956. Ona ima jednu kćerku i udovica je Stana Radića, poznatog slovačkog komičara i glumca koji je umro 2005. godine. Sa kćerkom Evom živi u Novej Đeđinki u srezu Senec. Od 2009. godine je živela sa partnerom Janom Rapošom.

Pored svog maternjeg slovačkog, Radičova govori engleski i ruski jezik i ima dobro znanje nemačkog i poljskog.

Izvori
------

1. ↑

Vanjske veze
------------

***Iveta Radičová*** na Wikimedijinoj ostavi

* Oficiální stránka Ivety Radičové
* Související články s osobou Ivety Radičové Wiki Aktuálně.cz

|  |  |
| --- | --- |
|  | *Ovaj članak o **osobi** je u začetku. Možete pomoći Wikipediji tako da ga proširite*. |
Jean de Thévenot
**Jean de Thévenot** (16. 6. 1633. – 28. 11. 1667), francuski svjetski putnik poznat po brojnim putopisima s putovanja Orijentom. Bio je i lingvist, prirodoslovac i botanist. Rođen je u Parizu i obrazovao se na univerzitetu *Collège de Navarre*.

Thévenota su još od ranije dobi putopisi zainteresirali za putovanja, a njegovo bogatstvo omogućilo mu je da ispuni svoje želje. Napustio je Francusku 1652. godine, i krenuo na prvo putovanje u Englesku, Nizozemsku, Njemačku i Italiju. U Rimu se upoznao drugim francuskim pustolovom D'Herbelotom, koji ga je pozvao na putovanje Levantom. Budući kako je D'Herbelot imao privatnih problema, Thévenotu koji ga je čekao na Malti je popustilo strpljenje pa se 1655. sam zaputio prema Carigradu. Nakon dolaska u Aziju, putovao je grčkim otocima, a zatim Egiptom, Palestinom i Sirijom. Krajem ljeta 1664. godine zaputio se u Perziju gdje je posjetio Kermanšah, Hamadan i Isfahan, dok je godinu dana poslije krenuo put Indije. U Isfahanu se u nesreći ozlijedio pištoljem, a umro je na drugom putovanju prema Indiji.

Thévenot je bio vješt poliglot; služio se turskim, arapskim i perzijskim jezikom. Odlično je poznavao i prirodne nauke, posebno botaniku za koju je napravio veliku zbirku u Indiji. Bio je vrlo poštivan širom svijeta, a njegova djela se rado čitaju i u današnje vrijeme. Prva zbirka njegovih putopisa izdana je u Parizu 1665. godine, a čini prvi dio njegovih *Putovanja* („Voyages"). Djelo je licencirano još 1663. godine, a predgovor govori kako ju je Thévenot uredio kao podlogu pred njegovo drugo putovanje na Orijent. Drugi i treći dio „Voyagesa" posthumno su objavljena 1674. odnosno 1684. godine, dok je engleski prijevod štampan u Londonu 1687. godine.

Izvori
------

1. ↑  Francuski putnici Istokom, Medicographia.com[*mrtav link*]

Vanjske veze
------------

***Jean de Thévenot*** na Wikimedijinoj ostavi

* Jean Thévenot: „Voyages"

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 120702134
* LCCN: n84203904
* ISNI: 0000 0001 2284 515X
* GND: 121201708
* SUDOC: 027159779
* BNF: cb11926390b (podaci)
* BIBSYS: 12004201
* NLA: 35684210
* BNE: XX1764324
* CiNii: DA04161329
* CONOR.SI: 209809251

 |
**Jerry John Rawlings** (Accra, 22. lipnja 1947. – Accra, 12. studenog 2020.) bio je ganski zrakoplovni časnik i političar, izaslanik Afričke unije pri Somaliji te raniji vođa Gane u tri navrata. Rawlingsov prvi dolazak na vlast u Gani povezan je s vojnim pučem 1979. godine, a trajao je nešto više od tri mjeseca, nakon čega je Rawlings vlast predao građanskim institucijama. Samo dvije godine kasnije, 31. prosinca 1981. Rawlings je ponovo došao na čelo zemlje kao predsjednik Provizionalnog vijeća. U tom je svojstvu na vlasti bio do 1992. godine, kada se povukao iz Oružanih snaga, osnovao Nacionalni demokratski kongres i pobijedio na izborima te tako postao prvi predsjednik Četvrte Republike. Godine 1996. ponovo je izabran na novi četverogodišnji mandat.

Rawlingsov prvi pokušaj puča organiziran je 15. svibnja 1979. godine protiv diktatora, generala Freda Akuffoa. Neuspjeh tog puča doveo je do Rawlingsova hapšenja, zatvaranja i osude na smrtnu kaznu. U lipnju, skupina njemu nastrojenih vojnih časnika pomogla mu je pri bijedu iz zatvora nakon čega je ovaj podigao opći, vojni i narodni, ustanak protiv generala Akuffoa i Vrhovnog vojnog vijeća. Po svrgavanju Akuffoa, Rawlings je *de facto* postao vođa Gane kao šef Revolucionarnog vijeća oružanih snaga. Vijeće je provelo "generalno čišćenje" s ciljem eliminiranja korupcije i socijalne nepravde iz ganskog društva. To se navodio kao glavni motiv državnog udara.

Revolucionarno vijeće iste godine organizira izbore na kojima pobjeđuje Hilla Limann iz PNP-a. Ipak, ni Limann nije dugo izdržao. Već 31. prosinca 1981. Rawlings i Revolucionarno vijeće svrgavaju Limanna, navodeći lošu gospodarsku politiku kao posljedicu. Formirano je Provizionalno nacionalno vijeće obrane s Rawlingsom na čelu.

Godine 1992. Rawlings se povukao iz vojne službe i uspostavio Nacionalni demokratski kongres, legalizirao političke stranke te organizirao predsjedničke i parlamentarne izbore. Bila je to posljedica rastućih zahtjeva za demokratizaciju političkog života u Gani. Rawlings i njegova stranka osvojili su 58.3% glasova na izborima. Vanjski promatrači proglasili su izbore "slobodnima i poštenima". Godine 1996. Rawlings je osvojio i svoj drugi mandat.

Nakon što je, prema vlastitom Ustavu, izgubio pravo reizbora nakon dva uzastopna mandata, Rawlings je na izborima 2000. podržao svog potpredsjednika Johna Attu Millsa. Ipak, na izborima je pobijedio John Kufuor, koji će također odslužiti dva mandata na čelu Gane.

Umro je 12. studenog 2020. u Accri od kratke bolesti.

***Jerry Rawlings*** na Wikimedijinoj ostavi

| * p
* r
* u
Predsjednici Gane |
| --- |
| Pečat predsjednika Gane | 
* Kwame Nkrumah (1960–1966)
* Joseph Arthur Ankrah\* (1966–1969)
* Akwasi Afrifa\* (1969–1970)
* *Nii Amaa Ollennu*
* Edward Akufo-Addo (1970–1972)
* Ignatius Kutu Acheampong\* (1972–1978)
* Fred Akuffo\* (1979–1979)
* Jerry Rawlings\* (1979)
* Hilla Limann (1979–1981)
* Jerry Rawlings\* (1981–2001)
* John Kufuor (2001–2009)
* John Atta Mills† (2009–2012)
* John Dramani Mahama (2012–2017)
* Nana Akufo-Addo (2017–)

 | Standard predsjednika Gane |
| *Italik* označava vršitelje dužnosti predsjednika • † - umro tokom mandata • \* - vojni vođa |
Za ostale ličnosti sa istim imenom, v. Fergus (name).
**Fergus mac Léti** (također **mac Léte**, **mac Léide**, **mac Leda**) bio je, prema irskim srednjovjekovnim legendama i tradiciji, kralj Ulstera. Njegovo mjesto u tradicionalnoj kronologiji nije precizno - prema nekim izvorima je bio suvremenik velikog kralja Conna od Sto Bitaka, a u drugima Lugaid Luaignea, Congal Cláiringnecha, Dui Dallta Dedada i Fachtne Fathacha.

Spominjanja
-----------

Prema tekstu *Caithréim Conghail Cláiringhnigh* (*Vojnička karijera Congal Cláiringnecha*), dok je Lugaid Luaigne bio veliki kralj Irske, Fergus je vladao južnim dijelom Ulstera, a Congal Cláiringnech sjevernim. Ulaidi su se pritužili zbog toga da imaju dva kralja, i zatražili od velikog kralja da im imenuje jednog. Lugaid je odabrao Fergusa i dao mu kćer Findabair za ženu. Congal je to odbio i započeo rat. Nakon bezuspješnih pokušaja da svrgne Fergusa, marširao je na Taru te porazio Lugaida u bitci i odrubio mu glavu. Postavši veliki kralj, svrgnuo je Fergusa sa mjesta kralja Ulstera, postavivši svog brata Rossa Ruada na njegovo mjesto. Za vrijeme vladavine Fachtne Fathacha, Ross je ubijen u bitci kod Lough Foylea i Fergus je ponovno postao kralj Ulstera.

U *Sagi o Fergus mac Létiju* se navodi kako je susreo vodene duhove zvane *lúchorpáin* ili "mala tijela"; vjeruje se da je to najranija poznata referencija na irske vilenjake (leprechaun). Oni su ga pokušali dok je spavao odvesti u more, ali se na vrijeme probudio i zarobio; u zamjenu za slobodu su mu ispunili tri želje, a jedna od njih je bila moć da diše ispod vode. Jedino mjesto na kome to nije mogao činiti bilo je *Loch Rudraige* (zaljev Dundrum) u Ulsteru. Kada je svejedno tamo išao plivati, sreo je čudovište Muirdris, i od užasa mu se lice trajno izobličilo. Ulsterski podanici su odlučili to sakriti od njega, zabranivši ogledala u njegovom prisustvu. Kada je sedam godina kasnije izbičevao sluškinju, ona mu je priznala istinu. Fergus je nakon toga ponovno došao u jezeru i u strahovitoj borbi ubio čudovište, ali dva dana kasnije i sam preminuo od iscrpljenosti.

Njegovo kraljevanje nad Ulsterom, povezanost sa mačem Caladbolgom i smrt u vodi su razlogom što ga neki miješaju sa Fergus mac Róichom, likom iz Ulsterskog ciklusa. although the two characters appear together in the *Caithréim Conghail Cláiringhnigh* as enemies.

Izvori
------

1. 1 2  D. A. Binchy (ed. & trans.), "The Saga of Fergus mac Léti", *Ériu 16, 1952, pp. 33-48*
2. ↑  Patrick M. MacSweeney (ed. & trans.), *Caithréim Conghail Cláiringhnigh*, Irish Texts Society Vol V, 1904
3. ↑  Koch, p. 1059; 1200.
4. ↑  MacKillop, pp. 190-191

Literatura
----------

* Koch, John T. (2006). *Celtic Culture: A Historical Encyclopedia*. ABC-CLIO.
* MacKillop, James (1998). *Dictionary of Celtic Mythology*. Oxford University Press.
**Franz Bardon** (Katherein, blizu Opave, 1. prosinca 1909. - Brno, 10. srpnja 1958.), češki mađioničar, hermetički autor i okultist. Popularnost je stekao 1950-ih izdavanjem četiri knjige u kojima piše o hermetizmu i okultnom.

Životopis
---------

Rodio se u obitelji kršćanskog mistika Viktora Bardona kao jedno od trinaestero djece. Školovao se za industrijskog mehaničara u Opavi. Tijekom 1920-ih i 1930-ih godina djelovao je kao mađioničar pod scenskim imenom *Frabato*.

Za vrijeme Drugog svjetskog rata nacisti su ga zatvorili u koncentracijski logor. Poslije rata posvetio se hermetičkom učenju i pisanju knjiga. Godine 1958. uhićen je tijekom komunističkih čistki u Čehoslovačkoj zbog objavljivanja okultnih knjiga, da bi uskoro preminuo u bolnici u Brnu.

Djela
-----

* *Inicijacija u hermetizam* (1956.)
* *Praksa magijske evokacije*
* *Ključ za pravu kabalu*

Bilješke
--------

1. ↑
2. ↑
3. ↑  „Archive copy". Arhivirano iz originala na datum 2018-07-14. Pristupljeno 2013-05-01.

Vanjske poveznice
-----------------

* Tko je Franz Bardon? (eng)
* Hermetička magija Franza Bardona (eng) Arhivirano 2010-03-09 na Wayback Machine-u

|  |  |
| --- | --- |
|  | *Ovaj članak o **ezoteriji** je u začetku. Možete pomoći Wikipediji tako da ga proširite*. |
**Jonah Tali Lomu** (Auckland, 12. svibnja 1975. – Auckland, 18. studenog 2015.) je bio novozelandski ragbijaš. Lomu, jedan od najpoznatijih i najboljih novozelandskih ragbijaša, ostaje zapisan kao najmlađi debitant u historiji *All Blacksa*, imavši tek 19 godina i 45 dana kada je 1994. godine nastupio protiv Francuske. U osam godina igranja za reprezentaciju, Lomu je skupio 63 nastupa. Danas ga se smatra prvom globalnom superzvijezdom ragbija i jednim od najutjecajnijih igrača u historiji tog sporta. Godine 2007. primljen je u Kuću slavnih ragbija, a 2011. godine i u IRB-ovu Kuću slavnih. 

Lomu se na međunarodnu scenu probio na turniru Hong Kong Sevens 1994. godine. Sljedeće godine je jednoglasno proglašen najboljim igračem Svjetskog kupa u Južnoafričkoj Republici, iako je Novi Zeland u finalu izgubio od domaćina. S ukupno 15 polaganja (*try*), Lomu je rekorder u historiji Svjetskog kupa, mjesto koje dijeli s južnoafričkim ragbijašem Bryanom Habanom.

U karijeri je nastupao za nekoliko domaćih klubova, u Super Rugby, NPC i Magners ligama. Među te momčadi spadaju Auckland Blues, Chiefs, Hurricanes, CMRFU, Wellington Lions, North Harbour i Cardiff Blues. Nakon što je prošao transplantaciju bubrega, Lomu se 2004. godine vratio ragbiju, prije nego se 2007. i formalno povukao iz profesionalnog ragbija. Dvije godine kasnije odigrao je još jednu sezonu za Marseille. 

Preminuo je 18. studenog 2015. u Aucklandu od srčanog udara uzrokovanog problemima s bubrezima. Iza sebe je ostavio suprugu i dvojicu sinova, u dobi od 5 i 6 godina.
**Friedrich Reinhold Kreutzwald** (Jömper, 26. prosinca 1803. – Dorpat, 25. kolovoza 1882.), estonski pisac, folklorist i liječnik te jedna od ključnih figura rane faze Estonskog narodnog preporoda. Kreutzwald je najpoznatiji kao autor *Kalevipoega*, estonskog nacionalnog epa.

Kreutzwaldovi su roditelji bili kmetovi na imanju u Jömperu, gdje se Kreutzwald i rodio 26. prosinca 1803. godine. Njegov otac Juhan radio je kao postolar i čuvar žita, dok je njegova majka Annie bila sobarica. Kada je kmetstvo ukinuto 1815. godine, roditelji su Kreutzwalda poslali u okružnu školu u Wesenbergu. Kreutzwald je 1820. godine maturirao u Dorpatu te se zaposlio kao učitelj u osnovnoj školi. Godine 1833. diplomirao je na medicinskom fakultetu pri Carskom univerzitetu u Dorpatu. Iste godine, 18. kolovoza, oženio se s Marie Elisabeth Saedler. Od 1833. pa sve do 1877. radio je kao općinski liječnik u Werru. Za života je bio član niza europskih naučnik udruženja te je bio nosioc počasnih doktorata s nekoliko europskih univerziteta.

Ipak, Kreutzwald je najpoznatiji kao pisac i kao jedna od vodećih figura rane faze Estonskog narodnog preporoda. Za života je napisao cijeli niz poučnih priča, temeljenih na folklornim pričama iz niza europskih zemalja (poput one o liscu Reynardu ili Trojici mudraca iz Gothama); te su priče mahom objavljene na njemačkom jeziku. Njegov *magnum opus* svakako je estonski nacionalni ep *Kalevipoeg*, što ga je sastavio na estonskom jeziku temeljem bilješki koje je ranije prikupio Friedrich Robert Faehlmann. Danas se Kreutzwalda smatra autorom prve izvorne knjige na estonskom jeziku, a za života se snažno zalagao i za to da se mladi estonski intelektualci služe estonskim jezikom. Od ostalih djela treba spomenuti zbirku *Stare estonske bajke* (1866.), nekoliko zbirki pjesama te poemu o starješini Lembituu, koja je objavljena posthumno.

Umro je 1882. godine u Dorpatu.

Vanjske veze
------------

* Djela čiji je autor Friedrich Reinhold Kreutzwald na Projektu Gutenberg
* Works by or about Friedrich Reinhold Kreutzwald at Internet Archive
* Works by Friedrich Reinhold Kreutzwald at LibriVox (public domain audiobooks)

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 50932
* LCCN: n79064018
* ISNI: 0000 0000 8338 6981
* GND: 119009390
* SELIBR: 336156
* SUDOC: 030178681
* BNF: cb12164807f (podaci)
* BIBSYS: 90593688
* MusicBrainz: b3ffd4ad-5493-41a4-9ac0-45c5df878e2e
* NLA: 35985708
* NKC: jo20000071137
* BNE: XX5559353
* CONOR.SI: 213558371

 |
**Georges Abel Louis Auric** (Lodève, 15. veljače 1899. – Pariz, 23. srpnja 1983.) je bio francuski avangardni kompozitor i član grupe *Les Six*. Danas je Auric najpoznatiji po svojoj scenskoj i filmskoj glazbi, a bio je jedan od onih kompozitora koji su oštro reagirali na kromatski harmonijski jezik i simbolizam impresionista poput Debussyja. 

Auric se školovao na konzervatorijima u Montpellieru i Parizu prije nego je 1914. godine u Parizu postao učenik Vincenta d'Indyja. Godine 1920. postao je član grupe *Les Six*. Bio je prijatelj sa Jeanom Cocteauom, Jeanom Hugoom i Raymondom Radiguetom. Njegov inicijalni rad nastao je pod utjecajem Satiea, Stravinskog i Chabriera. Već u dobi od 14 godina, pisao je glazbene kritike *Revue française de musique*, a krajem 1913. je objavio poznati članak "Erik Satie, musicien humoriste". 

Auricov kompozitorski rad možda nije pretjerano popularan, ali isti je za sobom ostavio seriju vrlo značajnih djela. Za Djagiljevljev *Ballets russets* napisao je balete *Les Fâcheux*, *Les Matelots* i *Phèdre*. Veliki uspjeh ostvario je i s filmskom glazbom, a među njegova najznačajnija ostvarenja spadaju *Le Sang d'un poète* (1930.), *La Belle et la Bête* (1946.) i *Orphée* (1950.) Jeana Cocteaua, *Moulin Rouge* (1952.) Johna Hustona, *Lola Montès* (1955.) Maxa Ophülsa, *Du rififi chez les hommes* (1955.) Julesa Dassina, *Notre-Dame de Paris* (1956.) Jeana Delannoyja i *La Grande Vadrouille* Gérarda Ouryja.

Godine 1930. oženio se slikaricom Eleonore Vilter, poznatijom po imenu Nora Auric. 

Filmsku karijeru napustio je 1962. kada postaje ravnatelj kuće *Opéra National de Paris*, a ubrzo i predsjednik SACEM-a. Nastavio je komponirati, iako s manjim intenzitetom, sve do svoje smrti. Preminuo je u Parizu, 1983. godine te je pokopan pored supruge na groblju na Montparnasseu. 

| * p
* r
* u
*Les Six* |
| --- |
| * Georges Auric
* Louis Durey
* Arthur Honegger
* Darius Milhaud
* Francis Poulenc
* Germaine Tailleferre
 |
| Povezane teme : Jean Cocteau • Erik Satie • *L'Album des Six* • *Le Bœuf sur le Toit* |
*Za istoimenog jugoslavenskog svećenika i znanstvenika vidi Jure Radić (1920–1990).*
**Jure Radić** (Baška Voda, 15. rujna 1953. – Zagreb, 10. rujna 2016.), jugoslavenski i hrvatski inženjer građevinarstva i političar.

Rodio se i odrastao u izrazito katoličkoj obitelji. Iako zbog toga nikada nije postao članom SKJ, u vrijeme socijalističke Jugoslavije se politikom bavio u okviru tadašnje "frontovske" organizacije Socijalistički savez radnog naroda. Diplomirao je na Građevinskom fakultetu u Zagrebu, gdje je od 1979. bio asistent, a od 1987. do 1989. predstojnik Katedre za mostove.

Nakon višestranačkih izbora se priključio HDZ-u. U proljeće 1992. je postao ministar znanosti u vladi Franje Gregurića. Kada je 1992. premijerom postao Hrvoje Šarinić, na upražnjeno mjesto predstojnika ureda predsjednika Republike je došao Radić, postavši jednim od najbližih Tuđmanovih suradnika i najistaknutijih članova tadašnje vlasti. Na tom je mjestu, između ostalog, preimenovao tadašnju Vilu Zagorje u Predsjedničke dvore. Kada su zbog miniranja brane Peruča 1993. godine u Dalmaciji počele dugotrajne redukcije struje kao i kritike vlasti što ne radi ništa da riješi taj problem, izazvao je kritike javnosti svojom tvrdnjom "da običnim ljudima nedostatak struje ne smeta i da se na njega lako priviknu". U listopadu 1993. je na Drugom općem saboru HDZ imenovan za glavnog tajnika stranke, a što se najčešće tumači time da ga je Tuđman nastoajo postaviti kao kompromisno rješenje između dviju tada suprotstavljenih frakcija - *tvrde* desne oko ministra obrane Gojka Šuška i *meke* koju su vodili Stjepan Mesić i Josip Manolić. Radić je također zbog svoje izuzetne bliskosti Crkvi trebao pripomoći ideološkoj orijentaciji HDZ-a od nacionalističkog svenarodnog porketa prema "normalnoj" demokršćanskoj stranci. 

Godine 1994. je imenovan za ministra obnove i graditeljstva u vladi Nikice Valentića. Na tom je mjestu postao predmetom optužbi za korupciju i sukob interesa, vezanih uz to da je javne poslove dobivala tvrtka Konstruktor inženjering čiji je vlasnik bio njegov vjenčani kum Željko Žderić. Međutim, još više kontroverzi je donijela njegova odluka da se novi Maslenički most, kao zamjena starom srušenom u ratu, sagradi na novoj lokaciji, zbog koje je imao veću dužinu, a za koju se kasnije ispostavila da je daleko više podložna udarima bure koje ga čini neupotrebljivim, a zbog koje se 200-ih morao sagraditi novi "stari" most. 

Umro je 10. rujna 2016. u KBC »Zagreb« (Rebro) od posljedica karcinoma želuca.

Djela
-----

* *Mostovi*. Zagreb 2002.
* *Konstruiranje mostova*. Zagreb 2005. (u koautorstvu s Anom Mandić i Goranom Pužem)

Izvori
------

1. ↑  Kiseljak, Lidija; Kovačević, Radmila (10. rujna 2016). „Jure Radić preminuo u 63. godini nakon duge i teške bolesti". Večernji list. Pristupljeno 10. rujna 2016.
Grob Karla Karka u Tallinnu.
**Karl Kark** (Hellenurme, 3. siječnja 1883. – Tallinn, 1. prosinca 1924.), estonski inženjer i političar, najpoznatiji kao ministar cesta (prometa) u vladi Državnog starješine Friedricha Akelija.

Godine 1901. maturirao je u Tartuu, nakon čega upisuje prometni fakultet u Sankt Peterburgu, gdje diplomira kao inženjer 1911. godine. Za vrijeme studija bio je jedan od osnivača Udruge nordijskih studenata, koja će kasnije prerasti u Društvo petrogradskih studenata Estonije, na čijem će čelu biti Viktor Kingissepp i Jaan Anvelt. Prije povratka u domovinu u studenom 1920. godine, Kark je radio kao inženjer prometa u Rusiji.

Kao školovani inženjer, zaposlio se kao pomoćnik u Ministarstvu cesta. Nekoliko mjeseci kasnije, Kark je 6. travnja 1921. godine imenovan zamjenikom ministra, a 23. ožujka 1924. godine i ministrom cesta u vladi Državnog starješine Friedricha Akelija. Za vrijeme njegova mandata došlo je do izgradnje temelja za radio komunikaciju u Estoniji, kao i objedinjenja svih željeznica pod jedinstvenu upravu. Ipak, njegova najvažnija ministarstka odluka, u kontekstu perspektive, bilo je uvođenje struje u (tada) dijelove estonske željeznice, što će se pokazati kao temelj razvoja željezničkog prometa u zemlji.

Dana 1. prosinca 1924. godine, Karl Kark je dobio obavijest da je sav promet na estonskom glavnom kolodvoru zaustavljen. Ne znajući da je u tijeku pokušaj puča, Kark se osobno odvezao do kolodvora da ispita situaciju, međutim na stepenicama kolodovora dočekao ga je pučist i propucao ga. Kark je ubrzo umro od posljedica ranjavanja. Ironično je kako je predvodnik puča bio upravo Jaan Anvelt, Karkov kolega iz studentskih dana. Pokopan je u Tallinnu.
**Kim Il** (korejski: 김일; Sjeverni Hamgyŏng, 20. ožujka 1910. – Pjongjang, 9. ožujka 1984.) je bio sjevernokorejski političar, koji je od 1972. do 1976. godine obnašao dužnost drugog premijera Sjeverne Koreje.

Kim Il je rođen 1910. godine u provinciji Sjeverni Hamgyŏng, nekoliko mjeseci prije nego je Japan anektrirao Korejsko Carstvo. Prema službenim podacima koje je objavila KCNA, Kim Il se 1932. godine pridružio komunističkom pokretu te se od 1935. godine borio protiv japanske okupacije. U tom se periodu sprijateljio s Kim Il-sungom, s kojim je 1940. godine išao na Sibir.

Nakon japanske kapitulacije, Kim Il se vratio u Koreju te je postao partijski sekretar u provinciji Sjeverni P’yŏngan. U narednim godinama brzo napreduje - već 1946. postaje član Centralnog komiteta i Politbiroa, a 1947. dobiva posao u Ministarstvu nacionalne sigurnosti. Sredinom 50-ih je sudjelovao u eliminaciji unutarstranačke opozicije Kim Il-sungu dok je istovremeno bio ministar poljoprivrede i zamjenik premijera.

Nakon ustavnih promjena 1972. godine, Kim Il-sung je preuzeo novostvorenu funkciju predsjednika, a Kim Ilu je pripala funkcija premijera, koju je službeno preuzeo 28. prosinca. Na toj je poziciji ostao do 19. travnja 1976. godine, kada je odstupio zbog zdravstvenih razloga. Naslijedio ga je Pak Song-chol. Ostatak života proveo je kao dopredsjednik Sjeverne Koreje.

Svoje posljednje godine, Kim Il je uglavnom proveo na liječenju u SR Rumunjskoj, a umro je 9. ožujka 1984. godine u Pjongjangu, 11 dana prije svog 74. rođendana.


| * p
* r
* u
Premijeri Sjeverne Koreje |
| --- |
| 
* Kim Il-sung (1948–1972)
* Kim Il (1972–1976)
* Pak Sŏng-ch'ŏl (1976–1977)
* Ri Chong-ok (1977–1984)
* Kang Sŏng-san (1984–1986)
* Ri Kŭn-mo (1986–1988)
* Yŏn Hyŏng-muk (1988–1992)
* Kang Sŏng-san (1992–1997)
* Hong Sŏng-nam (1997–2003)
* Pak Pong-ju (2003–2007)
* Kim Yŏng-il (2007–2010)
* Ch'oe Yŏng-rim (2010–2013)
* Pak Pong-ju (2013–2019)
* Kim Chae-ryong (2019–2020)
* Kim Tŏk-hun (2020–*danas*)

 | Flag of North Korea |
**Gormond od Picquingnyja** (francuski: ; također poznat i po imenima *Garmond*, *Gormond*, *Germond*, *Guarmond*, *Waremond* ili *Warimund*; prije 1069 - 1128) bio je latinski patrijarh Jeruzalema od 1118. do smrti.

Rodio se u plemićkoj porodici iz francuske Pikardije, te neko vrijeme bio feudalni gospodar Picquignyja. Imao je suprugu po imenu Béatrix de Daours, a s njom i petoro djece, uključujući sina Gerarda koji će naslijediti njegovo leno. 

Dužnost patrijarha u Jeruzalemu je preuzeo nakon smrti svog prethodnika Arnulfa od Chocquesa. Godine 1120. je sazvao Sabor u Nablusu čije su odluke predstavljale svojevrsni konkordat između Crkve u Outremeru i Jeruzalemskog Kraljevstva. Mnogo poznatija je bila odluka da se odobri rad grupe vitezova na čelu sa Hugues de Payensom koji će kasnije postati poznati kao templari. Godine 1123. je pak njegovim posredovanjem sklopljen sporazum o vojnom savezu između Jeruzalemskog Kraljevstva i Republike Venecije koji je po njemu dobio ime *Pactum Warmundi*. Sačuvana je i njegova koresponedncija sa španskim historičarem Diegom Gelmirezom, nadbiskupom Santiaga de Compostele. Gormond, koji je u kronikama opisan kao dobar i vjeran prijatelj kralja Balduina II je preminuo 1128.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Prethodi: **Arnulf od Chocquesa**  |  **latinski patrijarh Jeruzalema** 1119–1128 | Slijedi: **Stephen od La Fertéa**  |
**Hannibal Williston Goodwin** (Taughannock kraj Ithace, 21. aprila 1822. − Woodside kraj Newarka, 31. decembra 1900.), američki episkopalni svećenik najpoznatiji po tome što je izumio i patentirao bazu filma na osnovu nitroceluloze te tako omogućio Edisonu da razvije prvi filmski uređaj Kinetoscope. Njegov izum je koincidirao sa izumom slične tehnike od strane Georgea Eastmana, osnivača filmske kompanije Eastman Kodak. Patent je podnesen 2. maja 1887. ali nije odobren sve do 1898. Goodwin je godine 1900. osnovao vlastitu kompaniju za proizvodnju filmske vrpce, ali je iste godine ozlijeđen u prometnoj nesreći te je nedugo potom umro od ozljeda. Njegov patent je preuzela tvrtka Ansco koja je godine 1914. uspjela na sudu od Eastmana ishoditi 5 miliona US$ odštete za njegovo korištenje.

Izvori
------

Vanjske veze
------------

* PBS History of Photography timeline
* Dr. Dan's Movie Page Arhivirano 2004-08-18 na Wayback Machine-u
* Invention & Technology article about Goodwin/Eastman patent dispute Arhivirano 2010-01-02 na Wayback Machine-u

***Hannibal Goodwin*** na Wikimedijinoj ostavi
Hram Antonina i Faustine u Rimu, današnja Crkva San Lorenzo in Miranda
**Hram Antonina i Faustine** (italijanski: ) je hram u Rimu koga je oko 141. podigao car Antonin Pije u počast svojoj umrloj supruzi Faustini. Njegovi ostaci se nalaze na Forum Romanumu, na Via Sacri, nasuprot Regiji.

Nakon Antoninove smrti 161. hram, koji je prvotno bio posvećen Faustini, je odlukom njegovog nasljednika Marka Aurelija posvećen i Antoninu. Nekoliko vijekova kasnije, najvjerojatnije u 6. vijeku, hram je konvertiran u kršćansku crkvu, što je jedan od razloga zašto je, za razliku od drugih antičkih građevina, bio očuvan kroz vijekove. S vremenom je dobila ime **Crkva San Lorenzo in Mirandi**. Nekoliko je puta preuređivana, da bi svoj sadašnji oblik dobila u 17. vijeku.

Izvori
------

***Hram Antonina i Faustine*** na Wikimedijinoj ostavi

* Platner, Samuel Ball, (revised by Thomas Ashby), *A Topographical Dictionary of Ancient Rome,* (London: Oxford University Press), 1929. (On-line text)
* Touring Club Italiano (TCI) *Roma e Dintorni* 1965:133.

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 130656795
* LCCN: no94022516
* GND: 7544711-3
* BNE: XX183550

 |
**Igor Pamić** (Žminj, 19. studenog 1969.) je bivši hrvatski nogometaš koji je sada nogometni treneru u NK Istra 1961.

Igor Pamić je rođen u Žminju, te je svoju profesionalnu karijeru započeo u pulskoj Istri 1992. godine. Nakon dvije sezone, prelazi u Dinamo, gdje se također zadržao dvije sezone prije nego što je potpisao za Osijek u srpnju 1995. Iduće sezone, napušta prvu hrvatsku nogometnu ligu, zabivši 57 golova u pet sezona, te potpisuje za francuski klub Sochaux.

Pamić napušta Sochaux u srpnju 1997. te potpisuje za njemačku Hansu iz Rostocka. U sezoni i po skupio je 37 nastupa u Bundesligi, te je zabio 13 golova. Godine 1999. prelazi u redove austrijski Grazer AK, gdje je igrao sve do kraja karijere, odigravši svoju posljednju utakmicu 21. listopada 2001. protiv Rapida iz Beča. U dvije polusezone, te dvije pune sezone, nastupio je za GAK 66 puta, te je zabio 23 golova.

Za hrvatsku reprezentaciju je debitirao 10. travnja 1996. u Osijeku, u prijateljskoj utakmici protiv Mađarske, te je na toj utakmici zabio svoj prvi i posljednji pogodak za reprezentaciju, koji je ujedno i bio jubilarni 100. gol hrvatske nogometne reprezentacije. Bio je i član reprezentacije na Europskom prvenstvu 1996. u Engleskoj, gdje je igrao prvo poluvrijeme utakmice protiv Portugala. Za reprezentaciju je nastupio ukupno 5 puta te zabio jedan gol.

Ubrzo nakon završetka igračke karijere, postao je trener trećeligaša Žminja. Godine 2004. postaje trener drugoligaša Istre 1961. Pod njegovim vodstvom, Istra 1961 postaje prvak druge lige, te se plasirala u prvu ligu. Nastavio je voditi Istru 1961 do 2005. te se 2006. vraća u Žminj. Godinu dana kasnije preuzima vođenje NK Karlovca, također trećeligaša s kojim ostvaruje ulazak u 2.HNL uz maksimalan učinak na domaćem terenu, a u Drugoj ligi je sjajnim nizom doveo Karlovac na vrh.

Otac je nogometaša Zvonka i umrlog Alena Pamića.

Izvori
------

1. ↑  Orlando Rivetti: Pamić protiv Scorije? Golovi na kapaljku, Novi list, 23. travnja 2011.  
"*Igor Pamić se Puli vratio kao spasitelj. »Boškarin« iz Žminja želi pobjeći s drugoligaškog ražnja.*"

| * p
* r
* u
Sastav Hrvatske  na  EP 1996. |
| --- |
| 1 Ladić • 2 Jurčević • 3 Jarni • 4 Štimac • 5 Jerkan • 6 Bilić • 7 Asanović • 8 Prosinečki • 9 Šuker • 10 Boban (c) • 11 Bokšić • 12 Mrmić • 13 Stanić • 14 Soldo • 15 Pavličić • 16 Mladenović • 17 Pamić • 18 Brajković • 19 Vlaović • 20 Šimić • 21 Cvitanović • 22 Gabrić • Izbornik: Blažević | Hrvatska |
**Jakub Szynkiewicz** (16. aprila 1884. – 1. novembra 1966.), poljski je teolog, doktor filozofije i orijentalnih nauka tatarskoga porijekla, prvi muftija Poljskog muslimanskog saveza.

Biografija
----------

Jakub Szynkiewicz rođen je u tatarskoj porodici 16. aprila 1884. u mjestu Lyakhavichy (Lachowicze) u Minskoj guberniji Ruskoga Imperija (od 1921. do 1939. dio Poljske, danas zapadna Bjelorusija). Bio je sin Sulejmana i Fatme. Imao je brata, Mustafu Szynkiewicza, predsjednika Društva litvanskih Tatara (Związek Tatarów Litewskich), i sestru Aminu.

Godine 1904. maturirao je u Gimnaziji u Minsku, nakon čega je najprije studirao inženjerske nauke, ali je kasnije 1907. godine odlučio studirati orijentalistiku u Petrogradu. Godine 1925. stekao je doktorat iz filozofije na Univerzitetu u Berlinu disertacijom na njemačkome jeziku. Dana 28. oktobra 1925. izabran je za muftiju svih muslimana u Poljskoj. Sjedište mu je bilo u Vilniusu, današnjem glavnome gradu Litvanije.

Preveo je nekoliko kur'anskih ajeta s arapskoga na poljski. Objavljeni su 1935. pod naslovom *Wersety z Koranu* ("Izabrani ajeti iz Kur'ana"). U tom vrijeme bili je to jedino štivo malobrojne zajednice poljskih muslimana. Broj muslimana u Poljskoj u periodu od 1918. do 1939. nije prelazio brojku od 6 000. Tokom svog vodstva muftija je uspostavio kontakte u inostranstvu, između ostalih, s Indijom, Palestinom i Egiptom. Godine 1930. dolazio je i u Kraljevinu Jugoslaviju na ustoličenje novog reis-ul-uleme Ibrahima ef. Maglajlića u Bajrakli džamiji u Beogradu. Muslimani Poljske imali su svoje konzulate u Palestini i Alžiru, gdje su ih zastupali Mustafa Aleksandrowicz i Leon Bohdanowicz. Szynkiewicz je također prisustvovao kongresu o pokušaju ponovnoga uspostavljanja halifata, održanomu u Kairu 1926. godine. Tokom Evropskoga muslimanskoga kongresa održanog u Švicarskoj 1935. nazvan je *jednim od najrječitijih sudionika*. U dramatičnoj epizodi na kongresu, muftija Szynkiewicz zahtijevao je od direktora Istituto Superiore Orientale di Napoli, grofa Bernarda Barbiellinija Amideija, da tri puta izgovori pripadnost islamu (šehadet) pred sudionicima kongresa, jer se grof pojavio pred kongresom i zatražio formalizaciju njegove privrženosti islamu. Muftija Szynkiewicz također je nadgledao zakonodavstvo nove nezavisne poljske države koja se bavila pravnim statusom poljskih muslimana 1936. godine.

Bio je veliki borac za državno priznavanje muslimana Poljske. Imao je namjeru gradnje džamije u Varšavi, za što su novčanu podršku obećali egipatski i marokanski kraljevi, ali je njemačka invazija 1939. izgradnju spriječila.

Tokom Drugoga svjetskoga rata služio je kao muftija. Krajem 1944. otišao je i odbio se vratiti u komunističku Poljsku. Nakon rata preselio se u Egipat, ali se nakon Naserovoga državnoga udara 1952. preselio u Sjedinjene Države.

Umro je u Waterburyu, 1. novembra 1966.

Vanjski linkovi
---------------

* Dr. Jakub Szynkiewicz (1884-1966), prvi muftija muslimana Poljske

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 280100490
* LCCN: no2018009910
* ISNI: 0000 0000 1424 033X
* GND: 1042167737
* SUDOC: 099429896

 |
**Ljubomir Ivanović Gedža** (Kovačevac, 25. decembar 1925 — Beograd, 2. decembar 1980) bio je jugoslovenski i srpski rvač i rvački trener.

Biografija
----------

Spomenik Ljubomiru Ivanoviću Gedži ispred Sportskog centra u Mladenovcu
Rođen je 25. decembra 1925. u Kovačevcu gde je završio prva četiri razreda osnovne škole, a dalje obrazovanje je nastavio u Smederevskoj Palanci. Kao dete se bavio čobanstvom. Od 1943. do 1946. je bio član Partizana, a nakon povratka iz službe je upisao Srednju fiskulturnu školu u Zemunu. Od 1951. je radio kao nastavnik fizičkog u beogradskoj gimnaziji.

Nakon što je postao član rvačkog kluba Partizan postao je dvostruki viceprvak Jugoslavije u kategoriji od 83 do 87 kg. Kasnije je učestvovao na takmičenju u veštini *džudo do* u Danskoj gde je postao svetski prvak. Nakon što je doživeo povredu lakta, više nije mogao da se bavi sportom profesionalno, pa je odlučio da se posveti trenerskoj karijeri koja je bila veoma uspešna i zapažena. Od 1961. godine je bio član Rvačkog saveza Jugoslavije, a nešto ranije je bio trener u RK Partizan.

Umro je 2. decembra 1980. u Beogradu od posledica infarkta.

Nakon njegove smrti održan je memorijalni turnir u rvanju koji se prvi put održao u Beogradu, a potom se preselio u Mladenovac. Po Gedži su u Mladenovcu nazvani i Sportsko-rekreativni centar i Kulturno umetničko društvo iz Kovačevca. Dana 5. marta 2012. godine posthumno je odlikovan Zlatnim ordenom RSS.

Izvori
------

1. ↑  Nikolić, Darko (27. 9. 2018). „ZBOG NJEGA SU GENERALI ZAUSTAVLJALI AVIONE "Gedžin" turnir u rvanju grčko-rimskim stilom ponovo u Mladenovcu" (sr). *Blic.rs*.
2. ↑  „Najava za Međunarodni turnir "Ljubomir Ivanović Gedža" u Mladenovcu". *mladenovac.rs*. 30. 5. 2019.
3. ↑  „ZLATNI ORDEN RSS" (PDF).
4. ↑  „Sto godina rvačkog sporta u Srbiji". *RTS*. 6. 3. 2012.

Literatura
----------

* Stanković, Nebojša; Sokić, Snežana Nena. *Prvi*. Sportski savez Mladenovca.
**Marijan Batarilović** (Bošnjaci, 11. 5. 1960 - Zadar, 12. 7. 2011), vojni pilot, bojnik Hrvatske vojske i kapetan 1. klase Jugoslavenske narodne armije.

Biografija
----------

Bojnik Marijan Batarilović je rođen 11. 5. 1960 godine u Bošnjacima (Vukovarsko-srijemska županija). Tokom službovanja u Jugoslavenskom ratnom zrakoplovstvu (JRZ) bio je stacioniran u Prištini na vojnom aerodromu Slatina u sklopu 83. lovačkog avijacijskog puka. Na početku rata u Hrvatskoj pridružio se novoustrojenom Hrvatskom ratnom zrakoplovstvu (HRZ). U HRZ-u je kao borbeni pilot letio na nadzvučnom avionu MiG-21, te sudjelovao u operacijama Bljesak i Oluja. Odlikovan je Medaljom za iznimne poduhvate, ordenom Nikola Šubić Zrinski, Spomenicom domovinske zahvalnosti, te medaljama Bljesak i Oluja.

Bojnik Batarilović je široj hrvatskoj javnosti postao poznat kao pilot kanadera CL-215 koji je unatoč zapovjedima, sa kolegom brigadirom Ivanom Selakom, riskirao karijeru i ugasio vatru koja je prijetila farmi Vigens kod Zadra. Učinio je to na probnom letu, kada zbog propisane procedure zrakoplov nije smio gasiti požar. Unatoč činjenici da ga je neposredni zapovjednik bojnik Davor Turković prijavio, na stranu bojnika Batarilovića je stala šira hrvatska javnost, ustavši protiv birokratskih zavrzlama i procedura koje su nerijetko kočile učinkovitu borbu protiv požara na otvorenom.

Bojnik Marijan Batarilović je preminuo 12. 7. 2011 od posljedica srčanog udara i to nakon povratka s probnog leta.

Odlikovanja
-----------

* Spomenica domovinske zahvalnosti
* Red Nikole Šubića Zrinskog
* Medalja Bljesak
* Medalja Oluja
* Medalja za iznimne pothvate
**Mariška Holoubek Funjak** (Szariszap, Mađarska 1904. - Koprivnica, 3. ožujka 1993.), jugoslavenska glazbenica najpoznatija kao članica glazbenog sastava Mariška band.

Rođena je u Mađarskoj 1904. godine. Otac joj je bio Čeh i violinist u vojnom orkestru, a majka Mađarica. Od njene 5 godine, otac je učio Marišku svirati glazbene instrumente. Obitelj se u Mariškinoj ranoj mladosti preselila u Koprivnicu. U Zagrebu je učila svirati violinu u srednjoj glazbenoj školi. Naučila je svirati i klavir i harmoniku. Desetljećima je besplatno poučavala sviranje tih triju instrumenata i odgojila je velik broj glazbenika, od kojih su neki ostvarili i zavidne karijere. Aktivno se počela baviti glazbom 1960. godine u zrelim godinama. Nastupala je u velikom broju glazbenih sastava, svirajući uglavnom podravske pjesme. Početkom 80.-ih godina 20. stoljeća osnovala je glazbeni sastav "Mariška band" koji je stekao veliku popularnost u središnjoj Hrvatskoj i šire. Ostali članovi sastava bili su puno mlađi od nje. Svirali su podravsku glazbu nadahnutu američkom country glazbom te šlagere i evergrine. Sastav je postojao oko 7 godina, tijekom kojih su održali oko 50 koncerata u Hrvatskoj i Sloveniji. O "Mariška bandu", hrvatski režiser Petar Krelja snimio je istoimeni dokumentarni film 1985. godine, koji je osvojio mnoge nagrade i postao klasik hrvatskog dokumentarnog filma. Mariška je svirala i poučavala mlade do kraja svog života. Živjela je u središtu Koprivnice, a umrla je u 90. godini života u domu umirovljenika
**Sherrill David Robinson**, poznatiji kao **Jerry Robinson** (Trenton, NJ, 1. siječnja 1922. – New York, NY, 7. prosinca 2011.) bio je višestruko nagrađivani američki crtač stripa najpoznatiji po svom radu u kući DC Comics tokom 40-ih godina. Robinson je danas najpoznatiji kao koautor Robina, Batmanovog pomoćnika, te Jokera, Batmanovog rivala; iako je Bob Kane dugo godina tvrdio kako su Bill Finger i on stvorili Jokera, Robinson je uvijek tvrdio da je i on jedan od autora tog lika, što mu se danas konačno i priznaje. Imao je značajnu ulogu i u stvaranju Batmanova batlera, Alfreda Pennywortha, te zlikovaca Two-Facea i Scarecrowa.

Nakon odlaska iz DC Comicsa, Robinson je osnovao vlastitu stripovsku kuću. Tokom 70-ih godina je bio aktivan borac za prava tvoraca likova te je aktivno podržavao i pomagao Jerryju Siegelu i Joeu Shusteru u pravnom sporu s DC Comicsom oko kompenzacije i prava na lik Supermana, čiji su tvorci oni bili. Godine 2007. vratio se u DC Comics kao kreativni konzultant. Za života je dobio nekoliko nagrada i odlikovanja, a 2004. godine je primljen u Stripovsku kuću slavnih.

Umro je 2011. godine u snu u svom domu u New Yorku.

Vanjske veze
------------

***Jerry Robinson*** na Wikimedijinoj ostavi

* Jerry Robinison Papers 1953–2009 at Syracuse University
* Jerry Robinson official site
* Jerry Robinson na Find a Grave

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 161464747
* LCCN: n80064207
* ISNI: 0000 0000 6334 5875
* GND: 143281747
* SUDOC: 18500587X
* BNF: cb12731725s (podaci)
* BIBSYS: 90874990
* ULAN: 500074618
* NKC: xx0239938
* CiNii: DA17115379

 |
Bista Jovana Apostolovića ispred zgrade Pasterovog zavoda u Novom Sadu
**Jovan Apostolović** (Budim, 1731 - Novi Sad, 1770) je bio prvi srpski diplomirani doktor medicinskih nauka. On je bio prvi srpski lekar sa diplomom Univerziteta u Berlinu 1759. godine. 

Rođen je oko 1731. u Budimu (tadašnja Austrijska carevina). Njegov deda Dima, doselio se iz Soluna (Grk ili Cincarin), bavio se sapundzijskim zanatom, postao imućan i ugledan građanin, biran za predsednika budimske opštine. Istim zanatom nastavio je da se bavi i njegov otac, kao imućan i ugledan čovek.

Jovan je, posle osnovnog obrazovanja u rodnom mestu, završio protestantsko-evangelijsku gimnaziju, zvanu "Licej", u Požunu; upisao se na Medicinski fakultet u nemačkom gradu Haleu, koji je u to vreme bio cenjen univerzitetski centar u Evropi, na kome je predavao filozof i osnivač pokreta prosvećenosti Kristijan Volf, kao i dvojica najistaknutijih tadašnjih nemačkih lekara, profesori Fridrih Hofman i Ernest Štal. Posle odlično završenih studija, odbranio je 1757. na latinskom jeziku napisanu disertaciju Modum ljuo affectus animi in corpus humanum aljunt generatim (Kako osećanja deluju na ljudsko telo), koja po nekim stručnim mišljenjima predstavlja prvu raspravu o stresu u istoriji medicine. U predgovoru disertacije, koja je objavljena iste godine u Jeni, naveo je da je on "možda prvi i jedini iz slavnog srpskog naroda koji je svoj duh poklonio medicinskoj nauci", rekavši: "Možda će moj rod slavan zbog svoje sudbine i oružja postati slavan takođe i zbog svoje književnosti i naukom koja doprinosi telesnom i duševnom zdravlju. A možda će početi da se prosvećuje i tako bori, ne mačem, nego kako se kaže umetnošću za dobro svoje slatke domovine. "
Po povratku sa studija, prvih godinu-dve je obavljao privatnu praksu u Budimu. Potom se 1759. preselio u Novi Sad, gde je takođe imao privatnu praksu. Kada se posle nekoliko godina pojavila opasnost od proširenja epidemije kuge, opštinsko veće ga je postavilo za gradskog lekara, ali su mu posle dve i po godine otkazali službu. Nastavio je sa privatnom praksom. Poživevši samo 35-40 godina, preminuo je oko 1770. pretpostavlja se od tuberkuloze, u Novom Sadu.
**Majkl Elis Debejki** (engl. ; 7. 9. 1908 — 11. 7. 2008) bio je svetski poznat hirurg, inovator i medicinski obrazovni radnik. Debejki je bio profesor Bejlor medicinskog fakulteta u Hjustonu, Teksas, i direktor Centra za srce Debejki.

Debejki je izumeo mnoge instrumente i naprave koje su unapredile kardiovaskularnu hirurgiju i pomogle pacijentima. Dok je još bio na studijama 1932. godine izumeo je pumpu, koja je postala glavni deo mašine koja se koristi tokom operacija na otvorenom srcu, preuzimajuhi funkcije pluća i srca.

To je bio samo početak mnogih inovacija. Hirurški zahvati koje je Debejki razvio nekada su bila čuda medicine, a danas su uobičajeni u većini bolnica. On je prvi radio na razvijanju veštačkog srca i srčanih pumpi kako bi pomogao pacijentima koji čekaju na transplantacije.

Pomogao je i u izradi više od 70 hirurških instrumenata.

Nagrađen je počasnim doktoratom.

Spoljašnje veze
---------------

***Michael DeBakey*** na Wikimedijinoj ostavi

* Odeljenje hirurgije Debejki
* Metodistički centar za srce Debejki Arhivirano 2008-11-22 na Wayback Machine-u
* Umro najpoznatiji svetski kardiolog Majkl Debejki

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 104710260
* LCCN: n83005519
* ISNI: 0000 0000 8405 011X
* GND: 123681162
* SELIBR: 314340
* SUDOC: 079442536
* BNF: cb135678326 (podaci)
* BIBSYS: 90251966
* NKC: nlk20030128451
* CiNii: DA05985613
* CONOR.SI: 44793699

 |
**Milan Pojić** (Petrinja, 12. svibnja 1957. - Zagreb, 17. veljače 2013.), bio je hrvatski povjesničar i arhivist.

Životopis
---------

Milan Pojić rodio se 1957. godine u Petrinji gdje je završio osnovnu školu i Gimnaziju a povijest i arheologiju diplomirao je na Filozofskom fakultetu u Zagrebu. Radio je kao prosvjetni djelatnik u školama u Krapini, Vojniću i Petrinji, a od 1992. godine radio je kao viši arhivist u Hrvatskom državnom arhivu gdje je od 1994. godine bio voditelj Odsjeka za vojne fondove. Godine 1991. bio je i među osnivačima Odreda narodne zaštite u Petrinji.

Umro je nakon duge i teške bolesti, 17. veljače 2013. godine, u 56. godini u Zagrebu.

Znanstvena djelatnost
---------------------

Uz arhivistički rad, bavio se istraživanjem hrvatske i vojne povijesti, bio je član uredništva *Petrinjskog obzora* te je pisao za Petrinjski zbornik za povijest i obnovu zavičaja o istraživanju žrtava rata i poraća na području Grada Petrinje. Priredio je za tisak *Ratni dnevnik Josipa Hübla iz 1943.* (DAG, Gospić, 2002.) te 2005. godine (zajedno sa Zdravkom Dizdarom, Vladimirom Geigerom i Matom Rupićem) knjigu *Partizanska i komunistička represija i zločini u Hrvatskoj 1944.-1946.: dokumenti*.

Politička djelatnost
--------------------

Uoči demokratskih promjena u Hrvatskoj i nakon njih sudjelovao je u političkom životu Petrinje gdje je potaknuo i bio jednim od utemeljitelja petrinjskoga ogranka Hrvatske socijalno liberalne stranke (HSLS), a tada je izabran i za prvog dopredsjednika stranke.

Djela
-----

* *Vojskovođa Svetozar Boroević: 1856.-1920.*, Hrvatski državni arhiv, Zagreb, 2006.
* *Hrvatska pukovnija 369. na Istočnom bojištu 1941.-1943.: ratni dnevnik*, Hrvatski državni arhiv, Zagreb, 2007.
* *Vjesnik naredaba Odjela za narodnu obranu Vlade Narodnog vijeća Slovenaca, Hrvata i Srba : 1918.-1919.*, Hrvatski državni arhiv, Zagreb, 2008. (urednik)

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5  Umro Milan Pojić-Milek[*mrtav link*], preuzeto 30. ožujka 2013.
2. ↑  Državni arhiv u Gospiću: Ratni dnevnik Josipa Hübla iz 1943, preuzeto 30. ožujka 2013.
3. ↑  HIPSB: Partizanska i komunistička represija i zločini u Hrvatskoj 1944.-1946.: dokumenti, preuzeto 30. ožujka 2013.
4. ↑  HDA: Promocije i predstavljanja. Predstavljena naklada HDA u 2008. godini Arhivirano 2015-12-02 na Wayback Machine-u, preuzeto 30. ožujka 2013.

Vanjske poveznice
-----------------

* *Vojskovođa Svetozar Boroević: 1856.-1920.* Arhivirano 2012-04-26 na Wayback Machine-u, Hrvatski državni arhiv, Zagreb, 2006.
* Milan Pojić, *Ustroj Austrougarske vojske na ozemlju Hrvatske 1868.-1914.* // Arhivski vjesnik, br. 43. (2001.), str. 147.-169. (Hrčak)
**Kapitalina Erić** (Ačinsk, 7. novembar 1919 — Beograd, 19. septembar 2009) je bila srpska pozorišna, filmska i TV glumica.

Biografija
----------

Rođena je u mestu Ačinsk u Sibiru u današnjoj Rusiji. Još kao beba došla je sa roditeljima u selo Čelopek kod Zvornika odakle joj je bio otac Aleksa Erić. Majka je bila Filisata, Ruskinja, ljubitelj pozorišta. Detinjstvo je provela u okolini Zvornika gde je pohađala osnovnu školu u selu Tršiću. Posle toga je školovanje nastavila u Beogradu. Bila je član Jugoslovenskog dramskog pozorišta od osnivanja 1947. godine.

U periodu 1952-1998 ostvarila je 43 uloge u filmovima i TV serijama. Neke od značajnijih uloga bile su u delima: Dva pogleda kroz ključaonicu (1960), Jerma (1961), Jegor Buličov (1967), Jednog dana, jednom čovjeku (1968), Izgubljeni sin (1970), Pozorište u kući (1972-1973), Devojka brža od konja (1974), Golgota (1975), Bulevar revolucije (1992), Tri palme za dve bitange i ribicu (1998).

Poslednju predstavu je igrala u svojoj 85. godini. Bila je to jednočinka „Unapred plaćeno milosrđe" Kšištofa Zanusija. Igrala ju je sa Radom Đuričin u Bitef teatru, a gostovali su i u Sloveniji. Napisala je autobiografsku knjigu „Od Sibira do Cvetnog trga" (COBISS). Bila je udata za glumca Ljubomira Bogdanovića kome je i posvetila knjigu.

Poslednji deo života provela je u Domu penzionera Voždovac. Tu je i nastupala sa Radom Đuričin, Jelenom i Ivanom Žigon. Umrla je u Beogradu 19. septembra 2009. godine i kremirana u krugu porodice po sopstvenoj želji.

Pozorište u Zvorniku je od 10. oktobra 2010. godine ponelo ime po Kapitalini Erić.

Spoljašnje veze
---------------

* Kapitalina Erić na sajtu IMDb
* Želela sam da budem gospođa ministarka - intervju („Politika", 3. mart 2009)
* Sećanje: Kapitalina Erić („Politika", 10. novembar 2009)