recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Karta Slobodnog grada Gdanjska
**Slobodni grad Danzig** ili **Gdanjsk** (njemački: *Freie Stadt Danzig*, poljski: *Wolne Miasto Gdańsk*) bila je polu-autonomna grad-država, koja je postojala između 1920. i 1939. a sastojala se od grada Gdanjska i okolnog područja.

Slobodni grad Gdanjsk osnovan je 15. studenog 1920. u skladu s odredbama Versajskog ugovora 1919. bez plebiscita. Uključivao je grad Gdanjsk (Danzig) i preko 200 obližnjih gradova, sela i naselja. 

Prema odluci Lige naroda, regija je trebala biti odvojena i od Njemačke i od ponovno uspostavljene Poljske države. Ovo područje nije bila samostalna država, već pod zaštitom Lige naroda i u obvezujućoj carinskoj uniji s Poljskom. Poljska je također imala druga posebna prava. Područje je proglašeno slobodnim gradom, kako bi se Poljskoj omogućio izlaz na more, dok se u isto vrijeme priznaje, da je populacija uglavnom njemačka.

Godine 1933. vlast je preuzela lokalna nacistička stranka i demokracija je potisnuta. Nakon njemačke invazije na Poljsku 1939. ukinut je Slobodni grad Gdanjsk i pripojen je u novu regiju Danzig-Zapadna Pruska. Slijedilo je antižidovsko raspoloženje i ubojstva.

Nakon što je sovjetska vojska osvojila Gdanjsk u prvim mjesecima 1945. veliki broj etničkih njemačkih državljana bio je protjeran. Grad je pripao Poljskoj i Poljaci su zamijenili dotadašnje njemačko stanovništvo.

***Slobodni Grad Danzig*** na Wikimedijinoj ostavi

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 79146936620213780476
* SUDOC: 032415370
* BNF: cb12344935w (podaci)
* NKC: ge980988

 |
**Rakitovica** je naselje u Hrvatskoj, regiji Slavoniji u Osječko-baranjskoj županiji i nalazi se u sastavu grada Donjeg Miholjca.

Zemljopisni položaj
-------------------

Rakitovica se nalazi na 95 metara nadmorske visine u nizini istočnohrvatske ravnice, a južno od sela protječe rijeka Karašica. Selo se nalazi na državnoj cesti D53 Našice- Donji Miholjac. Susjedna naselja: sjeverno grad Donji Miholjac, južno Miholjački Poreč i Radikovci, jugoistočno Golinci, te sjeveroistočno Sveti Đurađ i Podgajci Podravski. Pripadajući poštanski broj je 31543 Miholjački Poreč, telefonski pozivni 031 i registarska pločica vozila NA (Našice). Površina katastarske jedinice naselja Rakitovica je 13,55 km2.

Povijest
--------

Stanovništvo
------------

***Kretanje broja stanovnika 1857.-2011.***

Crkva
-----

U selu se nalazi rimokatolička crkva Sv. Jakoba apostola koja pripada katoličkoj župi Sv. Mihaela Arkanđela u Donjem Miholjcu i donjomiholjačkom dekanatu Đakovačko-osječke nadbiskupije. Crkveni god (proštenje) ili kirvaj slavi se 25. srpnja.

Obrazovanje i školstvo
----------------------

U selu se nalazi škola do četvrtog razreda koja radi u sklopu Osnovne škole August Harambašić u Donjem Miholjcu.

Kultura
-------

Kulturno umjetničko društvo "Josip Čoklić" Rakitovica.

"Zlatna berba" foklorna manifestacija koja se održava krajem mjeseca rujna. Manifestacija počinje mimohodom svih sudionika u narodnim nošnjama, izložbom tradicionalnih jela, kolača i ručnih radova, te natjecanjima u ručnom runjenju kukuruza i pripremi guščjeg paprikaša i drugih tradicionalnih jela.

Šport
-----

NK Sokol Rakitovica natječe se u sklopu 3.ŽNL Liga NS D. Miholjac. Klub je osnovan 1953.

Ostalo
------

U selu djeluje Dobrovoljno vatrogasno društvo Rakitovica i Udruga mladih "Petel" Rakitovica.

Izvori
------

1. ↑  Naselja i stanovništvo Republike Hrvatske 1857.-2001. www.dzs.hr

Vanjska poveznica
-----------------

* 
* Arhivirano 2019-10-28 na Wayback Machine-u

  


*Ovaj nedovršeni članak o **naselju** u Hrvatskoj:* **Rakitovica** *treba dopuniti.   
Dopunite ga prema pravilima Wikipedije.*


| * p
* r
* u
Naselja u sastavu Grada Donjeg Miholjca |
| --- |
| Donji Miholjac • Golinci • Miholjački Poreč • Podgajci Podravski • Radikovci • Rakitovica • Sveti Đurađ |
**Odlučivanje** je bit planiranja i ono predstavlja odabir nekog smjera djelovanja između više alternativa. Rezultat odlučivanja jest **odluka**.

Proces odlučivanja
------------------

1. **traganje za alternativama**
2. **vrjednovanje alternativa**
	* kvantitativni i kvalitativni čimbenici
	* granična analiza
	* analiza učinkovitosti troškova (cost-benefit analiza)
3. **odabir alternative**
	* U odabiru alternative se mogu koristiti tri (3) pristupa :
		+ iskustvo
		+ eksperimentiranje
		+ istraživanje i analiza

Vrste odluka
------------

### Programirane odluke

**Programirane** odluke se primjenjuju na rutinske (strukturirane) probleme, najčešće su to poslovi koji se ponavljaju. U tom odlučivanju se koristi iskustvo i prethodno ustanovljeni kriteriji. Postupak odlučivanja je poznat i većinom je to na osnovi prethodnih slučajeva. Programirane odluke najviše donose menadžeri nižih organizacijskih razina.

### Neprogramirane odluke

**Neprogramirane** odluke se primjenjuju u novim, slabo definiranim situacijama koje se ne ponavljaju za razliku od programiranih odluka. To su uglavnom strateške odluke i donose ih menadžeri viših organizacijskih razina.

Odlučivanje u uvjetima neizvjesnosti
------------------------------------

Većina odluka koje menadžeri donose su u uvjetima neizvjesnosti. Vrlo su rijetke situacije kada su ljudi sigurni što će se dogoditi kada donesu neku odluku.

U cilju poboljšanja odlučivanja u uvjetima neizvjesnosti razvijeni su suvremeni principi koji takvo odlučivanje mogu učiniti kvalitetnijim i boljim.

### Analiza rizika

Svatko želi znati veličinu i prirodu rizika koji se veže uz donešenja odluke u određenoj situaciji. Analiza rizika se u većini slučajeva temelji na procjenama i vjerojatnostima.

### Stablo odlučivanja

Temelji se na odnosima između strategije i trenutnog stanja. Stablo prikazuje šanse i vjerojatnosti povezane s različitim pravcima za koje se možemo odlučiti.
Primjer stabla odlučivanja možete pogledati ovdje

### Teorija preferencije

Temelji se na shvaćanju da su neki pojedinci spremni preuzeti više rizika od onih na koje upućuje vjerojatnost dok su drugi spremni preuzeti manje rizika.

Poveznice
---------

* Analiza rizika (`en`)
* Stablo odlučivanja (`en`)

***Odlučivanje*** na Wikimedijinoj ostavi
**Metropolitan Club** (ili **New York Metropolitans** ili skraćeno **Mets**) bio je američki profesionalni klub iz New Yorka u 19. vijeku.

Osnovali su ga godine 1880. poduzetnik John B. Day i bejzbol menadžer Jim Mutrie. Njih dvojica su ubrzo iznajmili zemljište na kome su sagradili stadion pod imenom Polo Grounds. Kada je klub osnovan, New York četiri godine nije imao klub koji se natjecao u profesionalnoj bejzbol ligi, jer je *New York Mutuals* godine 1876. bio izbačen iz National League zbog neodigravanja utakmica po rasporedu.

Day i Mutrie su znali da takvo stanje stvari, zbog ogromne popularnosti bejzbola u gradu, kao i atraktivnosti njegovog tržišta, ne može trajati. National League je počela razmišljati o Metreopolitansima kao svom članu. Međutim, Day i Mutrie čekali su do 1882. godine i formiranja suparničke lige American Association prije nego što su odlučili ozbiljno razmotriti ponude. 

Na kraju je odlučeno da se prihvate obje ponude, odnosno *Metropolitans* igra u obje lige. Za to je pronađeno elegantno solomonsko rješenje - Polo Grounds je podijeljen na dva dijela, odnosno dva nova stadiona, a *Metropolitans* na dva kluba koji će se natjecati svaki u svojoj ligi. Klub koji je otišao u NL se nazvao *New York Gothams*, a klub koji je otišao u AA je zadržao svoje ime. 

Ispočetka, *Metropolitans* je imao bolji uspjeh od *Gothamsa*. Godine 1884. je osvojio prvenstvo AA, a zatim i World Series. Međutim, ubrzo se pokazalo da je NL financijski stabilnija, te su Day i Mutrie tamo koncentrirali više pažnje.

Godine 1886. *Metropolitans* je prodan Erastus Witmanu koji je za njih sagradio igralište na Staten Islandu. Witmanova ideja je bila da natjera gledatelje da uz ulaznice naplaćuje i karte na svojim trajektima koji su ih trebali voziti do otoka. Gledatelji, pak, nisu imali razumijevanja za to te je godine 1887. klub raspušten.

Kada je godine 1964. NL odlučila formirati klub u New Yorku, odlučeno je da njegov naziv bude *New York Mets* u počast drevnih *New York Metropolitansa*.

Literatura
----------

* O'Malley, John (1980). "The Mets open in New York". *Baseball Research Journal* 1980, 140–144.
* O'Malley, John (1985). "Mutrie's Mets of 1884". *The National Pastime* 4 (1), 39–41.

Eksterni linkovi
----------------

* Metropolitans Team Index from Baseball-Reference.com
* The New York Metropolitans Hall of Records Arhivirano 2007-01-17 na Wayback Machine-u
* New York Public Library Metropolitans Page
* Staten Island Museum Arhivirano 2007-10-06 na Wayback Machine-u Metropolitans Page
Pustinjak Onufrije Egipatski iz 4. veka.
**Pustinjak** ili, rjeđe, **otšelnik**, je čovjek koji se iz vjerskih razloga duhovno i materijalno odvojio od svijeta, da bi živio u osamljenom, pustinjskom mjestu.

Pustinjaci su se još nazivali i *eremiti* (grč. ἔρημος, *pustinja*), *anahoreti* (grč. ἀναχωρέω, *povući se*, *uzmicati*) ili *monasi* (grč. *μόνος*, *sam*, *osamljen*), premda će pojedini od ovih naziva kroz povijest dobiti i određenija značenja. Tako će monah biti općeniti naziv za sve osobe koje se posvećuju Bogu te žive, bilo na osamljenim mjestima, bilo u nekm strožem obliku zajedničkoga života (cenobiti), dok će riječ *anahoret* označavati upravo čovjeka koji se povlači u potpunu osamu.

Prvi pustinjaci pojavili su se u kršćanstvu početkom 4. stoljeća, kad su prestali progoni kršćana, pa su mnogi od njih tražili način kako pokazati svoju vjernost Bogu, što su je dotada mogli pokazati mučeništvom. Pustinjaštvo se razvilo najprije u egipatskoj i sinajskoj pustinji, a najpoznatiji pustinjak bio je sveti Antun Pustinjak. Iz Egipta, pustinjaštvo se proširilo najprije na područje Judejske pustinje, gdje je uspostavljeno nekoliko središta pustinjačkoga života, a potom i cijelim Bliskim istokom odakle dolazi i na Zapad.

Kroz povijest u Katoličkoj Crkvi razvilo se više pustinjačkih redova, a najpoznatiji su kartuzijanci i kamaldolezi. Pustinjačko pravilo imaju i pavlini, premda su s vremenom razvili oblik života u zajednici. Danas je pustinjaštvo opet u porastu, kako u monaškim zajednicama tako i u individualnom obliku. Ponovno se ljudi odlučuju na samotnički život, uz rubove šuma, u malim kolibama, starim župnim kućama, udaljenim crkvama i slično. Od 1983. godine katolička Crkva ponovno omogućuje svojim vjernicima odabrati takav oblik života, što potvrđuje kanon 603. u kanonskom pravu gdje pojedinci polažu svoje zavjete lokalnom biskupu. Postoji i pustinjaštvo u gradovima gdje pustinjaci žive samotničkim životom u svojim stanovima, a na zajedničku molitvu se okupljaju u gradskim crkvama.

Poznati pustinjaci
------------------

* Antonije Veliki
* Gerasim Jordanski
* Benedikt Nursijski
* Marija Egipćanka
* Makarije Veliki
* Jevtimije Veliki
* Teodor Pustinjak
* Makedonije Sirijski
* Simeon Stolpnik

***Pustinjak*** na Wikimedijinoj ostavi
*Ovo je članak o geografskom terminu. Za toponim vidi Pusti Otočić.*

**Pusti otok** ili **nenaseljeni otok** je otok ili otočić kojeg trenutno ne nastanjuju ljudi. Nenaseljeni otoci su često korišteni kao mjesto radnje u književnosti i filmovi o brodolomima, i često su korišteni kao stereotip zemaljskog "raja". Neki pusti otoci su zaštićeni kao parkovi prirode a neki su privatnom vlasništvu. Najveći nenaseljeni otok na svijetu je otok Devon u Kanadi.

U književnosti
--------------

Prva poznata priča s motivom pustog otoka je iz potekla iz pera arapskog autora Ibn Tufaila u 12. stoljeću, u djelu "Philosophus Autodidactus". "Oluja" Williama Shakespearea koristi motiv brodoloma na pustom otoku kao uvod u radnju.

Najznamenitije djelo ove tematike svakako je *Robinson Crusoe* Daniela Defoea iz 1719. *Dvije godine praznika* Julesa Vernea koristi isti motiv, ali su mu protagonisti djeca.

Razvoj filmske umjetnosti prati ekranizacija najpoznatijih djela motiva brodoloma na pustom otocima. Motiv inspirira i filmove poput Disneyevih "Švicarskih Robinsona", "Cast Away", te TV serije "Lost".

Pusti otočić čest je motiv humorističnih strip-karikatura.

Veze
----

* Otok
* Brodolom
**Stari Laz** je mjesto u Hrvatskoj. Nalazi se u Primorsko-goranskoj županiji.

Zemljopis
---------

**Stari Laz** se nalazi u Gorskom kotaru, na području Općine Ravna Gora. Smješten je 4 km jugozapadno od Ravne Gore u uzdužnoj dolini između Ravne Gore i Mrkoplja. Okružen je s više bregova, ogranaka Velike Kapele koji su obrasli bukovom i jelovom šumom.

Stanovništvo
------------

Prema popisu iz 2001. godine, Stari Laz ima 251 stanovnika u 94 domaćinstava. Od ukupnog broja stanovnika, 48% je muškaraca (120), a 52% žena (131). 

Svi stanovnici su rimokatoličke vjere, ali različitih narječja. U središnjem dijelu Staroga Laza, kojeg su naselili Primorci, govori se "ča", na granici s općinom Mrkopalj govori se "što", a u djelu koji graniči s Ravnom Gorom govori se "kaj".

Pripada poštanskom uredu **51314 Ravna Gora**.

Povijest
--------

U prošlosti je Stari Laz bio tek mali puteljak zvan "Laz" kojim su prolazili Turci plijeneći i uništavajući sve pred sobom. Carica Marija Terezija dozvolila je naseljavanje mjesta, a prvi stanovnici nazvali su ga "Starim Lazom".

Izgradnja Karolinske ceste stanovnicima Staroga Laza, osim prijevoza volovima i konjima, donijela je novi način zarade: u kovačnicama, kolarnicama i gostionicama.

Stari Laz je pripadao Vojnoj krajini od koje se odvaja 1765. godine.

1772. godine, Stari Laz je imao samo 6 domaćinstava, a 1787. godine broji 45 domaćinstava. 
Krajem 18. stoljeća Mrkopalj i Stari Laz nemaju niti jednog obrtnika, trgovca, radnika ili nekog evidentiranog majstora.

Glavne djelatnosti bile su stočarstvo i ratarstvo. Lazarci su uzgajali volove, krave, ovce i telad, a što se ratarstva tiče uzgajali su žitarice, naročito ječam, pšenicu i zob.

Godine 1843. Stari Laz ima 1.028 stanovnika, a njegovi stanovnici, kao i drugi stanovnici Gorskog kotara, traže poslove u Rijeci, Karlovcu, te inozemstvu.

Obrazovanje
-----------

Obrazovanje u Starom Lazu datira iz 1875. godine. 1895. godine sagrađena je školska zgrada u kojoj se nastava održava i danas, ali kao područna škola OŠ "Dr. Branimir Marković" u Ravnoj Gori. U školskoj godini 2010. / 2011. pohađa ju troje učenika 1.- 4. razreda.

Znamenitosti
------------

### Kapela svetog Stjepana u Starom Lazu

Izgradili su ju stanovnici Staroga Laza 1912. godine. 
Kapela spada pod Župu Mrkopalj.

Vanjske poveznice
-----------------

* Službene web stranice Općine Ravna Gora
* Web stranice Turističke zajednice općine Ravna Gora Arhivirano 2011-07-21 na Wayback Machine-u
**Pravoslavna episkopska konferencija Italije i Malte** (ital. *Conferenza episcopale ortodossa d'Italia e Malta — CEOIM* je koordinaciono telo pravoslavnih episkopa, svih pravoslavnih crkava koje deluju na teritoriji Italije i Malte.

Članovi
-------

* Mitropolit Italije i Malte Genadije (Carigradska patrijaršija)
* Episkop korsunski Nestor (Moskovska patrijaršija)
* Episkop remezijanski Andrej (Srpska patrijaršija)
* Episkop italijanski Siluan (Rumunska patrijaršija) i
* Episkop konstantijski Antonije (Bugarska patrijaršija).

Istorija
--------

Prvi sastanak Arhijerejskog sabora Italije i Malte održan je 15—17 novembra 2009. godine. Na sastanku je odlučeno da se pripremi nacrt podzakonskih akata za potrebe episkopske saradnje u Italiji i na Malti.

Na poziv mitropolita Italije i Malte Genadija 31. marta 2010. u Veneciji u zgradi mitropolije Carigradske patrijaršije, održan je drugi sastanak kanonskih pravoslavnih episkopa u Italiji i Malti. Na sastanku je razmatran nacrt podzakonskih akata predloženih na prvom sastanku. Dana 17. novembra 2011. u Veneciji održan je treći sastanak Pravoslavne episkopske konferencije Italije i Malte.

Spoljašnje veze
---------------

* Conferenza episcopale ortodossa d’Italia e Malta Arhivirano 2012-03-03 na Wayback Machine-u
* U Veneciji zasedao Pravoslavni episkopski savet Italije i Malte - spc.rs Arhivirano 2011-11-25 na Wayback Machine-u
**Schindlerovi Židovi**, izvorno na njemački **Schindlerjuden**, su mnogobrojni židovi koje je od holokausta spasio industrijalac Oskar Schindler tako što ih je zaposlio u svojoj tvornici. Njihova priča iznesena je u knjizi *Schindleova arka* i u Spielbergovom filmu *Schindlerova lista*.

Prominentni Židovi koji su prikazani u filmu stavili su kamen na pravi grob Oskara Schindlera na kraju filma. Svi ti Židovi, i glumci koji su ih portretirali stvarno su stavili ta kamenja i tugovali su za smrću Oskara Schindlera, kojeg u filmu tumači Liam Neeson. Među ostalim tugovateljima tu je bila i Emilie Schindler, Oskarova žena te sam onaj koji je glumio Schindlera Liam Neeson. Neeson (čiji je lik, sam Schindler, u to vrijeme filma bio mrtav), umjesto da je postavio kamen, on je stavio cvijeće u sredinu i nije bio u ničijoj pratnji. Također on je jedini tugovatelj koji je stavio nešto na grob, a da mu nisu pokazali lice. Taj događaj je simbolična gesta jer pokazuje poštovanje svih ljudi, ne samo Židova, prema Oskaru Schindleru. Do 2006. pretpostavlja se da ima preko 7,000 živućih potomaka Schindlerovih židova u SAD-u i Izraelu.

Veze
----

* Poldek Pfefferberg
* Oskar Schindler
* Itzhak Stern

Izvori
------

1. ↑  Schindler Story Arhivirano 2008-07-19 na Wayback Machine-u www.europe-cities.com. Retrieved 9 September 2006.

Vanjske veze
------------

* Popis Schindlerovih židova Arhivirano 2006-12-31 na Wayback Machine-u
* Saved by Oscar Schindler www.schindlerjews.com. Retrieved 9 September 2006.
* Schindlerov grob Arhivirano 2008-08-28 na Wayback Machine-u
**Stara pravoslavna groblja u Mostaru**, nastala su u XVI stoljeću i nalaze se u sjeveroistočnom dijelu Mostara, u dijelu grada koji se zove Bjelušine, na uzvišenju Stolac, u neposrednoj blizini ostataka Saborne crkve, stare pravoslavne crkve i stare pravoslavne škole. Pored zapadne strane groblja protiče potok Suhodolina. Komisija za očuvanje nacionalnih spomenika, na sjednici održanoj od 7. do 11. oktobra 2003. godine u Sarajevu, donijela je odluku da se groblja na Pašinovcu i Bjelušinama proglase za nacionaln spomenike Bosne i Hercegovine. Ove odluke Komisija je donijela u sljedećem sastavu: Zeynep Ahunbay, Amra Hadžimuhamedović (predsjedavajuća), Dubravko Lovrenović, Ljiljana Ševo i Tina Wik.

Historija
---------

Najstariji očuvani nadgrobnici na ovim grobljima cijelom svojom sadržinom i karakterom natpisa su potpuno identični sa mnogim primjercima hercegovačkih stećaka u obliku krsta. Posebno su uočljive bliskosti sa stećcima u pogledu oblika i tipa slova - veoma često je prisutno četvorno slovo B, ukošeno i sa malom kvačicom slovo A, razvučeno slovo K, zatim karakterističan meki znak, osobeno slovo Ž, kao i drugi elementi.

Natpisi
-------

Po svom sadržaju natpisi su vrlo konvencionalni, sažeti i svedeni. Ni u jednom primjeru nije navedena godina rođenja umrle osobe, nego je uvijek navedena samo godina smrti. Uz ime, često bez prezimena, ponekad je navedeno i zanimanje koje zamjenjuje prezime ili se čak sa njim poistovjećuje. Kod spomenika duhovnim osobama navedi se da je umrla osoba bila monah, monahinja, sveštenojerej, jeremonah. Na nekoliko spomenika je navedeno porijeklo pokojnika što je jako bitno prilikom izučavanja migracionih procesa. Ukoliko je bilo riječi o pokojnici, obično bi bilo navedeno čija je pokojnica supruga bila.

Klesari
-------

O majstorima – klesarima koji su izvodili nadgrobnike nema puno podataka. Ni na jednom spomeniku u Bjelušinama klesar nije ostavio nikakav podatak o sebi, niti se potpisao. Izuzetak se nalazi u nekropoli na lokalitetu Pašinovac. U dosadašnjim istraživanjima starih mostarskih zanata malo se zna o kamenoklesarskom i kamenorezačkom zanatu, koji su kroz nekoliko stoljeća razvili vrlo plodnu i bogatu djelatnost. Kada se sagleda spomenički fond ovih nekropole u cjelini, vrlo lako se uočavaju klesarske karakteristike pojedinih vremenskih perioda, kao i izvjesnih majstorskih radionica. Očuvani spomenici daju informacije pomoću kojih je moguće obilježiti hronološke i stilske cjeline klesarskih shvatanja, tehničkih, izvođačkih i izražajnih samosvojnosti. Bez teškoća je tako moguće utvrditi da su u drugoj polovini XVIII stoljeća u okviru jedne decenije egzistirale istovremeno najmanje četiri klesarske radionice nejednakih kvaliteta, ali svaka vlastitih osobenosti.

Sadašnje stanje
---------------

Groblja su u potpunosti zapušteno i zaraslo u samoniklu nisku vegetaciju. Većina grobova u nekropoli je djelomično ili potpuno utonula u zemlju, a jedan dio nadgrobnih spomenika je popucao. Natpisi na pojedinim spomenicima su usljed djelovanja oborinske vode potpuno nestali ili su teško čitljivi. Veliki broj krstača je ukošen i spomenici su obrasli lišajevima i mahovinom.
*Za ostale upotrebe, v. Bitka kod Montaigua.*

**(Prva) bitka kod Montagiua** se odigrala 16. septembra 1793. godine na zapadu Francuske za vrijeme Rata u Vendéeu između snaga republikanske vlade na jednoj, i vandejskih kontrarevolucionarnih pobunjenika na drugoj strani. Do nje je došlo nakon početka velike ofenzive koju su na pobunjeničkui teritoriju u Vandeji pokrenule republikanska Armija obala Bresta i Majnčka armija, potonja sastavljena od iskusnih veterana Rata Prve koalicije i tokom koje su uspjele relativno brzo prodrijeti u dubinu pobunjeničke teritorije, tako da je Legé, sjedište pobunjeničkog vođe Charettea 14. septembra osvojeno bez borbe, a republikanci tamo oslobodili 1200 zarobljenih vojnika i pristaša Republike. Republikanci su nastavili napredovanje, te su 16. septembra u tri kolone napali pobunjeničko uporište Montaigu. Borba koja je počela puškaranjem se intenzivirala tek kada je pred Montagiu stigla kolona republikanskog generala Klébera, prethodno zadržana zbog problema sa vučom artiljerije. Tada se pobunjenički otpor slomio, te je otpočelo panično bježanje; republikanci su pobunjenike gonili konjicom, pri čemu su brojni bjegunci posječeni. Iako je Kléber inzistirao da se isti dan nastavi napredovanje prema Clissonu, republikanki general Jean-Michel Beysser se tome suprostavio, tvrdeći da su njegove trupe previše iscrpljene. Kléber je Clisson zauzeo tek sljedeći dan.

Izvori
------

1. ↑  Jean-Baptiste Kléber, *Mémoires politiques et militaires*, p. 89-96.
2. ↑  Almanach historique, p.172.
3. ↑  Pierre-Suzanne Lucas de La Championnière, *Mémoires d'un officier vendéen*, p. 44-46.

Literatura
----------

* Émile Gabory (2009). Robert Laffont. Gabory. , p. 258-259.
* Jean-Baptiste Kléber (1989). *Mémoires politiques et militaires 1793-1794*. Tallandier. Kléber. , p. 89-96.
* Pierre-Suzanne Lucas de La Championnière (1994). *Lucas de La Championnière, Mémoires d'un officier vendéen 1793-1796*. Les Éditions du Bocage. Lucas. , p.44-46.
**Bitka za Pornic** se odigrala 23. marta 1793. u istoimenom gradu na atlantskoj obali Francuske na početku Vandejskog rata i predstavljala je prvi značajniji okršaj u kome su snage republikanske vlade uspjele odnijeti pobjedu nad vandejskim kontrarevolucionrnim pobunjenicima. Do nje je došlo nedugo nakon što je u obližnjem mjestu Machecoul, u oblasti Pays de Retz došlo do oružane pobune lokalnih seljaka protiv republikanske vlasti, a koji se tradicionalno smatra početkom rata. Pobunjeni seljaci, koji su masakrirali ili u bijeg natjerali predstavnike vlasti, su stvorili improviziranu vojsku od nekoliko hiljada ljudi te imenovali lokalnog plemića Louis-Marie de La Roche Saint-Andréa za njenog zapovjednika. Pobunjenici su se odlučili obračunati sa gradovima čije je stanovništvo, za razliku od sela, odlučilo ostati vjerno Republici. Prvo su zauzeli Bourgnef-a-Retz koji je prepušten bez borbe i čije se stanovništvo sklonilo u Pornic, gdje se okupilo nekoliko stotina pripadnika Nacionalne garde naoružano s dva topa. Slično kao i u mnogim sličnim slučajevima na početku sukoba, brojčana prednost pobunjenika, bez obzira na slabo naoružanje i obučenost, je odmah na početku dala prednost pobunjenicima koji su do popodneva ovladali gradom i natjerali branitelje na povlačenje. Pobunjeni seljaci, koji su tom prigodom ubili nekoliko građana, su se odmah odali pljački i pijančevanju. Grupa od nekoliko desetaka pripadnika Nacionalne garde rodom iz Pornica je tokom iste večeri odlučila do iskoristiti da smionim kontranapadom oslobodi rodni grad. Seljake, od kojih veliki broj više nije bio u stanju pružati ozbiljan otpor, je njihov čin potpuno iznenadio i izazvao paniku. Najveći dio je izbjegao, ali je nekoliko stotina zarobljeno i poslije strijeljano. La Roche Saint-André je, držeći da će ga seljaci smatrati odgovornim za katastrofu, se odlučio sakriti prije nego što je nekoliko tjedana kasnije dobio službu kao oficir u novostvorenoj Katoličkoj i kraljevskoj vojsci. Pobunjenici su, pak, odmah nakon tih događaja za svog novog vođu izabrali François de Charettea pod čijim su vodstvom samo četiri dana kasnije u Drugoj bitci za Pornic zauzeli grad.

Izvori
------

1. 1 2 3  Jean-François Carou, *Histoire de Pornic*, p. 110-183.
2. 1 2 3 4  Alfred Lallié, *Le district de Machecoul, études sur les origines et les débuts de l'insurrection vendéenne dans le pays de Retz*, p.345-356.
3. 1 2  Pierre-Suzanne Lucas de La Championnière, *Mémoires d'un officier vendéen*, p. 7-8.

Literatura
----------

* Jean-François Carou (1859). *Histoire de Pornic*. Carou. , p. 110-183. tekst na Google Books
* Alfred Lallié (1869). *Le district de Machecoul, études sur les origines et les débuts de l'insurrection vendéenne dans le pays de Retz*. Lallié. , p. 345-356. tekst na Google Books
* Pierre-Suzanne Lucas de La Championnière (1994). *Lucas de La Championnière, Mémoires d'un officier vendéen 1793-1796*. Les Éditions du Bocage. Lucas. , p. 7-8}}
Stari grad Dubovac
**Stari grad Dubovac** je renesansni kaštel s gotičkim elementima u karlovačkom predjelu Dubovcu. Kaštel Dubovac spada među najljepše i najbolje sačuvane spomenike feudalnog graditeljstva u Hrvatskoj. Ime nosi po hrastovoj šumi koje je okruživala ovaj kaštel, a svoje ime je prenio na gradsku četvrt.

Nalazi se na prapovijesnom humku povrh Kupe na 185 metara nadmorske visine. Arheološka iskapanja pretkraj 20. stoljeća otkrila su bogate prapovijesne i starovjekovne slojeve bivšeg naselja iz kasnog brončanog i ranog željeznog doba.

Kaštel Dubovac datira od prije 13. stoljeća, a prvi pisani dokumenti koji ga spominju datiraju tek iz 1339. godine. To su crkveni spisi koji spominju kad je dobio prvog župnika. Brojni su pisani glagoljicom. Od 14. stoljeća Dubovcem upravljaju različite plemićke obitelji koje su se smjenjivale u vlasništvu. Za Dubovac najviše su pridonijeli Frankopani. Dok su oni bili vlasnici Dubovca, kaštel je poprimio današnji izgled. Tada je od drvenog zdanja postao kamena građevina. Osim Frankopana Dubovcem su vladali Zrinski, (S)Zudari i zapovjedništvo karlovačke vojske odnosno Ratno vijeće koje je kupilo Dubovac koji su razorili Osmanlije tijekom pohoda 1578. na Veliki petak.

Kroz povijest mijenjala mu se uloga. Bio je važniji i značajniji od grada Karlovca koji se pojavio znatno kasnije. Višestruko je obnavljan i dograđivan. 
Vojni inženjer Krey dokumentirao je 1777. godine Dubovac kao kaštelsku građevinu zidanu uglavnom lomljenim kamenom. Tlocrt dvorca je nepravilan i četvrtast. Kaštel je ojačan ugaonim kulama. Branič-kula je četvrtasta i više je za dva kata od tri ostale kule koje su oble i dvokatne. Među kulama su razvijena krila u kojima se nalaze obrambene, skladišne i stambene prostorije. 

Danas je turističko odredište. Na njemu s enalazi vidikovac i stalna muzejska izložba na najvišoj kuli.

Podno Dubovca nalazi se Nacionalno svetište sv. Josipa, svetište koje su hrvatski biskupi proglasili Nacionalnim svetištem svetog Josipa Crkve u Hrvata, 15. travnja 1987. godine.

Izvori
------

* Gradski muzej Karlovac Arhivirano 2018-04-24 na Wayback Machine-u
* Stari grad Dubovac Arhivirano 2014-05-12 na Wayback Machine-u, Karlovac
* Hodočašća. Karlovac-Dubovac Arhivirano 2013-01-15 na Wayback Machine-u, Glas Koncila, Preuzeto 7. prosinca 2012.

***Stari grad Dubovac*** na Wikimedijinoj ostavi
|  |
| --- |
|  |

**Prva Brazilska Republika**, službeno **Republika Sjedinjenih Država Brazila** (portugalski: *República dos Estados Unidos do Brasil*), a kolokvijalno znana i kao ***República Velha*** (srpskohrvatski: *Stara Republika*) je naziv za period brazilske povijesti od 1889. do 1930. godine. 

Dana 15. studenog 1889. godine, malobrojna vojna garnitura izvela je državni udar i svrgnula cara Pedra II s trona. Time je efektivno dokinuto Brazilsko Carstvo, a uspostavljena je republika čiji je prvi predsjednik postao Deodoro da Fonseca. Država je bila uređena kao ustavna demokracija, mada je demokracija bila samo nominalna. U stvarnosti su izbori bili namještani, a stanovnici ruralnih dijelova zemlje su bili prisiljavani glasati za odabrane kandidate (koronelizam), a ako ni to ne bi dovelo do željenog ishoda, posebna kongresna komisija mogla je promijeniti rezultate glasovanja. To je dovelo do toga da su se na mjestu predsjednika izmjenjivali moćni oligarsi iz država São Paulo i Minas Gerais. Takav je režim dobio nadimak "*café com leite*" (srpskohrvatski: "*kava s mlijekom*"), zbog najznačajnijih proizvoda tih dvaju država. 

U periodu neposredno prije Prvog svjetskog rata, Brazil je aktivno sudjelovao u utrci u naoružanju sa susjednim Čileom i Argentinom. Uz to, suočio se sa serijom internih konflikata i pobuna, među kojima je i Rat Canudosa. Ipak, Brazil nije sudjelovao u Prvom svjetskom ratu sve do 1917. godine, kada je predsjednik Venceslau Brás potpisao objavu rata Centralnim silama, mada je njegov stvarni doprinos ostao malen. 

Dvadesete godine donijele su gospodarsku krizu i neuspješan pokušaj reformi te promjene dotadašnje politike. Ključan događaj bio je izbor Arthura Bernardesa za predsjednika, iste godine kada izbivaju i petogodišnje tenentističke pobune. Godine 1930. Getúlio Vargas je uspješno proveo revoluciju i došao na čelo države kao diktator. Njegova vladavina trajat će sve do 1945. godine, a taj će period biti znan kao Vargasova era.
**Stari boljševici** (rus. *Старые большевики*), rjeđe **Stara garda**, je izraz koji se u Sovjetskom Savezu koristio za članove vladajuće Komunističke partije, a koji su svoje članstvo započeli u Ruskoj socijaldemokratskoj partiji (boljševika) prije Ruske revolucije, odnosno njenog dolaska na vlast u Oktobarskoj revoluciji 1917. godine. S obzirom da je Partija u tadašnjem Ruskom Carstvu bila relativno malena, odnosno bila izložena brojnim progonima i zatvaranjima, članstvo u njoj se smatralo izrazom iskrene vjere u njenu ideološke temelje; zato su se "Stari boljševici" smatrali elitom i "najpravovjernijim" od svih članova, kao i najautentičnijim tumačima njene ideologije. Sve to, međutim, nije spriječilo da se u Partiji nakon smrti njenog vođe Lenjina razvije žestoka borba za njegovo nasljedstvo i vlast, pri čemu se stvorilo nekoliko frakcija oko tadašnjih partijskih i državnih čelnika kao što su Grigorij Zinovjev, Lav Trocki i Nikolaj Buharin, a koje su sa vremenom dobile i ideološku komponentu (tzv. Lijeva i Desna opozicija). Te su borbe do kraja 1920-ih formalno završile sa dolaskom Staljina na vlast, koji se nametnuo kao neupitni vođa sovjetske Partije i države. Pod njegovim vodstvom je u drugoj polovici 1930-ih pokrenuta Velika čistka u kojoj je stradao veliki broj Starih boljševika, odnosno većina onih koji su prije tog perioda držali najviše funkcije.

Povezano
--------

* Jugoslaveni u Oktobarskoj revoluciji
* Alter Kämpfer
*Za ostale upotrebe, v. Bitka kod Châtillona.*

**Bitka kod Châtillona** se odigrala 5. jula 1793. godine na zapadu Francuske za vrijeme Vandejskog rata između vandejskih kontrarevolucionarnih pobunjenika na jednoj, i snaga republikanske vlade na drugoj strani. Do nje je došlo nakon što je mladi republikanski general François-Joseph Westermann poduzeo smjelu ofanzivu u samo središte pobunjeničke teritorije u Vandeji, te 3. jula u bitci kod Moulin-aux-Chèvresa zauzeo Châtillon-sur-Sèvre, mjesto koje je predstavljao neslužbeni glavni grad pobunjenika. Poraženim pobunjeničkim vođama Henriju de La Rochejaquelinu i Louisu de Lescureu su se, pak, u obližnjem Choletu pridružile pojačanja pod komandom Charlesa de Bonchampsa, Nicoilasa Stoffleta i Gasparda de Marignyja, čime je pobunjenička vojska narasla na oko 20000 ljudi, daleko više od Westermannove armije. Ona je krenula ponovno zauzeti Châtillon; bitka je otpočela 5. jula u 10 ujutro hicima iz pobunjeničkog topa *Marie-Jeanne*. Republikanci su bili potpuno iznenađeni te je došlo do konfuzije u njihovim redovima, a što su napadači iskoristili da brzo prodru u grad. Westermann uopće nije stigao organizirati obranu, nego je umjesto toga zajahao konja i zajedno sa oko 500 konjanika pobjegao prema Bressuireu. Ostatak njegove vojske je bio zarobljen, pri čemu je veliki broj zarobljenika bio masakriran od strane pobunjenika; dok je pobunjenički vođa Louis de Lescure pokušao spriječiti svoje vojnike da ubijaju zarobljenike, de Marigny ih je na to ne samo poticao, nego i inzistirao da sam sudjeluje u ubijanju, te je vlastitim rukama ubio 75 zarobljenika. Bitka je predstavljala jednu od najvećih pobjeda pobunjenika u ratu i najvećih poraza republikanaca. Westermann, koji se smatrao odgovornim za katastrofu, izveden je pred vojni sud i jedva je izbjegao pogubljenje zbog izdaje.

Izvori
------

1. 1 2  Smith 1998: str. 48 harvnb error: no target: CITEREFSmith1998 (help)

Literatura
----------

* Yves Gras, *La Guerre de Vendée*, éditions Economica, 1994, p.54.
* Émile Gabory (2009). *Les Guerres de Vendée*. Robert Laffont. , p.189-191.
* *The Greenhill Napoleonic Wars Data Book*. Greenhill Books. 1998. ISBN 1-85367-276-9.
**Breskva** (latinski: *Prunus persica* ili *Malum persicum*) je biljka iz porodice ruža (rosaceae) iz potporodice - *Prunoideae*, reda šljiva (prunus)
koja rađa istoimene plodove. 

U našim krajevima su se breskve dugo vremena zvale **praske** , od krivo izgovorenog latinskog *persicum*, jer su se zvale *malum persicum* =perzijske jabuke.

Karakteristike
--------------

Stablo breskve je nisko i rijetko doseže visinu od 6,5 m, stabla na plantažama uobičajeno su visoka 3 do 4 m, jer se režu da ne izrastu iznad te visine.  Listovi su joj sjajno zeleni i šiljati, dugi od 7-15 cm i 2-3 cm široki, obično imaju žlijezde koje izlučuju tekućinu koja privlači mrave i druge kukce. Cvjeta rano, prije listanja, na čvorovima duž izboja prethodne sezone rasta. Cvijetovi su pojedinačni ili u grupama od 2-3, ružičaste (ponekad bijele) boje, sa 5 latica, promjera 2,5 - 3 cm. 

Tučak se sastoji od jedne relativno duge *plodnice* iz čijeg se bazalnog dijela - *sjemenika*, razvije plod.  Plod je koštunica s jednom velikom sjemenkom zatvorenoj u tvrdoj koštici. Plod breskve ima žuto ili bijelkasto tijelo, vrlo ukusno, glatke ili dlakave kože što zavisi od sorte. Zajedno s višnjama, šljivama i marelicama, breskva spada u koštunjičavo voće.

Stabla breskve ne podnose velike hladnoće, pa se nemogu uspješno uzgajati tamo gdje se temperature spuštaju na -23 ° C - 26 ° C.  S druge strane, ne rastu ni tamo gdje su zime suviše blage, jer većina sorti zahtijeva zimsku pauzu, da bi nakon tog u proljeće ponovno potekli sokovi. Breskvama odgovara različiti tip tla, ali najbolje rastu na dobro isušenim pješčanim ili šljunčanim ilovinama. Na većini tla breskve dobro reagiraju na dodatno gnojenje dušičnim gnojima, koje im pospješuje rast. Stabla su obično obrezuju jednom godišnje kako bi se spriječilo da ne izrastu previše u visinu, već da rastu u širinu i budu dovoljno prozračna, da svi cvjetovi prime dovoljno sunca. 

Drvo breskve ima relativno kratki životni vijek, u usporedbi s nekim drugim voćkama. U nekim regijama voćnjaci breskvi se obnavljaju nakon 8 do 10 godina, ali ima drva koja žive 20 do 25, pa čak i više i rađaju plodove, ali to ovisi o njihovoj otpornosti na bolesti, štetočine i oštećenja tokom zime.

Historija kultivacije
---------------------

Breskve vjerojatno potječu iz Kine, a zatim su se proširile na zapad preko Perzije do mediteranskih zemalja još za antike, a kasnije i po ostaloj Evropi.
Španjolci su prenijeli breskve u Novi svijet, već oko 1600. u Meksiko. Vijekovima je uzgoj i selekcija novih sorti bresaka uglavnom bila ograničena na plemićke vrtove. Plantažni uzgoj velikih količina breskvi nije postojao sve do 19. vijeka, kad se počeo razvijati u Sjedinjenim Američkim Državama. Vrste uzgajane po tim ranim plantažama, bile su često vrlo loše kvalitete. Tek od 20. vijeka se selekcijom došlo do kvalitetnih sorti koje se danas uzgajaju po velikim voćnjacima.

Izvori
------

1. 1 2  „*praska*" (hrvatski). Novi Liber. Pristupljeno 1. 03. 2013.
2. 1 2 3 4 5 6 7 8 9  „*peach*" (engleski). Encyclopædia Britannica. Pristupljeno 1. 03. 2013.

Vanjske veze
------------

***Breskva*** na Wikimedijinoj ostavi

* *peach* na portalu Encyclopædia Britannica (`en`)
**Prva bitka kod Wissembourga** se odigrala 13. oktobra 1793. godine za vrijeme Rata Prve koalicije na sjeveroistoku Francuske između savezničkih, pretežno austrijskih snaga na čelu sa Dagobertom Wurmserom na jednoj, i francuskih republikanskih snaga pod generalom Carlencom na drugoj strani. Do nje je došlo nakon što su francuske snage, glavninom organizirane u Rajnsku armiju, prethodnih mjeseci trpile poraze od strane saveznika u dolini Rajne na zapadu Njemačke te su prisiljene na povlačenje na francusku teritoriju. Rajnska armija je zauzela obrambeni položaj na tzv. Wissembourškim linijama, nizu poljskih utvrđenja na rijeci Lauter podignutih početkom 18. vijeka. Kada su saveznici pod Wurmserom pokrenuli ofenzivu sa ciljem prodora u Alsace imali su tek neznatnu nadmoć pred Rajnskom armijom, ali je potonja bila velikim dijelom dezogranizirana političkim spletkama i revolucionarnim kaosom, zbog kojih će nekoliko njenih zapovjednika biti uhapšeno, optuženo i giljotinirano zbog navodne izdaje. To se odrazilo i na to da nitko nije htio preuzeti komandu sve dok to nije učinio Carlenc, dotada konjički potpukovnik. Rajnska armija se našla pod njegovim vodstvom kada su saveznici pod Wurmserom napali francuske položaje 13. oktobra. Saveznici su se uspjeli probiti i nanijeti Francuzima teške gubitke. Saveznii su zahvaljujući tome Fort Louis, ključnu francusku tvrđavu na Rajni sljedeći dan stavili pod opsadu koja će 14. novembra završiti kapitulacijom garnizona. U međuvremenu je Carlenc smijenjen, a na Rajnskoj armiji u pomoć pristigao general Pichegru pod čijim će energičnim vodstvom Francuzi uz nizu krvavih bitaka do kraja godine uspjeti saveznike prisiliti na povlačenje iz Alsacea.

Vanjske veze
------------

* napoleon-series.org Austrian generals by Digby Smith, compiled by Leopold Kudrna

Koordinate: 49°02′18″N 7°56′49″E﻿ / ﻿49.0383°N 7.9469°E﻿ / 49.0383; 7.9469
**Adva** (engleski: Adwa, talijanski: Adua, amharski: አድዋ) je grad sjevernoj Etiopiji, u Regiji Tigraj. Poznat je po slavnoj odlučnoj **Bitci kod Adve**, koja se zbila u okolici grada 1896 godine.
Grad leži na Etiopskoj visoravni na nadmorskoj visini od 1907 m, udaljen oko 926 km sjeverno od glavnog grada Adis Abebe.

Historija
---------

O Advi je među prvima ostavio zapis *Francisco Alvares* koji je vodio portugalsku diplomatsku misiju u Etiopiju, on je u augustu 1520 prošao kroz Advu, koju je nazvao *Kuće svetog Mihovila*. 

Adva je postala značajna tek nakon osnivanje stalne prijestolnice u Gondaru, preko ravnice kod Adve morao je proći svaki putnik sa Crvenog mora na putu u Gondar, i dalje u unutrašnjost Afrike. Oko 1700, ona je postala sjedište upravitelja pokrajine Tigraj, te je ubrzo zasjenjenila dotadašnji centar Debarvu, i postala najznačajniji grad u sjevernoj Etiopiji. 
Tad se Adva razvila i kao trgovište, toliko važno da je dobila i *nagadrasa*, najstarija znana osoba koje je vodila taj ured bio je grčki useljenik Jani iz Adve, brat Petrosa, komornika cara Joasa I Adva je oko 1800 imala jednu malu koloniju grčkih trgovaca.
Kako se Adva nalazila na važnom karavanskom putu, kroz nju su u 19. vijeku prošli brojni Evropljani (Henry Salt, Samuel Gobat, Mansfield Parkyns, Arnaud i Antoine d'Abbadie, Théophile i Lefebvre) na putu u etiopsku unutrašnjost.

Strateška važnost Adve, došla je do punog izražaja za Prvog talijansko-abesinskog rata - tu se na platou pored grada odigrala odlučujuća *Bitka kod Adve 1896* u kojoj je etiopska vojska cara Menelika II pobijedila talijansku kolonijalnu vojsku.

Talijani su izgradili telegrafsku liniju Asmara-Adis Abeba, koja je prošla kroz Advu 1902-1904 Za vrijeme njihove uprave nakon Drugog talijansko-abesinskog rata oni su podigli spomenik svojim palim vojnicima odmah nakon zauzeća grada, već 15. oktobra 1935 Grad je oslobodila indijska brigada u sastavu tadašnje britanske afričke armije 12. juna 1941 godine.

Tokom1960-ih Adva je izrasla u obrazovno središte kraja. Za vrijeme etiopskog građanskog rata 1978-1979, Adva je bila česta meta napada boraca Tigrajskog narodno oslobodilačkog fronta.

Stanovništvo
------------

Prema podacima Središnje statističke agencije Etiopije -(CSA) za 2005. Adva je imala 42,672 stanovnika, od toga 20,774 muškaraca i 21,898 žena.

Gradske znamenitosti
--------------------

Adva ima nekoliko poznatih crkava: *Adva Avraja Fird Bet*, *Adva Gebriel Bet* (graditelj dejazmač Volde Gebriel), *Adva Marjam Bet* (graditelj Ras Anda Hajmanot), *Adva Medhane Alem Bet* (graditelj Ras Sabagadis), *Adva Nigiste Saba Huletenija Dereja Timhirt Bet* i *Adva Selasije Bet*. U blizini je grada nalazi se manastir *Aba Garima*, osnovan po legendi u 6. vijeku od jednog od devet etiopskih svetaca, poznat je po svom *Evanđelju iz 10. vijeka*. Također pored grada nalazi se selo *Fremona*, koje su u 16. vijeku koristili isusovci kao svoju bazu za širenje katoličanstva po Etiopiji.

Pogledajte i ovo
----------------

* Prvi talijansko-abesinski rat
**Abdas**, (takpđer **Abda**, **Abdija** ili **Auda**) je bio kršćanski biskup grada Susa u Iranu (Sokrat Carigradski za njega također koristi titulu "biskup Perzije"). Bio je rođen u 4. vijeku u gradu Haldor, a majka mu je bila zoroastričke vjere. 

Usprkos toga je postao kršćanski svećenik i u rodnom gradu sagradio kršćanski samostan. Za vrijeme vladavine Šapura II je bio proganjan od strane zoroastričkim svećenika i zatvaran. Kasnije je postao biskupom grada Susa. Oko godine 420. je tamo došao spor sa zoroastričkim svećenicima i bio optužen za spaljivanje zoroastričkim hramova, uključujući piramidu Ahura Mazde. U spor se umiješao vladar Jezdegerd I naredivši mu da nadokandi štetu. Kada je Abdas to odbio, dotle prema kršćanima tolerantni kralj je naredio da se u znak odmazde spale sve kršćanske crkve.. 

Prema predaji je nakon toga pretučen palicom na smrt zajedno sa nekoliko drugova. Zbog toga je proglašen mučenikom, a kasnije i svecem. Slavi ga se 5. septembra ili 6. maja u Rimokatoličkoj  i 31. marta u Sirijskoj crkvi.

Izvori
------

1. ↑  Socrates Scholasticus, *Ecclesiastical history*, vii. 8
2. ↑  Theodoret, v. 39
3. ↑  „St. Abdas - Catholic Online". Catholic Online. Pristupljeno 08. 09. 2007.

Literatura
----------

* Maronite Heritage,  Arhivirano 2007-11-11 na Wayback Machine-u.
* De Lacy & O'Leary; *The Syriac Church and Fathers* (2002)
* Smith, William & Wace, Henry (editors); *A dictionary of Christian biography, literature, sects and doctrine*, "Abda", (1877). (96MB PDF)[*mrtav link*]
* Theodoret, *Ecclesiastical history*, Blomfield Jackson (translator) (1892)
* Holweck, F. G. "A Biographical Dictionary of the Saints". St. Louis, MO: B. Herder Book Co. 1924.
Turska nosiljka iz 1893
**Nosiljka** je prijevozno sredstvo, odnosno vozilo za prijevoz putnika pokretano isključivo ljudskom snagom. Najjednostavnije nosiljke se sastoje od sjedalice ili ležaljke s putnikom koju nose dva ili više nosača. Najjednostavnije nosiljke su poznate kao nosila koja se koriste za prijevoz ranjenika i bolesnika u izvanrednim situacijama.

Neke od nosiljki mogu imati pokriven krov, odnosno biti u obliku minijaturne sobe, odnosno nalikovati kočiji. Takve su nosiljke obično koristili velikodostojnici i pripadnici više klase kao znak svog društvenog položaja. Razvoj modernih prijevoznih sredstava je korištenje nosiljki danas uglavnom ograničio na ceremonijalne svrhe ili turističke atrakcije. U Aziji se od tamošnjih nosiljki razvila rikša.

Literatura
----------

* banglapedia
* Trevor Fawcett, "Chair transport in Bath": from *Bath History,* II (1988): richly detailed social history
* Luxury Transport of Palanquins: Historical exhibit at Kamat.com
* Autobiography of palanquin posted by paromita[*mrtav link*]

***Nosiljka (vozilo)*** na Wikimedijinoj ostavi

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* GND: 4236141-2

 |
**Ptolemej Neos Dioniz Teos Filopator Teos Filadelf** (grčki: , *Ptolemaios Néos Diónusos Theós Philopátōr Theós Philádelphos*, što doslovno znači *Ptolemej Novi Dioniz, Bog voljen od oca, Bog voljen od brata*; 117 - 51. pne.) bio je egipatski kralj iz dinastije Ptolemejida. Također je poznat po nadimcima "Aulet" (Flautist) (, *Aulētḗs*) i "Nots" (Kopile) (, *Nóthos*), dok historičari za njega koriste naziv **Ptolemej XII**. Vladao je u dva navrata - od 80. do 58. pne. kada je svrgnut u sveopćoj pobuni, te od 55. pne. do smrti 51. pne. Antički izvori ga opisuju kao slabog vladara, koji se više zanimao za muziku nego za državne poslove. Jedna od njegovih kćeri je bila znamenita Kleopatra.

Eksterni linkovi
----------------

* Biography by www.livius.org Arhivirano 2016-11-07 na Wayback Machine-u
* Biography by Christopher Bennett Arhivirano 2008-05-11 na Wayback Machine-u
* Strabo Geographika Books 1‑9, 15‑17 in English translation, ed. H. L. Jones (1924), at LacusCurtius
* Cassius Dio *Roman History* in English translation by Cary (1914-1927), at LacusCurtius
* The House of Ptolemy, Chapter XII by E. R. Bevan
* Ptolemy XII Auletes entry in historical sourcebook by Mahlon H. Smith

  


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Prethodi:**Ptolemej XI** | **Ptolemejski kralj Egipta***Prva vladavina**zajedno s Kleopatrom V i Kleopatra VI* | Slijedi:**Kleopatra V** i **Berenika IV** |
| **Berenika IV** | **Ptolemejski kralj Egipta***Druga vladavina**zajedno s Kleopatrom VII* | **Ptolemej XIII** i **Kleopatra VII** |


***Ptolemej XII Aulet*** na Wikimedijinoj ostavi
**Bukovica** je naseljeno mjesto u Republici Hrvatskoj u općini Rešetari u Brodsko-posavskoj županiji.

O naselju
---------

U Bukovici se nalazi kapela Rođenja Blažene Djevice Marije koja pripada župi Mučeništva sv. Ivana Krstitelja iz Zapolja, te je dio Novogradiškog dekanata Požeške biskupije.

Zemljopis
---------

Bukovica se nalazi sjeveroistočno od Nove Gradiške, 3 km sjeverno od Rešetara na jugozapadnim padinama Požeške gore, susjedna naselja su Baćin Dol na sjeveru, te Drežnik na istoku.

Stanovništvo
------------

Prema popisu stanovništva iz 2011. godine Bukovica je imala 152 stanovnika. 

***Kretanje broja stanovnika 1857.-2011.***  

  

**\*Napomena:** Bukovica se od 1910. do 1981. iskaziva pod imenom **Mala Bukovica.**

Izvori
------

1. ↑  Naselja i stanovništvo Republike Hrvatske 1857.-2001. www.dzs.hr
2. ↑  Popis stanovništva Republik Hrvatske 2011. www.dzs.hr

  


*Ovaj nedovršeni članak o **naselju** u Hrvatskoj:* **Bukovica (Rešetari)** *treba dopuniti.   
Dopunite ga prema pravilima Wikipedije.*


| * p
* r
* u
Naselja u sastavu Općine Rešetari |
| --- |
| Adžamovci • Brđani • Bukovica • Drežnik • Gunjavci • Rešetari • Zapolje |
**Ptolemejsko Kraljevstvo** (grčki: ) je helenistička država koja se obuhvaćala teritoriju današnjeg Egipta, a na vrhuncu moći i Levant, dijelove današnje Libije, Male Azije, Arabije i Grčke. Ime je dobila po Ptolemeju, makedonskom generalu u vojsci Aleksandra Velikog koji je imenovan guvernerom Egipta nedugo nakon Aleksandrove smrti. Koristeći ratove dijadoha, Ptolemej je stekao de facto nezavisnost i proširio teritorije pod svojom vlašću prije nego što se godine 305. pne. proglasio kraljem, odnosno nasljednikom drevnih egipatskih faraona. Ptolemej i njegovi nasljednici iz dinastije Ptolemejida su Egipat učinili politički najstabilnijom i jednom od najbogatijih helenističkih država, a glavni grad Aleksandrija je postala najveći grad antičkog svijeta i glavno središte antičke, odnosno zapadne kulture. Kasniji vladari su, zbog uvođenja staroegipatskih tradicija ženidbe s vlastitim sestrama, postali sve slabiji i slabiji dok posljednja kraljica Kleopatra VII svojim samoubistvom 30. pne. nije omogućila Rimljanima da preuzmu vlast i Egipat učine vlastitom provincijom.

Povezano
--------

* Ptolemejidi
* Historija Egipta

Vanjske veze
------------

* Map of Ptolemaic Egypt Arhivirano 2012-03-24 na Wayback Machine-u

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* LCCN: sh85041288

 |