**Neoterici** (grč. νεωτερικοί) jeste grčki naziv koji se upotrebljava za "modernistički" književni krug rimskih pesnika, koje je još njihov savremenik Ciceron 50. godine st. e. ironično nazvao οἱ νεώτεροι ("mladići"), a na drugim ih mestima na latinskom naziva *poetae novi* (= "novi pesnici").

Ova grupa mladih i darovitih pesnika javlja se u rimskoj književnosti početkom 1. veka st. e. ali svoj najveći polet doživljava pedesetih godina toga veka. Gotovo svi oni poticali su iz Cisalpijske Galije, koja u to vreme još nije formalno bila deo Italije, već je bila organizovana kao provincija. Na čelu neoterika, koji su obrazovali svojevrsni književni krug, nalazio se pesnik i gramatičar Publije Valerije Katon *(Publius Valerius Cato)*. Među mnogobrojnim članovima ovoga kruga uticajniji su bili još pesnik i govornik aticista Gaj Licinije Kalvo *(Gaius Licinius Calvus)*, Gaj Helvije Cina *(Gaius Helvius Cinna)*, Marko Furije Bibakul *(Marcus Furius Bibaculus)* i Kvint Kornificije *(Quintus Cornificius)*, dok samo delimično među njih pripada Publije Terencije Varon Atacinski *(Publius Terentius Varro Atacinus)*. Od celokupne njihove poezije nije nam danas sačuvano ništa: preživele su jedino pesme Gaja Valerija Katula, najboljeg od svih neoterika i jednog od najboljih rimskih pesnika.

Neoterici su prekinuli staru rimsku pesničku tradiciju koja je poticala još od Enija. Oni su izbegavali složene i obimom velike književne forme kakvi su drama ili epika, smatrajući ih staromodnim i zastarelim, a za svoje glavne uzore uzimali su Kalimaha i druge pesnike aleksandrijske poezije. Glavne književne forme neoterika bile su epilij (kratak ep), elegija i epigram. Težili su za savršenstvom u minijaturi i eksprimentisali s novim metričkim oblicima, s različitim varijantama jezika, stavljajući jedne do drugih, na primer, kolokvijalne i "uzvišene" jezičke varijetete, s novim leksičkim formama (često grčkim), s novom tematikom (ljubavnom, egzotičnom, ponekad i pomalo bizarnom). Posebno su voleli ljubavne motive i rado se upuštali u psihološke analize ljudskih osećanja. U lirici su izbegavali retoričke ukrase i trudili se da im pesme izgledaju nadahnute iskrenim doživljajem, ali i pored toga ponegde se lako uočava da je sadržina često podvrgnuta težnji ka postizanju elegantne i savršene forme. Metrički su im oblici bili raznovrsni i orginalni, u čemu su prethodnici pesnika Avgustovog razdoblja rimske književnosti. 

Kao i grčki pesnici aleksandrijske poezije, i rimski neoterici su "učeni pesnici" *(poetae docti)* i vole da se razmeću svojom učenošću. Po uzoru na aleksandrijske pesnike, naročito su voleli da za književne motive iz mitologije odabiru retke mitove i slabo poznate varijante mitova, da svoja dela pune nejasnim aluzijama, skrivenim citatima i pozajmicama iz drugih autora. Te se pozajmice, dakako, nisu smatrale plagijatom, već naprotiv komplimentom citiranom književniku i njegovom stilističkom i estetičkom majstorstvu. Međutim, razumeti i oceniti sve to mogao je samo veoma iskusan i načitan čitalac koji je dobro poznavao ne samo rimsku nego i grčku književnost, i to posebno dela iz helenističkoga razdoblja. Drugi kriterij za izbor mitoloških motiva bila je upotrebljivost nekog mita za razvijanje patetike i čak patologije ljudskih strasti, napose ljubavne. Ta tendencija ne zbližava rimske neoterike više toliko s Kalimahom koliko s nekim kasnijim predstavnicima aleksandrijske poezije, kakav su na primer bili Apolonije Rođanin ili upravo Euforion, inače mračan i teško razumljiv "učeni" pesnik, po kome Ciceron na jednom mestu (*Tusc*. 3, 19, 45) neoterike podrugljivo naziva "Euforionovim pevačima" *(cantores Euphorionis)*. Uz učena dela, većinom epilije, negovali su neoterici i male lirske oblike, koje su nazivali *nugae* (= "trice") ili *lusus* (= "igrarije"). U oba slučaja ogroman se značaj pridavao brižljivoj doteranosti stila i forme. 

Kako je njihov vlastiti književno-estetski program pred njih stavljao stroge zahteve za učenim sadržajem i savršenstvom forme, to je neotericima trebalo mnogo vremena da bi pripremili jedno književno delo. Cina je na svom omanjem spevu *Smirna* radio devet godina; pozdravljajući završetak toga rada, Katul mu obećava večnu slavu, dok su na brzu ruku napisani opsežni istorijski epovi osuđeni isto tako brz zaborav (*Cat*. 95). Enijeve epigone, sastavljače raznih "anala", smatrali su neoterici za svoje glavne književne protivnike. U toj polemici nisu štedeli ni samoga "oca Enija" *(Ennius pater)*, na veliko nezadovoljstvo Cicerona, koji je s ciljem da sam sebe proslavi, više puta sastavljao istorijske spevove po Enijevom uzoru.

Na ovaj novi pokret u rimskom pesništvu – koji se ponekad danas naziva i "rimskom modernom" ili "rimskom avangardom" – uticala je jedna grupa grčkih pesnika koji su živeli u Rimu i održavali bliske kontakte s rimskom aristokratijom. Među njima je, na primer, bio Arhija (kojega je Ciceron branio u svom govoru *Pro Archia*), zatim epikurejac Filodem i napokon Partenije iz Nikeje, koji je u Rim dospeo kao ratni zarobljenik za vreme rata s Mitridatom, a zatim bio oslobođen i postao prijatelj poznatog pesnika Kornelija Gala. Pored elegija u stihovima, imao je Partenije – što je veoma važno za sagledavanje nastanka "rimske moderne" – i jednu zbirku ljubavnih elegijskih motiva u prozi pod naslovom *Ljubavni jadi* (Ἐρωτικὰ παθήματα). To su bili kratki prozni izvodi iz aleksandrijskih elegičara, namenjeni široj publici i u njima su rimski pesnici mogli naći dosta motiva za svoje pesme.