recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Manastir Svete Melanije Rimljanke** je srpski pravoslavni manastir u Zrenjaninu, eparhija banatska.

Istorija
--------

Manastir je osnovao episkop banatski dr Georgije Letić 1935. godine u severoistočnom delu Zrenjanina na mestu starog manastira Drenovca i posvetio ga Svetoj Melaniji. 

Manastir je podignut u vizantijskom stilu, novi konak iz 1990. podignut je u moravskom stilu. Manastirsku crkvu je projektovao novosadski arhitekta Đorđe Tabaković 1935. godine. Rekostrukcija i dogradnja izvršena je 1986. godine pod rukovodstvom arhitekte Predraga Ristića. Ikonostas i freske radio je slikar iz Vršca Svetislav Vuković 1937. godine.

Bio je to prvi ženski manastir u Eparhiji banatskoj. Prva upraviteljica manastira bila je monahinja Petronija rođena Savić, rođena sestra naučnika lekara dr Vase Savića (1893-1939). Prva igumanija hadži Petronija Spakovski je pre monašenja bila zrenjaninska pesnikinja i učiteljica. Sahranjena je u manastirskoj kripti, kao i roditelji episkopa Georgija Letića i njegova sestra Olga. 

U sklopu manastira nalazi se i kapela Svete Petke koju je 2004. osveštao episkop banatski Nikanor. U manastiru nalazi se čudotvorni izvor koji je jedno vreme bio presušio.

Spoljašnje veze
---------------

* Manastir Svete Melanije Rimljanke Arhivirano 2012-01-14 na Wayback Machine-u
* Manastir Svete Melanije (-{manastiri.rs}-) Arhivirano 2011-03-04 na Wayback Machine-u
* Čudo u manastiru Svete Melanije Rimljanke
Spomen ploča na Mirogojskoj cesti
**Mirogojska tramvajska nesreća** dogodila se 31. listopada 1954. u Zagrebu i jedna je od najvećih tramvajskih nesreća u svijetu. Tragedija se dogodila na staroj, strmoj mirogojskoj pruzi, a u njoj je devetnaest putnika poginulo, dok ih je trideset i sedam bilo uglavnom teško ozlijeđeno. Toga jutra oko 8:30 sati tramvajska motorna kola tipa M-24, garažnog broja 21, u dvosmjernoj izvedbi, krenula su iz zaokretnice Mirogoj prema Gupčevoj zvijezdi, vozeći na redovitoj liniji broj 13 Mirogoj - Šoštarićeva ulica.

Vozač je otpustio ručnu kočnicu za dva, tri okretaja, te spuštajući se nizbrdo i ulazeći u prvi zavoj htio uključiti tračničku kočnicu, no opazio je da ona ne djeluje. Kad je pokušao kočiti ručnom kočnicom uz uporabu pijeska, kola su već jurila takvom brzinom da je za to već bilo prekasno. Tramvaj je sve brže jurio i na zadnjem zavoju, pored bolnice, izletio iz tračnice. Prevrčući se, prešao je na drugu stranu ulice, te udario u stabla kestena. Iščupao ih je iz korijena i naposlijetku se zaustavio, udarivši u željezni stup gradske rasvjete.

Komisija za istragu, ispitala je ostatke vozila, električne uređaje, kao i postupke vozača koji je u teškom stanju bio u bolnici. Pokazalo se da su kola 21 prije katastrofalne nesreće imala sudar na uglu između Degenove i Medveščaka kad je tramvaj zahvatio i prevrnuo zaprežna kola, no kako nije bilo veće štete, vozač je nastavio vožnju prema Mirogoju. Odmah je primijetio da nešto nije u redu, magnetske kočnice nisu hvatale, pa je upotrijebio pijesak. Budući da ga nije puno pronađeno uzduž mirogojske pruge, u istrazi se postavilo pitanje, je li ga bilo dovoljno nakon sudara u Degenovoj.

Brzina prevrnutih kola kod nesreće na Mirogoju, bila je pet puta veća od dopuštene – oko 80 kilometara na sat. Zbog mirogojske nesreće tramvajski promet od Gupčeve zvijezde do Mirogoja ponovno je uspostavljen tek 1964. godine.

Nova motorna kola na toj pruzi bila su posebno opremljena električnom, jakom zračnom, elektromagnetskom (tračničkom) i ručnom kočnicom. Vozila su, uz propisane najveće brzine, do 15. svibnja 1967. godine, od kada na Mirogoj voze autobusi.

Izvori
------

* Arhivirano 2015-10-01 na Wayback Machine-u
André Breton
**André Breton** (Tinchebray (Orne), 19. februar 1896. - Pariz, 28. septembar 1966.) je bio francuski pjesnik i kritičar.

Glavni je teoretičar nadrealizma, koji je ustrajao na prvotnoj liniji, raskrstivši s većinom svojih negdašnjih prijatelja.

Prvu zbirku pjesama *Brdo smjernosti* objavio je 1919. godine, a iste je osnovao s Louis Aragonom i Philippe Soupaltom reviju *Litterature*, u kojoj je 1921. štampan njegov glasoviti nadrealistički tekst *Magnetički prostori*, pisan zajedno sa Soupaltom. Godine 1924. objavio je prvi nadrealistički manifest. Ograđuje se 1936. godine od marksističke struje u pokretu, a 1941. godine sklanja se u Ameriku, nakon što je Petainova cenzura zabranila njegovu *Antologiju crnog humora*. U Pariz se vraća 1946. godine, a sljedeće organizira međunarodnu izložbu nadrealizma.

Djela
-----

* Nadja
* Luda ljubav
* Magična umjetnost
* Izgubljeni koraci

Vanjske veze
------------

***André Breton*** na Wikimedijinoj ostavi

* André Breton's workshop
* The Manifesto of Surrealism (1924) Arhivirano 2010-08-01 na Wayback Machine-u
* André Breton's *Nadja*

WikiizvorWikiizvor
Francuski Wikiizvor ima originalni tekst vezan uz ovaj članak:
***André Breton***

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 49222341
* LCCN: n80036675
* ISNI: 0000 0001 2131 789X
* GND: 118515187
* SELIBR: 179135
* SUDOC: 026751852
* BNF: cb118939509 (podaci)
* BIBSYS: 90065468
* ULAN: 500125870
* MusicBrainz: 35bfd6b2-1f04-4497-8b59-b30055871341
* NLA: 35021704
* NDL: 00434308
* NKC: jn19990001080
* BNE: XX1138775
* CiNii: DA01859457
* RKD: 12420
* CONOR.SI: 14331491
* NSK: 000033570

 |
Pogled na ruševine utvrde
**Susedgrad** je srednjovjekovna utvrda u Hrvatskoj, podignuta na krajnjim sjeverozapadnim obroncima Medvednice. Sjedište Susedgrada se nalazi u Podsusedu. Susedgrad je zaštićeno kulturno dobro Republike Hrvatske.

Povijest
--------

Prostor utvrde naseljen je dugo vremena. Na ovom prostoru pronađen je grob koji datira iz 9. stoljeća, a u njemu je bio sahranjen ratnik. Uz njega je bio pronađen željezni mač s pripadajućim lijevanim brončanim okovima s pomoću kojih je mač bio vezan uz pojas. 

Susedgrad je bio podignut na strateški važnom mjestu završnog jugozapadnog obronka Medvednice, u *susjedstvu* Medvedgrada i Samobora. Bio je središte susedgradsko-stubičkog vlastelinstva. Pretpostavlja se da je prije izgradnje Susedgrada na tom mjestu postojala manja srednjovjekovna utvrda. U doba turske opasnosti utvrđuje se i oko 1530. godine, Susedgrad je dobro opremljen i utvrđen grad.

U povijesnim izvorima prvi put se spominje 1316. godine, a dao ga je podići hrvatski-ugarski kralj Karlo Robert Anžuvinac. Bio je u vlasništvu nekoliko velikaških obitelji, ali se ponajprije veže uz zloglasnog Franju Tahyja. Pod zidinama Susedgrada izbila je 1573. velika seljačka buna. Grad je napušten nakon požara u 17. stoljeću i do danas propada. Prvenstveno je napušten zbog gubitka strateške važnosti. 

Od nekada moćne utvrde i dvora danas su ostale samo ruševine, a dio kamenih i keramičkih nalaza uglavnom iz razdoblja 15. i 16. stoljeća pohranjeni su u Hrvatskom povijesnom muzeju. 

Tridesetih godina 20. stoljeća, uokolo susedgradskih ruševina planiran je perivoj s brojnim stazama, klupama i sjenicama, a u ređen je i planinarski dom, danas opustošen.

Galerija
--------

* prilaz utvrdiprilaz utvrdi
* vanjske zidinevanjske zidine
* unutrašnjostunutrašnjost
* puškarnicapuškarnica

Izvori
------

1. ↑  Zagreb, Stari grad Susedgrad u Podsusedu, Oznaka dobra: RZG-0086-1969. pristupljeno 11. rujna 2014.
2. 1 2

***Susedgrad (utvrda)*** na Wikimedijinoj ostavi
**Položaj LGBT osoba u**  
**Iraku**  
**جمهورية العراق  
كۆماری عێراق**| 

|  |  |
| --- | --- |
| Zastava Iraka | Zastava duginih boja |
| Zastava Iraka | Zastava duginih boja |

 |
| **Prava** |
| **Legalizacija** | Da |
| **Antidiskriminacioni zakoni** | Ne. |
| **Brak** | Ne. |
| **Istopolna zajednica** | Ne. |
| **Usvajanje** | Ne. |
| **In vitro fertilizacijaza lezbejke** | Ne. |
| **Vojska** | Ne. |
| **Rodni identitet** | Ne. |
|  LGBT portal |

Homoseksualnost nije zvanično kriminalizovana u Iraku, ali LGBT osobe su stalna meta napada samoorganizovanih grupa.

Homoseksualnost je bila legalna pod vladavinom Sadama Huseina. Tokom 2001. godine kada je tražio podršku religioznih konzervativnih grupa povišena je kazna za istopolna silovanja na kaznu smrti. Na Zapadu je vest o promeni ovog zakona pogrešno prenesena kao kriminalizacija homoseksualnosti, što zapravo nije bio slučaj.

Homoseksualnost *de jure* nije zabranjena, ali ostaje u domenu tabua. Godine 2009. pojavili su se izveštaji međunarodnih organizacija za ljudska prava o samoorganizovanim, paravojnim grupama koje sprovode hajku i ubijaju LGBT osobe.

Samooragnizovane grupe
----------------------

Od 2007. prijavljuje se delovanje paravojnih grupa Organizacije Badr i Vojske Mahdi, koji čine šiitsku miliciju, usmereno na progon, kidnapovanje, mučenje i ubijanje osoba za koje smatraju da su homoseksualne ili transrodne.
Prvi izveštaji o ubistvima su se pojavili 2005. godine, u člancima koje su pisali Edward TJ Brown, Peter Tatchell i Doug Ireland. Članke je prenela LGBT štampa, kao i BBC, ali su uglavnom ostali ignorisani.

Veliki ajatolah Ali al-Sistani je objavio oktobra, 2005. na arapskom delu svog sajta da su homoseksualnost i lezbejstvo "zabranjeni" i da treba da budu "kažnjeni, zapravo, ubijeni. Ti ljudi treba da budu ubijeni na najgori, najsurovniji način.". Iako je fetva za mušku homoseksuanost uklonjena sa sajta maja, 2006. godine, ona nije povučena. Fetva za žensku homoseksualnost se i dalje nalazi na sajtu.
Prema izveštajima koji su se pojavili 2009. godine napadi na gejeve i dalje traju. Human Rights Watch je avgusta, 2009. objavio da je od početa godine ubijeno oko 90 muškaraca, dok se mnogi vode kao nestali. Prijavljeni su slučajevi muškaraca kojima su anus zalepili lepkom, a potom izazvali dijareju. Nekima od njih su lekari uskratili pomoć. Način ovakvog mučenja je sniman i video snimci su prosleđivani putem mobilnih telefona po Iraku. Tela ubijenih su često nalažena na đubrištu ili na javnim mestima kao znak upozorenja .

Iračka vlada, političke partije, pa i mnoge nevladine organizacije ne reaguju na progon i ubijanje LGBT osoba i odbijaju da odgovaraju na pitanja o LGBT pravima u Iraku, direktno postavljena od strane zapadnih novinara.

Vidi dalje
----------

* Ljudska prava u Iraku
**Zimzelene biljke** su sve one biljke koje zadržavaju svoje lišće tokom cijele godine i u sljedećoj vegetacijskoj sezoni.

Karakteristike
--------------

Brojne tropske vrste širokolisnih cvjetnica su zimzelene, ali u hladno-umjerenim i arktičkim područjima zimzelene biljke su obično stožasti grmovi ili drveće (četinari), kao što su borovi i jele.

Lišće zimzelenog drveća obično je deblje i kožastije od lišća listopadnog drveća (onog koje odbacuje svoje lišće u jesen ili za tropske sušne sezone) i često je igličasto ili ljuskasto kod češerskog drveća. 
List može ostati na zimzelenom drvetu dvije godine ili dulje i može pasti bilo kad.

Zimzelena šuma može biti igličasta, kao što su crnogorične šume sjeverne hemisfere, ili širokolisna, kao što su kišne šume umjerenog područja južne hemisfere i široke sklerofilne šume 
(sa zadebljalim, stvrdnutim lišćem otpornim na gubitak vode) obalnih područja sjeverne hemisfere.

Većina tropskih kišnih šuma ima zimzelene biljke širokog lišća.

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5  „*Evergreen plant*" (engleski). Encyclopædia Britannica. Pristupljeno 06.01.2024.

Vanjske veze
------------

* *Evergreen plant* (na portalu Encyclopædia Britannica ()
**Oguzi** (*Oğuz*, tur. *Oğuzlar*, kaz. Оғыздар) su bili konfederacija plemena srednjoazijskih Turaka, njihov jezik je pripadao jugozapadnoj skupini turkijskih jezika.

Povijest
--------

Na staro–turkijskom se spominju kao ٱغُز (*Oγuz*), dok u osmansko–turskim tekstovima kao اوغوز (*Oġuz*). Bizantinski autori ih zovu «Uzi» (grč. Οὐ̑ζοι, *Ouzoi*). No, Oguz je opća turkijska imenica za «pleme». Bili su konjanički nomadi iz Mongolije. U drugoj polovici 8. vijeka, Oguzi su se sukobili sa jednim ogrankom Karluka, drugog turskog plemena, sa Ujgurima, za kontrolu nad regijom Žetisu. Oguzi su, poraženi, krenuli prema Kaspijskom moru, dok su se Ujguri okrenuli prema istoku, uspostavljajući odnose sa Kinezima.  

Oguzi su prošli u 9. stoljeću kroz sibirske stepe sve dok nisu stigli u Transoksijanu, zapadni dio Turkestana, gdje su zauzeli mjesto Pecenega i Kangarlija nastanjenih u blizini rijeke Ural prisiljavajući ih da odsele na sjever Crnog mora ili da im se pridruže. U 10. vijeku Oguzi su nastanjeni u današnjem Kazahstanu, gdje osnivaju državu kojom je vladao *jagbu*, s glavnim gradom Jangikentom, a odatle su prodrli i u južnu Rusiju i bugarske zemlje na Volgi. Oko 10. stoljeća islamski izvori ih naziju «muslimanski Turkmeni», za razliku od Turaka tengriških ili Turaka budista. Al–Masudi ukratko opisuje Oguze iz Jangikenta tako da su se «razlikovali od ostalih Turaka po svojom hrabrošću, po kosim očima i sa malenošću rasta». U to vrijeme je klan konfederacije, sljedbenici vođe Seldžuka (Seldžuci), preselio u Horasan i prešao na islam, a zatim je osvojio Perziju u 11. stoljeću i tamo osnovao seldžučko carstvo.

Oguske dinastije i države
-------------------------

* Ak Kojunlu
* Kara Kojunlu
* Osmanlije
* Zengidi
* Pečenezi
* Afšaridi
* Kadžari
* Seldžuci
* Anuštegini
* Artukidi
* Safavidi

Bilješke
--------

1. ↑  kaz. Жетісу, jugoistočno od današnjeg Kazahstana
2. ↑  Turk–meni, gdje Turkmen važi kao Turko–man, Turkijac
3. ↑  Al-Mas'udi (fl. oko 896–956), arapski istoričar

Izvori
------

Bibliografija
-------------

 

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* LCCN: sh85094246
* NKC: ph723932

 |
**Paranaguá** je grad od 151,680 i općina od 157,378 stanovnika, na jugu Brazila u Saveznoj državi Paraná.

Geografske karakteristike
-------------------------

Paranaguá je luka u istoimenom zaljevu Atlanskog oceana, udaljena 105 km zapadno od svoje metropole
Curitibe. Grad se prostire u podnožju Masiva Serra do Mar udaljen 29 km od oceana.

Luka

Historija
---------

Paranagu su osnovali portugalski istraživači 1585.

Iz njegovih kolonijalnih vremena ostalo je puno građevina, među njima; Utvrda *Nossa Senhora dos Prazeres* iz 1767. barokni jezuitski kolegij (danas arheološki i folklorni muzej), crkva São Benedictus i fontana iz 17. vijeka.

Do sredine 20. vijeka Paranaguá je postala najveća brazilska luka za izvoz soje i kave, kao i glavna luka Države Paraná za izvoz kože, papira, mate čaja, graha, pamuka, šperploča, banana i šećera. A od kraja 1970-ih i nafte, kad je podignut naftni terminal.

Paranaguá je povezana s Curitibom u unutrašnjosti željeznicom i autoputom i služi kao porto franco za Paragvaj.

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5 6  „Paranaguá Municipality in Paraná" (engleski). City Population. Pristupljeno 07.01.2024.
2. 1 2  „Paranaguá in Paraná" (engleski). City Population. Pristupljeno 06.01.2024.
3. 1 2 3 4 5  „*Paranaguá, Brazil*" (engleski). Encyclopædia Britannica. Pristupljeno 07.01.2024.

Vanjske veze
------------

***Paranaguá*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Prefeitura Municipal do Paranaguá* (službene stranice) ()
**Ante Gugo** (Knin, Jugoslavija, 10. listopada 1963.) je hrvatski novinar i publicist. Bio je dugogodišnji novinar Slobodne Dalmacije kojoj je bio i urednik.

Životopis
---------

Rodio se je 1963. u Kninu. Novinarstvom se bavi od dolaska na studij u Zagreb, od 1984. godine. Objavljivao je u Poletu. Bio je među prvim novinarima Radija 101. Do 1988. godine bio je urednik u Studentskom listu, kad su ga ondašnje vlasti zabranile. Uslijedio je milicijski i sudski progon. Nakon toga surađuje sa slovenskim listom Mladinom. Poslije je postao stalnim suradnikom tjednika Danas iz Zagreba. Njegovi najplodniji novinarski dani tek su slijedili. Počeli su kad se je zaposlio u splitskom tjedniku Nedjeljnoj Dalmaciji u kojoj je od listopada 1991. pisao pod pseudonimom Jurica Šimić. Pisanje pod pseudonimom bilo je zbog toga što mu je najuža obitelj ostala na području koje je bilo pogođeno balvan-revolucijom i do kraja rata bilo je pod okupacijom. Tek kad mu je obitelj uspjela izaći s okupiranog područja Republike Hrvatske, nakon 17. veljače 1993. Gugo opet piše pod pravim imenom. U izdavačkoj kući Slobodna Dalmacija bio je politički komentator, šef dopisništva i zamjenik glavnog urednika. Bio je jedan iz mlađe garde uglednih hrvatskih novinara.

Gugo je u to vrijeme surađivao s televizijskim kućama. Bio je urednik i voditelj političkih emisija.

Lipnja 2001. godine otišao je iz Slobodne Dalmacije jer se nije slagao s upletanjem političkog vrha u njezinu uređivačku politiku. Prešao je u politički tjednik Fokus, koji je bio pred gašenjem. U tom je listu postao glavni urednik i pod njegovim uredovanjem Fokus je postao najjači politički oporbeni tjednik kojem je rasla naklada.

Pisao je i za list Arenu.

Siječnja 2003. postao je direktor i urednik Dubrovačkog vjesnika, kojem je na čelu bio nepunih 13 mjeseca, sve do kraja veljače 2004. godine.

Danas piše kolumne za portal Politika Plus.

1995. objavio je knjigu *Da se ne zaboravi*.

Objavio je 2001. knjigu *Politički labirint*, koja je izbor Guginih tekstova u razdoblju između 9. svibnja 2000. i 25. ožujka 2001. godine.

Nagrade i priznanja
-------------------

Odlikovan je Redom Danice hrvatske s likom Antuna Radića (1995.) za zasluge u kulturi.

Nositelj je Spomenice Domovinskoga rata. Dobio je više odličja za za zasluge u Domovinskom ratu.

Izvori
------

1. 1 2 3  Gabrijela Bijelić: Razišli se Ante Gugo i "Dubrovački vjesnik", Slobodna Dalmacija, 24. veljače 2004.
2. ↑  „Politika Plus". Arhivirano iz originala na datum 2014-07-26. Pristupljeno 2014-07-27.
3. ↑  Odluka kojom se odlikuju redom Danice hrvatske s likom Antuna Radića, Narodne novine br. 46, 28. svibnja 1995.

* Željko Matić: Od "Slobodne" do "Fokusa", Dom i svijet, br. , 17. prosinca 2001.

 **Napomena:** Ovaj tekst ili jedan njegov dio preuzet je s internetskih stranica Hrvatskog informativnog centra. Vidi Dopusnicu Hrvatskog informativnog centra.


|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 207166054
* SUDOC: 113067712

 |
**Operacija Lov na zečeve** (njem. *Hasenjagd*, Hazenjagd) je bila vojna operacija Vermahta protiv partizana u oblasti Dalmacije, za čišćenje rejona Zelevo — Kladnjice — Prgomet — Brštanovo. Vođena je od 2. do 8. januara 1944. godine. U operaciji su angažovani i lokalni četnici.

Operacija pod istim nazivom »Hasenjagd« je ponovo preduzeta u martu 1944.

Druga operacija Hasenjagd
-------------------------

Druga operacija »Hazenjagd« je u stvari bila opšti naziv za čitav niz operacija na celom području 2. oklopne armije. Cilj operacije bio je: da se obezbedi odbrana jadranske obale od eventualnog savezničkog iskrcavanja; da se spreči dotur materijala i hrane partizanima; da se sprečavaju partizanska dejstva; da akcije teku kontinuirano i da se izvode na nivou divizije, u jačini najmanje 1 ojačanog bataljona, i na nivou korpusa — u jačini najmanje 1 ojačanog puka (kao što je slučaj u operaciji »Fen«); da se mesečno izvedu najmanje po dve takve višednevne akcije.

U okviru opšte operacije »Hazenjagd«, izvedena je operacija Dombas protiv jedinica Primorske operativne grupe NOVJ. U operaciji su učestvovale dve borbene grupe: Sevema i Južna, obe jačine oko 4 bataljona Nemaca i četnika (od toga i 1 1/2 bataljon Nemaca i 750 četnika, žandarma i milicije). Počela je 27. a završila se 31. marta.

Ginter Herman, potpukovnik SS-a i šef *Ajnzacgrupe E*, koja je obuhvaćala područje NDH, tokom operacije "Lov na zečeve" poklonio je posebnu pažnju četnicima. Krajem marta 1944. pozvao je na razgovor u Prijedor komandanta 4. bataljona 1. krajiške četničke brigade, Vasu Mijatovića. Njegovom bataljonu tad je dodijelio južnu periferiju grada Prijedora, da taj dio grada brani od partizana. Vaso Mijatović se tada odvojio iz sastava 1. krajiške četničke brigade i formirao Timarski četnički odred. Štab tog odreda se sa zaštitnicom i pratećom četom smjestio u Prijedor. U Timarskom odredu bilo je 450 četnika, od kojih je Vaso Mijatović formirao 3 bataljona. Formirao je, također, i "Crnu ruku", čiji je zadatak bio je ubijanje istaknutih rukovodilaca NOVJ, kao i NOP-a.

Izvori
------

1. ↑  „Naređenje Komande 264. pešadijske divizije od 29. decembra 1943. potčinjenim jedinicama za operaciju "Hasenjagd"". Arhivirano iz originala na datum 2022-10-28. Pristupljeno 2022-10-28.
2. ↑  „Archive copy". Arhivirano iz originala na datum 2022-10-28. Pristupljeno 2022-10-28.
3. ↑  „Archive copy". Arhivirano iz originala na datum 2022-10-28. Pristupljeno 2022-10-28.
4. ↑  „Drago Karasijević: ČETVRTA KRAJIŠKA NOU DIVIZIJA". Arhivirano iz originala na datum 2022-10-22. Pristupljeno 2022-10-28.

Vidi još
--------

* Spisak antipartizanskih operacija u NDH
* Spisak osovinskih operacija u Jugoslaviji

Vanjske veze
------------

* Operation "Hasenjagd"
* Operation "Hasenjagd"
* Naređenje Komande 264. pešadijske divizije od 29. decembra 1943. potčinjenim jedinicama za operaciju "Hasenjagd" Arhivirano 2022-10-28 na Wayback Machine-u
* Naređenje Lotara Rendulica za drugu operaciju "Hasenjagd" Arhivirano 2022-10-28 na Wayback Machine-u

|  |  |
| --- | --- |
|  | *Ovaj članak o **bitkama i ratovima** je u začetku. Možete pomoći Wikipediji tako da ga proširite*. |
**Anthony E. Zuiker** (izgovor /ˈzaɪkər/; je američki televizijski producent i scenarist, poznat kao tvorac serije *CSI: Crime Scene Investigation*, kao i još tri na njoj temeljena spin-offa (*Miami*, *NY* i *Cyber*), koji zajedno tvore franšizu *CSI*.

Zuiker je odrastao i studirao u Las Vegasu, gdje se odigrava radnja prve *CSI* serije, a na njen sadržaj je uticalo i Zuikerovo zanimanje za forenzičke nauke u mladosti. Sam koncept za seriju je, pak, prema vlastitom priznanju, dobio kada ga je prva supruga zamolila da, umjesto da ode na košarkašku utakmicu sa prijatelja, ostane sa njom i gleda kriminalističko-dokumentarnu TV-seriju *The New Detectives*.

Izvori
------

1. ↑  Carter, Bill (2003-08-11). „From Creator of 'C.S.I.' Testimonials to Himself". nytimes.com. Pristupljeno 7. II 2010.

Vanjske veze
------------

* Anthony E. Zuiker na sajtu IMDb
* Djela čiji je autor ili tema Anthony E. Zuiker u bibliotekama (WorldCat katalog)
* Anthony E. Zuiker - video-snimka intervjua na Archive of American Television ()
*Za ostala značenja, vidi Mayfair (razvrstavanje).*
View of the Millennum Hotel London Mayfair from Grosvenor SquareMillennium Hotel London Mayfair na trgu Grosvenor Square 
**Mayfair** predstavlja elitno bogataško područje londonskog West Enda, smješteno na istočnom rubu Hyde Parkau Westminsteru, između ulica Oxford Street, Regent Street, Piccadilly i Park Lane, a koje se smatra najskupljim područjem Londona i jednim od najelitnijih gradskih četvrti u svijetu.

Nastalo je kao seoski veleposjed Eia i zadržalo ruralni karakter sve do početka 18. vijeka. Ime je dobilo po godišnjoj "Majskom sajmu" (engl. ) koji se održavao od 1686. od 1764. na mjestu današnjeg trga Shepherd Market. Imanje je bilo u vlasništvu porodice Grosvesnor, koje je sa vremenom počelo kupovinom i brakovima sticati posjed nad okolnim zemljištem, te pod vodstvom Thomasa Barlowa u 18. vijeku izgradilo trgove kao što su Hanover Square, Berkeley Square i Grosvenor Square, oko kojih su sagrađene luksuzne kuće i stambene zgrade koje su do kraja 18. vijeka naselili pripadnici tadašnje više klase.

Mayfair je, za razliku od drugih elitnih područja sagrađenih u to vrijeme, svoj elitni status zadržao i do današnjih dana. Čak i kada je početkom 20. vijeka došlo do siromašenja tradicionalne britanske plemićke aristokracije, mnoge od njihovih kuća i stambenih zgrada su preuzele najmoćnije britanske i svjetske kompanije koristeći prestižnu adresu za svoja sjedišta i urede. Mayfair danas osim njih i stambenih zgrada sadrži i trgovine sa najluskuznijom robom, kao i najskuplje hotele. 

Prestižan status Mayfaira se očituje i kroz to da je po njemu ime dobila jedna od najprestižnijih ulica u popularnoj društvenoj igri *Monopoly*.

Vanjske veze
------------

* Službeni veb-sajt of the business directory
**Capibaribe** (portugalski: *Rio Capibaribe*) je rijeka na sjeveroistoku Brazila u Saveznoj državi Pernambuko, duga 280 km.

Hidrologija
-----------

Capibaribe izvire na granici općina Jataúba i Poção. Od tamo teče prema sjeveroistoku, kad dođe do Santa Cruz do Capibaribe, mjenja smjer i teče prema jugu, a nakon tog prema istoku do ušća u Atlanski ocean, kod grada Recife.

Njegove glavne pritoke sa desne strane su rijeke: Cotumgubá, Goitá i Tapacurá i potoci; Mimoso, Tabocas, Onça, Carapatós, Éguas, Caçatuba i Batatã, a sa lijeve potoci; Jataúba, Doce, Topada, Manso i Cajaí.

Porječje rijeke prostire se na površini od 7,454 km² (što je 7,58% površine Države Pernambuko)

Izvori
------

1. 1 2 3 4  „*Bacia do Rio Capibaribe*" (portugalski). Agência Pernambucana de águas e clima. Pristupljeno 03.01.2024.

Vanjske veze
------------

***Capibaribe (rijeka)*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Capibaribe River* (na portalu Encyclopædia Britannica) ()
* *Capibaribe River* (na portalu Mapcarta) ()
Područja pod tropskim kišnim šumama
**Tropska kišna šuma** (**tropska vlažna šuma**, **vlažna tropska šuma**, ***ekvatorijalna*** ili ***ekvatorska šuma***, **tropska prašuma**, **džungla**; lat. *Pluviisilvae*), naziv je za vegetacioni oblik koji se sreće samo u tropskim klimatskim područjima. Za ove šume je karakterističan gust, visok „krov" od lišća i vrlo bogata flora i fauna. U ovim šumama ne postoji razdoblje vegetacijskog mirovanja i tu je najveća gustina životnih vrsta na svijetu.

Tropske kišne šume grade ekološke sisteme prilagođene toploj i vlažnoj klimi. Osnovno obilježje ove klime su prosječna godišnja temperatura od 25°C sa kolebanjem od 0,5 do 0,6 stepeni, i dnevnim temperaturnim amplitudama od 6 do 10 stepeni. Pored toga, godišnja količina padavina je između 2.500 mm, pa više od sedam mjeseci godišnje vlada vlažna klima, kada je količina padavina veća od isparavanja.

Tropske šume se prostiru u tropskim područjima Južne Amerike i srednje Amerike, Afrike i južne Azije, kao i Australije, s obje strane ekvatora. Izuzetak su područje Anda u Južnoj Americi i pasatno-monsunsko područje istočne Afrike.

Procijenjeno je da su 1950. godine tropske prašume pokrivale 16–17 miliona kvadratnih kilometara, tj. oko 11% površine Zemlje. Do 1980. godine, 50% tih šuma je uništeno ljudskim djelovanjem, a proces uništavanja je nastavljen i još uvijek traje.

Dnevni raspored u tropskoj kišnoj šumi
--------------------------------------

Tropska prašuma na ostrvu Fatu Hiva
* 6:00: sunce vrlo brzo izlazi; šuma je u magli (20°C)
* do 10:00: puno vode isparava (20–25°C)
* do 13:30: nastaju veliki oblaci (28°C)
* između 14:00 i 17:00: snažne oluje i pljuskovi u kišnom razdoblju (30–31°C)
* poslije 17:00: sunce ponovo sija (28°C)
* 18:00: sunce brzo zalazi (26°C)
* poslije 18:00: mrak; noću su temperature između 20 i 23°C

Vidi još
--------

* Kišna šuma umjerenog područja (*prašuma umjerenog područja*)
* Tropska kišna klima (*tropska prašumska klima*)

***Tropska kišna šuma*** na Wikimedijinoj ostavi
Za jugoslovensku TV seriju, vidite članak Supermarket (TV serija).
Unutrašnjost supermarketa Maksi
Izgled spakovane robe na policama u supermarketu
**Supermarket** je vrsta prodavnice u kojoj je kupcima na raspolaganju veliki broj brendova hrane, pića, kućnih proizvoda i drugih artikala, sortiranih po nameni u odeljke (odeljenja) i postavljenih na police.

Supermarketi kombinovani sa robnom kućom se zovu hipermarketi. Nalaze se obično u okviru trgovinskih lanaca prodavnica. U Srbiji najpopularniji supermarketi su Lidl, Roda, Dis, Idea, Maksi i drugi.

Izgled
------

U skoro svakom supermarketu postoje odeljenja za voće, povrće, konditorske proizvode (slatkiši, keks, čokolade), pića (voda, sok, gazirana pića), smrznute proizvode (pavlaka, mleko, kiselo mleko) i tehniku (televizori, računari, manji kućni aparati). Neki supermarketi prodaju i odeću, alkohol, sportsku opremu, društvene igre i dr. U njima se nalaze i dugački frižideri sa suhomesnatim proizvodima na kojim radi jedan ili više radnika.

Supermarketi radi efikasnosti moraju da imaju veći broj kasa za plaćanje. Sve više se u supermarketima uspostavlja praksa uvođenja tzv. brzih kasa na kojima kupci sa manjim brojem artikala mogu brže da završe kupovinu bez čekanja ostalih koji imaju mnogo više artikala od njih. Granica za brze kase se uglavnom uspostavlja na 5 ili 10 artikala. Postoje i supermarketi sa samouslužnim kasama.

Spoljašnje veze
---------------

* Supermarket na *Encyclopædia Britannica*
Moravska banovina, 1931.
Moravska banovina, 1941.
**Moravska banovina** je bila banovina (pokrajina, regija) Kraljevine Jugoslavije od 1929. do 1941. godine. Ova banovina se najvećim dijelom nalazila na području današnje Srbije (sa manjim dijelom na području Kosova) i dobila je ime po rijeci Moravi. Administratovno središte banovine je bio Niš.

1941. godine, u Drugom svjetskom ratu, je bila okupirana od strane Sila osovine i bila je raspodjeljena između nacističke Njemačke (koja je okupirala Srbiju) i fašističke Italije (koja je okupirala Albaniju). Poslije završetka Drugog svjetskog rata, Moravska banovina je pripojena Republici Srbiji, u okviru Socijalističke Federativne Republike Jugoslavije.

| * p
* r
* u
Banovine Kraljevine Jugoslavije (1929–1941) |
| --- |
| 1929–1941 | 

|  |
| --- |
| 
* Dunavska
* Dravska
* Drinska
* Moravska
* Vardarska
* Vrbaska
* Zetska

 |
| 1929–1939 | 
* Primorska
* Savska

 |
| 1939–1941 | 
* Hrvatska

 |
| Okrug | 
* Uprava grada Beograda

 |

 | Flag of the Kingdom of YugoslaviaFlag of the Kingdom of Yugoslavia |
| Predložene | 
* Srbija
* Slovenija

 |

Šablon:Banovine1941
**Prvi novgorodski ljetopis** (ruski: ) ili **Ljetopis Novgoroda, 1016-1471** najstariji je postojeći ljetopis Novgorodske Republike. Odražava tradiciju različitu od Prvog kijevskog ljetopisa. Kao što je prvi dokazao Aleksej Šahmatov, kasnije izdanja ljetopisa odražavaju izgubljeni Početni kijevski kod (Начальный Киевский свод) kasnog 11. vijeka, koji je sadržavao vrlo vrijedne podatke potisnute u kasnijem Primarnom ljetopisu.

Prva postojeća kopija ljetopisa je takozvani Sinodski svitak, datiran na drugu polovinu 13. vijeka, prvi put štampan 1841. i trenutno se nalazi u Državnom historijskom muzeju. To je prvi poznati manuskript neke veće istočnoslavenske hronike, stariji od Laurencijskog kodeksa Primarne hronike gotovo za čitav vijek. U 14. vijeku Sinodski svitak nastavili su nadopunjavati monasi Jurjevog manastira u Novgorodu. 

Ostale važne kopije Prvog novgorodskog ljetopisa su Akademski svitak (241 popisa, 1444), Komisijski svitak (320 popisa, sredina 15. vijeka), Svitak trojstva (1563) i Tolstojev svitak (208 popisa, 1720-e).

Online izdanja
--------------

* Novgorodski ljetopis 1016-1471. Uvod C. Raymond Beazley, A. A. Shakhmatov (London, 1914)
* Pdf skenirani primjerci teksta, sa modernim pravopisom
* Predgovor i tekst (2000. izdanje)
* Predgovor i tekst (1950. izdanje)
**Hrvoje Sunara** (Split, 4. svibnja 1979), nekadašnji Hajdukov vratar, rođeni Spličanin. Za Bile je od 1999 do 2004, 61 puta stao među vratnice, i to 12 puta na prvenstvenim utakmicama, 7 kupskih, pet europskih i 37 prijateljskih utakmica.

Karijeru i započinje u Hajduku, a prvi službeni nastup ima protiv Zagreba u Splitu 21. veljače 1999. 

Godine 2004. napušta Hajduk i odlazi u nekoliko klubova: Hapoel Be'er Sheva (IZR), NK Pomorac, NK Slavonac, NK Karlovac i na kraju u RNK Split.

Sunara u Hajduku
----------------

uz već spomenuti 1. nastup protiv Zagreba koji je u korist domaćina sa 1:0, svoj sljedeći nastup čekat će sve do utakmice sa Varteksom 30. lisopada 1999. (2:0) u Splitu, a onda sve do sezone 2001/02 kad Hajduk ugoščue Rijeku i pobjeđuje sa 4:1. Cijelo to vrijeme vratnice su čuvali Pletikosa i Gabrić, nakon čega opet nastaje stanka do sljedeće sezone 2002/03 uz opet samo 1 nastup i to sa Slaven Belupom u Koprivnici kada Hajduk gubi sa 1:0. Tek će 2003/04 provesti više na vratima Hajduka, pa brani 8 puta te sezone. Prva je protiv Cibalije u Vinkovcima (2:3), dalje Hajduk - Varteks (2:0), Dinamo - Hajduk (1:0), Hajduk – Marsonija (5:0), Rijeka - Hajduk (1:2), Hajduk - Osijek (2:0), Slaven Belupo – Hajduk (1-1), i posljednja Varteks-Hajduk 2:0.

Sunara je u 12 prvenstvenih nastupa za Hajduk primio 9 zgoditaka.

Statistika u Hajduku

| Natjecanje | Nastupi | Golovi |
| --- | --- | --- |
| Prvenstvo | 12 | 0 |
| Kup | 7 | 0 |
| Superkup | 0 | 0 |
| Međunarodne | 5 | 0 |
| Splitski podsavez | 0 | 0 |
| **Ukupno** | **24** | **0**
 |
| Prijateljske | 37 | 0 |
| ***Sveukupno*** | **61** | **0** |
Zgrada Vohinz, navodno Gnambova
**Anton Gnamb** (?. – Rijeka, 1806.), riječki arhitekt i urbanist.

Najznačajniji je barokni graditelj druge polovice XVIII. stoljeća u Rijeci i na Kvarneru. U Rijeku je došao iz Trsta 1773. godine, gdje je dotad radio kao građevinski inspektor pri Tršćanskom namjesništvu.

Od 1777. postao je glavnim inženjerom Riječkog gubernija. Projektirao je mnoge zgrade, te nadzirao gradnje u cijelom Kvarneru. Izradio je prvi plan razvoja Rijeke, koji je obuhvaćao širenje urbaniziranih područja izvan Staroga grada. Prema njegovima je urbanističkim zamislima konfiguriran Korzo, središnja gradska ulica, i njen istočni produžetak Kontrada od Jarka, prema nekadašnjem rovu oko gradskih zidina. Također je prema njegovim planovima izgrađena Pjaca Urmeny (Pjaca Scarpa, Beogradski trg, bana Jelačića) i Kontrada Fiumara te čitavi četvrtovi nazvani *Novi grad*, na nasutom terenu južno od Korza. Gnamb je autor niza infrastrukturnih projekata od izgradnje nove luke na starom ušću Rječine (Mrtvi kanal) u more, do cesta i mostova građenih u Gorskom kotaru radi spajanja Rijeke s unutrašnjošću.

Od njegovih arhitektonskih djela ističe se stara guvernerova palača (1780.), četverokrilno zdanje s unutrašnjim dvorištem s arkadama, koje se do 1896. nalazilo na mjestu današnje palače Adria. Sagradio je niz privatnih kuća, poput palače Vuković iz 1789. godine (Korzo 2), a pripisuju mu se i palača Wohinz (Korzo 8) te palača Adamić na Fiumari(1787.). Gnamb je također sudjelovao u obnovi kaštela u Kraljevici te niza crkava.

U uredu Riječkog gubernija, Gnamb je imao svoje pomoćnike koji su i sami projektirali zgrade. Među njima su se isticali Ignac Hollub, te Andrea Lodovico (Ljudevit) Adamich, kasnije poznati riječki trgovac. Arhitektura Antona Gnamba u mnogome je jednostavna inžinjerska arhitektura, ali pojedine, ambiciozno zamišljene zgrade, imaju stilska obilježja kasnobaroknog klasicizma.

Literatura
----------

* Ervin Dubrović: "Anton Gnamb modernizacija riječke luke i prometnica"[*mrtav link*], u: *Zbornik II. kongresa hrvatskih povjesničara umjetnosti*, Institut za povijest umjetnosti, Zagreb, 2007. (ISBN 978-953-6106-70-7)
* Radmila Matejčić: "Barok u Istri i Hrvatskom primorju", u: *Barok u Hrvatskoj*, Zagreb, 1982.
**Drago Buvač** (Zagreb, 1938. – ), novinar, ekonomski analitičar, komentator i kolumnist, diplomat.

Životopis
---------

Magistrirao ekonomske znanosti.

Profesionalni novinar od 1962.

Bio je dopisnik *Vjesnika* u Moskvi (1972-1975), novinske agencije *Tanjug* u Tokyu (1977-81), *Slobodne Dalmacije* u Bruxellesu (1991-93). Bio je novinar free-lancer  u Bruxellesu (1993-96) i New Yorku (1996-99).

Bio je veleposlanik Republike Hrvatske u Japanu i Republici Koreji (2001-05). 

Objavio je jedanaest knjiga.

Živi i radi u Zagrebu.

### Djela

* *Sovjetska alternativa* (1977)
* *Anatomija japanskog uspjeha* (1982)
* *Ekonomika sa srcem* (1990)
* *1990: Slom hiperinflacije ili Jugoslavije* (1990)
* *Povratak u kapitalizam* (1990)
* *Nacionaletatizam* (1994)
* *U službi japanskog Cara*, diplomatska kronika (2006)
* *Globalna trilogija*:
	+ *Silovanje Evrope* (2007)
	+ *Spašavanje Amerike* (2008)
	+ *Cvjetanje trešanja* (2009)
* *Treći krug*, novinarski memoari (2011).

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 7638888
* LCCN: n78056563
* GND: 170860248

 |
**Andrea Bočeli** (ital. *Andrea Bocelli*) je poznati italijanski tenor. Rođen je 22. septembra 1958. godine u mestu Lajatiko, nedaleko od Pize. Bočeli je, u ruralnom okruženju svog toksanskog zavičaja, uvek bio okružen muzikom.

Od rođenja je imao problema s očima zbog urođenog glaukoma. Godine 1970. u dobi od 12 godina, nakon incidenta na nogometnoj utakmici posve je izgubio vid.

Iako je od ranih godina nastupao i osvajao nagrade na pevačkim konkursima, Bočeli je upisao pravni fakultet u Pizi. Kao student često je nastupao po barovima, pevajući hitove: Aznavura, Sinatre, Edit Pjaf. Saznavši da će njegov idol Franko Koreli držati master klas u Torinu, Bočeli napušta studije prava da bi nastavio sa vokalnim usavršavanjem. Franko Koreli je odmah prihvatio da podučava Bočelija, otkrivši u njemu veliki potencijal prirodnog dara.

Karijera
--------

Početak karijere odigrao se 1992. godine kada se Bočeli javio na audiciju koju je organizovao čuveni italijanski pevač Cukero u potrazi za tenorom koji bi načinio demo snimak za duet "Miserere" sa Lučanom Pavarotijem. Pavaroti je bio očaran talentom Andrea Bočelija. Usledili su angažmani kompanije Sugar, jedne od najvećih italijanskih muzičkih firmi, za nastup na čuvenom festivalu "San Remo" 1993. odakle pažnja medija raste vrtoglavo. Nižu se uspesi, među kojima je internacionalnu slavu pobrao album "Romansa".

Paralelno sa karijerom u oblasti popularne muzike, Bočeli niže uspehe i na polju operske umetnosti. Prvi operski nastup imao je 1994. godine, u Verdijevoj operi "Ledi Magbet".

Do sada je prodao preko 55 miliona ploča širom sveta.

Albumi
------

* Viaggio Italiano - (1995)
* Duhovne arije - (1999)
* Sentimento - (2003)

Opere
-----

* Lejdi Magbet - (1994)
* Boemi - (1998)
* Vesela udovica - (1999)
* Verter u Detroitu - (1999)
* Madam Baterflaj - (2003)

Nastupi
-------

* San Remo - (1993)
* Veronska arena - (1999)
* Teatro Filarmonico - (2001)
* Teatro Komunale - 2005
* Beogradska arena - (2005)

Nagrade
-------

* UK BRIT
* Nagrade za klasični album godine

***Andrea Bocelli*** na Wikimedijinoj ostavi
Antun Branko Šimić
**Antun Branko Šimić** (Drinovci kod Gruda, 18. novembra 1898. - Zagreb, 2. maja 1925.), bosanskohercegovački pjesnik i esejist.

Rođen je u Hercegovini u Drinovcima i započeo je pjesmama koje oponašaju A. G. Matoša, ali je naglo napustio sedmi razred Zagrebačke gimnazije, pokrenuo časopis i "primio" ekavski izgovor, u čemu će ga ubrzo kratkotrajno slijediti i mnogi drugi hrvatski pisci, i nastupio kao novi pjesnik i kritičar, nadahnut bečkim ekspresionističkim časopisom "Der Sturm", pa je slijedio i njegov program s uporištem u posvemašnjem negiranju tradicije i osporavanju bilo kakve sveze izmedu književnosti i stvarnosti u kojoj ona nastaje. Prvim svojim časopisom ("Vijavica", 1917.), a zatim i drugim ("Juriš", 1919.), sažeto je označavao svoj književni smjer sadržan u (ekspresionističkom) uvjerenju, da je umjetnost najintenzivniji doživljaj svijeta i da zato ne smije, pa i ne može biti angažirana u službi bilo koje tendencije.

Bolovao je od rane mladosti i umro 2. maja 1925. Na poticaj mladoga pjesnika i studenta romanistike u Sarajevu Mileta Pešorde, pokrenuta je književna manifestacija "Šimićebi susreti", prvi puta održana u Grudama i Drinovcima, u subotu i nedjelju, 30. i 31. maja 1970, uz učešće pjesnika iz svih jugoslavenskih republika. Matica Hrvatska u Mostaru postavila je spomenik Antunu Branku Šimiću ispred svoje zgrade 2005. godine. Autor spomenika je hrvatski kipar Josip Ivanović.

***Antun Branko Šimić*** na Wikimedijinoj ostavi

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 64131478
* LCCN: n84004389
* ISNI: 0000 0001 2136 6042
* GND: 12363122X
* SELIBR: 105870
* SUDOC: 058613188
* BNF: cb12783586z (podaci)
* BIBSYS: 90399552
* NKC: js2007400903
* CONOR.SI: 23809891

 |
Ljubomir Cuculovski.
**Ljubomir Cuculovski** (1. septembar 1948, Bitolj, FNR Jugoslavija) je makedonski filozof, profesor na Filozofskom fakultetu u Skopju. Doktorirao je 1992 godine na temu *Karl Marks: Rađanje istorijskog materijalizma (1841-1848)*. U zvanju redovnog profesora izabran je 2000 godine. Iste godine, bio je izabran za predsednika Univerzitetskog senata Univerziteta Sv. Kiril i Metodij u Skopju. Bio je član političke organizacije Udruženje za jugoslovensku demokratsku inicijativu (skraćeno UJDI) i predsednik njezine podružnice u Makedoniji. Član je Redakcijskog odbora Novi Plamen i član redakcije časopisa Filozofija, koji izlazi u izdanju Filozofskog društva Makedonije.

U svojoj univerzitetskoj karijeri držao je predavanja i seminare iz više predmeta. Među ostalim to su bili Istorija marksizma, Filozofija religije, Teorije o religiji, Uvod u filozofiji.

U centru njegovih filozofskih interesovanja nalaze se problemi neposredno povezani sa metafizičkim pitanjima o Bogu i njegovoj prirodi, o božjoj egzistenciji, o mogučnostima njegovog saznanja, kao i pitanje postojanja Dobrog i Zlog, pod pretpotavkom da je dobri, mudri i svemogući Bog stvorio svet, smatrajući da je problem teodikeje ključni problem kako u teologiji, tako i u filozofiji religije uopšte. Na planu socijalne filozofije blizak je Marksovim analizama i saznanjima o strukturi i funkcioniranju kapitalizma. Posebno je zainteresovan za različite oblike ljudskog otuđenja, smatrajući da se proces globalizacije svodi na vesternizaciju, odnosno na amerikanizaciju, koji reducira (subsumira) sve kulture i sve ljudske vrednosti na samo jedan oblik - američki.

Objavljene knjige
-----------------

* *Marksov koncept čoveka, rada i otuđenja*, Skopje, 1981;
* *Svedoštva i komentari*, Skopje, 1999, [*mrtav link*]
* *Razne priče*, Skopje, 2002 [*mrtav link*];
* *Političke priče*, Skopje, 2002 [*mrtav link*];
* *Marksova antropološka kritika kapitala*, Skopje, 2007. [*mrtav link*]
* *Roman u jednoj noći*, ViG Zenica, Skopje, 2011.

Spoljašnje veze
---------------

* Филозофски Факултет - Скопје
**Plinio Cuccurin** hrvatski je političar i menadžer iz Istre.

Životopis
---------

Rođen je u Puli 1959. godine. Nakon osnovne škole u Balama i gimnazije u Rovinju, diplomirao je pravo u Rijeci, 1984. godine položio pravosudni ispit, 1994. položio javnobilježnički ispit.
Poslovnu karijeru, što je zanimljivo, Plinio Cuccurin počeo je s 15 godina – kao berač bresaka, potom je radio kao konobar, a za vrijeme studija tri je godine vodio turističku zajednicu u Balama. Budući da je bio i stipendist Tvornice duhana Rovinj (TDR), nakon studija zaposlio se u tvornici cigareta kao pravni referent. Poslije je napredovao do voditelja pravnih i kadrovskih poslova i pravnog savjetnika, a od pretvorbe i privatizacije TDR-a (Adris grupa) član je uprave.

Politički angažman
------------------

Od osnutka do rasformiranja političke udruge "Ladonja" 2008. godine aktivno se bavio politikom kao njezin predsjednik. Sudjelovao je kao kandidat za istarskoga župana na izborima 2009. te je ušao u drugi krug, u kojemu je poražen od Ivana Jakovčića (IDS).

Izvor
-----

* Životopis na stranici „Ladonje" Arhivirano 2009-11-23 na Wayback Machine-u
Shennong‎
**Shennong** (tradicionalni kineski: 神農; pojednostavljeni kineski: 神农; pinyin: Shénnóng), ponekad poznat kao **Car Yan** (炎帝) ili **Car pet zrnaca** (tradicionalni kineski: 五穀先帝; pojednostavljeni kineski: 五谷先帝; pinyin: Wǔgǔ xiāndì), je legendarni kineski car i nacionalni junak kineske mitologije za koga se vjeruje da je živio 5.000 godine i drevnu Kinu naučio poljoprivredi. U skladu s time, njegovo ime znači "*Nebeski Poljodjelac*". Smatraju ga ocem kineske poljoprivrede, zato što je svoje podanike naučio kako uzgajati žito kao hranu, te tako izbjegavati ubijanje životinja.

Za njega se govori da je kušao stotine biljaka kako bi isprobao njihove ljekovite svojstva, te se smatra tvorcem knjige *Shen-nung pen ts'ao ching* (*Materia Medica Nebeskog Uzgajivača*), najstarije kineske farmakopeje. Ovaj tekst spominje 365 lijekova dobijenih od minerala, biljakai životinja. Pravi autor djela je nepoznat. Pripisuje mu se identificiranje stotina ljekovitih (i otrovnih) trava što je bilo od velike važnosti za razvitak tradicionalne kineske medicine. Čaj, koji djeluje kao antidot za trovanje od sedamdeset drugih trava, je navodno njegovog izum. Kineska legenda taj događaj smješta u 2737. pne. i tvrdi da je lišće s grančica stabljike čaja u plamenu poletilo u nebo i završilo u njegovom kotlu s ključalom vodom. Shen Nung se također slavi kao otac kineske medicine. Smatra se da je on izmislio tehniku akupunkture.

Knjiga koja se pripusuje Shennongu *Klasično korijenje trava Nebeskog poljodjelca* (tradicionalni kineski: 神農本草經; pojednostavljeni kineski: 神农本草经; pinyin: Shénnóng běncǎo jīng) -- prvi put sabrano pred kraj Zapadne dinastije Han -- popisuje različite trave i biljke kao reishi koje su otkrivene od strane Shennonga te ocijenjene po kvaliteti i dostupnosti.

Opisuje se kao blizak rođak Žutog cara i patrijarh svih Kinez. Han Kinezi su njih dvojicu smatrali zajedničkim precima. Također se smatra jednim od predaka Vijetnamaca. Također se slavi kao božanski San Huang zbog svog doprinosa čovječanstvu.

Za Shennonga se govori da je imao važnu ulogu pri stvaranju Guqina, zajedno s Fuxijem i Žutim carom.

Brojke 3 i 9 su se uvijek štovale u kineskoj mitologiji.

Razlog za to je činjenica da je Shen Nong dio Božanskog Trijumvirata, zajedno s Fu Hsijem i Huang Dijem.
A 9, kao najveća brojka, je predstavljala cjelovitost. Uz to 9 je umnožak brojke 3, te tako još svetija.
U drevnoj Kini su se stoga brojke 3 i 9 koristile gotovo isključivo od strane Cara ili Nebeskog sina.

Bilješke
--------

1. ↑  (Jane Reynolds, Phil Gates, and Gaden Robinson (1994). *365 Days of Nature and Discovery*. Harry N. Adams, Inc. New York. ISBN 0-8109-3876-6. )

|
|  |
| **Tri uzvišena i pet careva** |
| Prethodi:**Fuxi** | **Car Kine** | Slijedi:**Žuti car** |

***Shennong*** na Wikimedijinoj ostavi



  


|  |  |
| --- | --- |
|  | *Ovaj članak o **historiji** je u začetku. Možete pomoći Wikipediji tako da ga proširite*. |
Grb obitelji Marulić
**Marulići** (lat. *Maruli*, *de Marulis* tal. *Maroli*), splitska patricijska obitelj koja se spominje u povijesnim izvorima još od 12. stoljeća. Živjeli su u gradskoj četvrti sv. Petra (sv. Martina) u sjevernom dijelu Dioklecijanove palače. Najistaknutiji odvjetak obitelji je hrvatski književnik i humanist Marko Marulić (1450.-1524.), *otac hrvatske književnosti*.

Povijest
--------

Jedan od prvih zabilježenih članova obitelji je svećenik *Rade*, sin Marulov, koji se javlja u dokumentima 1180. i 1184. godine. U razdoblju 13. i 14. stoljeća, članovi obitelji obnašaju gradske dužnosti sudaca, egzaminatora i vijećnika. *Damjan Nikole Marulova* (1284.-1327.) obnaša čast egzaminatora 1284. i 1289. suca 1292. 1295, 1298, 1304. 1315. i 1321. zapisan je kao svjedok 1311. te kao vijećnik 1327. godine.

*Franjo Damjanov* je 1336. jedan od plemića koji je nadzirao kupovinu krupne stoke od stranaca, 1341. je egzaminator, 1341. 1344. 1353. 1358. 1359. 1361. 1362. 1363. 1367. 1368. 1369. je gradski sudac, a 1357. član je Malog vijeća. S njegovim sinom *Nikolicom Franje Damjanova* izumrla je ova grana obitelji Marulić, a lozu je nastavio *Nikola Petra Nikole*, koji je 1358. godine izabran zajedno s Jancijem Leonovim za poslanika hrvatsko-ugarskom kralju Ludoviku I. Anžuvincu (1342.-1382.), a nešto kasnije zajedno sa Zaninom Ciprijanovim za poslanka hrvatskomu banu.

Nikola Petra Nikole je obnašao brojne gradske dužnosti. Imao je tri sina: *Dujma Nikole*, *Marina Gavosolića* i *Petra Nikole*. Pradjed Marka Marulića, Petar Nikolin bio je 1402. godine na čelu "unutrašnjih plemića", dok njegova sina *Marka Petrova* nalazimo među "vanjskima".

Prezime *de Marulis* spominje se prvi put 1462. godine kod *Nikole de Marulisa* i njegov žene Frančice, a potom i 1475. u spomenu *Marina de Marulisa pok. ser Balcija*. Kasnije, pod utjecajem talijanskog jezika mijenjaju prezime u *Maroli*.

Najznačajniji član obitelji bio je sin *Nikole Pecenića de Marulisa*, književnik Marko Marulić (1450.-1524.). Obitelj je plemićki kontinuitet izgubila početkom 18. stoljeća kada je zabilježen *Marko*, sin *Ivana* i *Jakice Orsillo* koji nije imao plemićki status. Od njega i njegove žene *Francheschine Mazzarelli* potječu svi kasniji Marulići.

Članovi obitelji iselili su se iz Splita u 20. stoljeću i nije poznato postoji li još živih potomaka.

Bilješke
--------

1. 1 2  Kuzmanić, Mario-Nepo, Splitski plemići, prezime i etnos, str. 83.
2. ↑  Kuzmanić, Mario-Nepo, Splitski plemići, prezime i etnos, str. 83.-84.
3. ↑  Kuzmanić, Mario-Nepo, Splitski plemići, prezime i etnos, str. 85.
4. 1 2  Kuzmanić, Mario-Nepo, str. 90.

Literatura
----------

* *Kuzmanić, Mario-Nepo, Splitski plemići, prezime i etnos, Književni krug, Split, 1998.* ISBN 953-163-106-9