recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Ovo je islandsko ime. Posljednje ime je patronim ili matronim, ne prezime; ovu se osobu oslovljava njezinim osobnim imenom *Ísleifur*.
**Ísleifur Gissurarson** (1006 – 5. jul 1080) bio je islandski katolički svećenik, poznat kao prvi biskup Islanda.

Rodio se nekoliko godina nakon što je Island službeno prešao na kršćanstvo. Roditelji su mu bili Gissur Teitsson i Þórdís Þóroddsdóttir. Poslan je u Njemačku, gdje je studirao u Herfordu. Godine 1056. ga je biskupom imenovao bremenski nadbiskup Adalbert (Athelbjart).

Po povratku na Island je biskupsko sjedište sagradio na porodičnom imanju u Skálholtu, gdje je također osnovao i školu. Jedan od tamošnjih učenika bio je Jón Ögmundarson, koji je kasnije postao prvi biskup Hólara. Ísleifur je na mjestu biskupa ostao 24 godine, sve do smrti.

Imao je suprugu po imenu Dalla Þorvaldsdóttir, a s njom tri sina - Þorvaldura, Teitura i Gissura, koji je nakon njegove smrti 1080. preuzeo mjesto biskupa.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Prethodi: **—**  |  **biskup Skálholta** 1056–1080 | Slijedi: **Gissur Ísleifsson**  |


|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 80475570
* GND: 13606860X

 |
Emanuil Popdimitrov
**Emanuil Popdimitrov** (bugarski: Emanuil Popdimitrov Zahariev; 4.11. 1885, Grujinci, tada u Bugarskoj - 23.5. 1943, Sofija) je bio čuveni bugarski pesnik i književnik.

Rođen je kao šesto dete u porodici sveštenika Dimitra Popzaharieva (bugarski: Dimitъr Popzahariev) i Kane Harizanove. Bio je đak u selu Izvoru, u Bosilegradu i u pedagoškoj školi u Ćustendilu. Studirao je filizofiju na Sofijskom univerzitetu do januara 1907. zatim u Beogradu i Monpelijeu. Radio je kao učitelj u Donjoj Lisini, Donjom Koritenu (1905) i Kazanlaku (1909).

1912. je izdao zbirku pesama *Sъnяt na lюbovta* (San ljubavi). 1913. je radio kao učitelj u Haskovu, a 1915.-1918. kao tumač u armiji tokom Prvog svetskog rata. 1921. je izdao zbirke *Svobodni stihove*, *Stihove i pesni* i roman *Pred burя* (Pred oluju), a 1935. - zbirku *Esenni plamъci* (Jesanski plamenovi).

U delu Emanuila Popdimitrova je velik uticaj simbolizma.

Izvori
------

* *Dimitъr Boяdžiev, Teodor Traяnov, Emanuil Popdimitrov*, Veliko Tъrnovo, 1995, izdatelstvo Slovo, str. 189-191

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 29693410
* LCCN: n85060092
* ISNI: 0000 0001 1614 0997
* GND: 123887879
* SUDOC: 254732283
* BNF: cb10555241d (podaci)
* HDS: 042939
* NKC: js2011627421

 |
**Невена Игњатовић** (Крагујевац, 28. XII. 1990) српска је алпска скијашица. Такмичи се у техничким дисциплинама. Чланица је Скијашког клуба Раднички из Крагујевца.

Није дебитовала у Светском купу, али је учествовала у бројим ФИС-тркама. Била је члан олимпијске екипе Србије, на Зимским олимпијским играма 2010. у Ванкуверу у Канади. Учествовала је у три дисциплине алпског скијања: слалому, велеслалому и супервелеслалому. Највећи свој успех до данас имала је у слалому када је од 86 такмичарки освојила 32 место. У велеслалому је била 39 од 87, а у супервелеслалому није завршила трку.

Спољашње везе
-------------

* Биографија на сајту ФИСа Arhivirano 2010-05-02 na Wayback Machine-u
**Milan Trenc** (Zagreb, 1962.) je hrvatski ilustrator, crtač stripova, filmski redatelj, novelist.

Po njegovoj slikovnici "Noć u muzeju", snimljen je istoimeni američki film.

Životopis
---------

Rodio se u Zagrebu. Studirao je filmsku režiju i grafiku na zagrebačkoj Akademiji dramskih umjetnosti. Za vrijeme studija, počeo je publicirati stripove i raditi u Zagreb Filmu. Bio je glavni ilustrator u magazinu Start od 1985. do 1991. Dok je još bio u Startu, sudjelovao je na londonskom filmskom festivalu 1990. Objavljivao je stripove i ilustrirao naslovnice u mnogim domaćim i stranim publikacijama.

Preselio se u New York 1991. Objavio je preko tisuću ilustracija i naslovnica u glavnim američkim novinama i časopisima poput "The New York Times", "Time", "The Wall Street Journal", "New Yorker", "Fortune". Dobio je nagradu za svoje ilustracije u "The New York Times".

Napisao je i ilustrirao slikovnicu za djecu "Noć u muzeju" 1993. Prema slikovnici nastao je istoimeni američki film "Noć u muzeju" , redatelja Shawna Levya, koji je u u siječnju 2007. bio najgledaniji film u američkim kinima.

Trenc je predavač na zagrebačkoj Akademiji likovnih umjetnosti od 2004. Bio je član žirija Animafesta u Zagrebu.


|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 44617455
* LCCN: n93034593
* ISNI: 0000 0001 1631 9823
* GND: 1044870621
* SUDOC: 184722969
* BNF: cb155609384 (podaci)
* CONOR.SI: 106935395

 |
**Korado Korlević**
**Korado Korlević** (Poreč, 1958.), je poznati hrvatski astronom iz Višnjana u Istri.

Prema podacima na stranici Minor Planet Discoverers, 11. je najproduktivniji tragač za asteroidima svih vremena. U periodu od 1996. do 2001. otkrio ih je 947, te bio suotkrivač kod još 110 asteroida.

Tri su kometa otkrivena iz Višnjana, a dva su automatski dobila prezimena otkrivača;

* P/1999 DN3 (Korlević-Jurić) ()
* P/1999 WJ7 (Korlević), ( Arhivirano 2006-01-10 na Wayback Machine-u)

Postavljanjem neekološke rasvjete i rezultirajućim porastom svjetlosnog onečišćenja, na području cijele Istre u proljeća 2000. i 2001. godine, nivo sjaja noćnog neba raste do kritične razine i dotadašnji znanstveni rad iz Višnjana biva otežan, da bi 2001. godine prestao u potpunosti.

Od 2001. na ovamo, Korado Korlević se, u okviru Astronomskog društva Višnjan, bavi popularizacijom astronomije i edukacijom. Dovršenjem gradnje nove zvjezdarnice na Tićanu (3 km od Višnjana) i postavljanjem opreme za astronomska i geofizička mjerenja na novoj lokaciji, stječu se uvjeti za nastavak rada na mapiranju Sunčevog sustava i druge znanstvene aktivnosti. Korado i njegov tim rade na novom teleskopu.

Poveznice
---------

* Zvjezdarnica Višnjan
* 10201 Korado - asteroid nazvan po Koradu Korleviću

Eksterni linkovi
----------------

* Home page - na engleskom
* Slika iz 2003.

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 53677581
* LCCN: nb2007012319
* ISNI: 0000 0000 3876 3151
* CONOR.SI: 166835299

 |
**Ljubica Cuca Sokić** (Bitolj, 9. decembar 1914 — Beograd, 8. januar 2009) je bila srpska slikarka i akademik SANU.

Biografija
----------

Rođena je kao kćerka Manojla Sokića (1887-1941), prvog vlasnika i glavnog urednika beogradskog lista „Pravda" i njegove supruge Ruže, rođene Kuzmanović. Gimnaziju je pohađala u Beogradu, gde joj je profesor crtanja bila Zora Petrović. Slikanju su je učili profesori Beta Vukanović, Ljuba Ivanović i Ivan Radović. Ljubica Sokić je radila i izlagala u Parizu u godinama od 1936. do 1939. Po povratku iz Pariza, prvi put je samostalno izlagala svoje radove 1939. u beogradskom paviljonu Cvijeta Zuzorić. Jedan je od osnivača umetničke grupe „Desetoro". Bila je profesor na Akademiji likovnih umetnosti u Beogradu od 1948. do 1972. Godine 1968. postala je dopisni član SANU, a od 1978. bila je redovni član. Pored slikarstva, bavila se ilustracijom dečjih knjiga i časopisa, kao i izradom skica za filmove.

Njeno slikarstvo se opisuje kao intimističko. U početku je slikala mrtve prirode, pejzaže, figure i portrete. Kasnije je težila ka uprošćavanju formi, geometrizaciji i umerenoj apstrakciji. Povremeno je koristila tehnike kolaža i eksperimentalnih materijala.

Umrla je 8. januara 2009. u Beogradu i sahranjena 13. januara na Novom groblju u Beogradu.

Slikarska grupa „Desetoro"
--------------------------

Slikarska grupa „Desetoro" je zajednički izlagala 1940. godine u Beogradu i Zagrebu. Grupu su sačinjavali: Danica Antić, Borivoj Grujić, Nikola Graovac, Dušan Vlajić, Milivoj Nikolajević, Jurica Ribar, Ljubica Sokić, Stojan Trumić, Aleksa Čelebonović i Bogdan Šuput. Iako po svom sastavu heterogena, grupa se sastojala od 2 žene i 8 muškaraca, bilo je tu akademskih slikara, sa fakultetskim obrazovanjem, ali i slikara po vokaciji, pripadali su raznim društvenim slojevima od radništva do buržoazije. Zajedničko ovoj grupi je bilo to što su svi bili slikari i đaci Jovana Bijelića. Neki od ovih umetnika su stradali u Drugom svetskom ratu, a oni koji su preživeli bili su značajni likovni stvaraoci u posleratnom periodu.

Nagrade
-------

* Nagrada "Boža Ilić" (2006.) - nagradu dodeljuje opština Prokuplje i Narodni muzej Toplice

Izvori
------

1. ↑   Grupa "Desetorica"

Vidi još
--------

* Toma Rosandić,
* Ljuba Ivanović,
* Milo Milunović,
* Sreten Stojanović,
* Zora Petrović,
* Petar Lubarda,
* Ivan Tabaković,
* Marko Čelebonović,
* Nedeljko Gvozdenović,
* Đorđe Andrejević Kun,
* Stojan Ćelić,
* Mladen Srbinović,
* Radomir Reljić i
* Nikola Janković

Vanjske veze
------------

* Biografija na sajtu SANU Arhivirano 2011-07-27 na Wayback Machine-u
* Kratka biografija i odabrana dela
* Paleta Ljubice Sokić[*mrtav link*], Milan Šarac, Večernje novosti. feljton, 8 nastavaka, 29. novembar - 6. decembar 2004.
* Ljubica Sokić - biografija Arhivirano 2009-12-07 na Wayback Machine-u
* Ljubica Sokić slike 1962-1972
* „Politika": „Umrla Ljubica Cuca Sokić" (10. januar 2009)

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 58939783
* LCCN: nr91038995
* ISNI: 0000 0000 7844 661X
* GND: 1031094261
* SUDOC: 192269127
* BNF: cb14641546h (podaci)
* NKC: js2014802961
* CONOR.SI: 48333411

 |
**Lojzo Butorac** (4. veljače 1924. Djedina Rijeka, Ruševo), hrvatski crkveni glazbenik i crkveni pisac i građevinski inženjer. Brat je svećenika icrkvenog povjesničara Josipa Butorca. Djeluje pri katedralnoj župi Uzvišenja Svetog Križa iz Siska.

Lojzo je osmo od devetero djece u roditelja Antuna i Franciske rođene Svoboda, koji su imali devetero djece. Sa šest godina ostao je bez oca. Kao osnovnoškolac postao je redoviti ministrant. Kad su 1935. križarske organizacije osnovane u njegovoj župi, uključio se u male križare. Studirao je u Zagrebu. Diplomirao je građevinu. 1955. preselio se u Sisak gdje je ostao živjeti.

Nadbiskup Franjo Kuharić 1988. godine imenovao je Buturca članom Pastoralnog vijeća Zagrebačke nadbiskupije. Imenovan je na prijedlog triju dekanata Gorskog arhiđakonata. Budući da nije bilo dovoljno školovanih vjeroučitelja, Buturac je preuzeo na sebe i predavanje vjeronauka u jednoj sisačkoj školi. To je bilo u školskoj godini 1992/93. Buturac je po mandatu nadbiskupa Kuharića. 2000-ih je izabran u župno pastoralno vijeće svoje župe, uskoro i u Župno ekonomsko vijeće. Kod župnika je radio sve uredske poslove, kojom prilikom je i dopunio župnu spomenicu od 1964. do 2004. godine.

Znanje diplomiranoga građevinskog inženjera stavio je na raspolaganje svim župama i samostanima. Kao građevinar u svoje slobodno vrijeme bio im je na usluzi. Osobito se angažirao u Galdovu. U Galdovu je unutar desetljeća napravio izvedbene projekte za sve izgrađeno i skoro svaki dan bio je s radnicima na gradilištu. Drugo poznato mjesto za koje je izradio izvedbene projekte jest sisački Zeleni brijeg, tj. centar Svetog Kvirina.

Bio je stalni orguljaš u župi Pohoda BDM u Sisku gdje je djelovao 35 godina (l961.-1996.). I danas svira kod mise subotom u Domu umirovljenika te nedjeljom u filijalnoj kapeli Svetoga Ivana u Topolovcu.

Objavio je 14 knjiga i 523 članka. Članke je objavio u Glasu Koncila, HK Reviji Marulić, kalendaru Danici, Križu ljubavi, IKI, Tkalčiću, lokalnim listovima.(„Bibliografija radova Lojze Buturca", Narodna knjižnica u Sisku, 2009.) Od knjiga se ističu župne monografije „Stoljeća župe sv. Križa u Sisku" i „Osam stoljeća župe Gore".

Sisački biskup mons. Vlado Košić dodijelio je Butorcu najveće priznanje koje može dobiti vjernik laik katoličke Crkve priznanje "Za Crkvu i Prvosvećenika".

Literatura
----------

* Veliko priznanje za Lojzu Butorca. Napisao: dpreradus. 8. prosinca 2011. Sisak.info
**Msgr. Mile Bogović** (Cerovac kraj Slunja, 7. kolovoza 1939.), gospićko–senjski biskup i crkveni povjesničar.

Životopis
---------

Osnovnu školu pohađao je u Slunju, a klasičnu gimnaziju u sjemeništu u Pazinu. Maturirao je na srednjoj vjerskoj školi u Pazinu 1958. Iste godine upisuje bogosloviju na Visokoj teološkoj školi u Pazinu, a završava je u Zagrebu.

Za svećenika je zaređen 28. lipnja 1964. te imenovan kapelanom u Senju i upraviteljem župe Krivi Put. Na studij u Rim odlazi 1966. gdje je studirao na Papinskom sveučilištu Gregoriani 1971. Od 1977. docent je pri katedri crkvene povijesti na Katoličko-bogoslovnom fakultetu Sveučilišta u Zagrebu, odsjek Teologije u Rijeci. Imenovan je naslovnim biskupom Tamate i pomoćnim riječko-senjskim biskupom sa sjedištem u Gospiću 1999. sa zadatkom da ispita mogućnosti osnutka nove biskupije. Nakon što je poslao izvješće 25. svibnja 2000. Glavni zareditelj je bio msgr. Anton Tamarut, a suzareditelji msgr. Valter Župan i msgr. Ivan Milovan. Vatikan je proglasio utemeljenje Gospićko-senjske biskupije i imenovan je prvim gospićko-senjskim biskupom.

Obavljao je i ove dužnosti: tajnik nadbiskupa Viktora Burića, rektor na Riječkoj teologiji, župnik u Praputnjaku, generalni vikar Riječko-senjske nadbiskupije, voditelj Sakralne baštine u Senju te profesor crkvene povijesti na Riječkoj teologiji. Član je upravnog odbora Hrvatskog kulturnog vijeća.

Znanstveni rad
--------------

Objavio je 5 knjiga i 80 znanstvenih članaka. Znanstvena djelatnost veoma je raznolika, ali se mogu izdvojiti tri područja kojima je on posvetio najviše pažnje: odnosi s pravoslavnom Crkvom, povijest biskupija Senjske i Modruške ili Krbavske (napose onog dijela koji je ušao u sastav Gospićko-senjske biskupije) i hrvatski glagolizam (hrvatska glagoljska kultura).

Bilješke
--------

1. ↑  HBK
2. ↑  Vjesnik
3. ↑   (posljednja izmjena 10. listopada 2006; preuzeto 14. prosinca 2010.)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Prethodnik: | **Gospićko-senjska biskupija** | Nasljednik: |
| **nema ga** | ' |


|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 64414704
* LCCN: n84209612
* ISNI: 0000 0001 2281 0125
* GND: 143719580
* SUDOC: 193717778
* BNF: cb12671917c (podaci)
* BIBSYS: 9031474
* NKC: js20191035545

 |
***The Sea Beast*** (sh. *Morska zvijer*) je američki crno-bijeli nijemi pustolovni film snimljen 1926. u režiji Millarda Webba. Predstavlja prvu, i prilično slobodnu, adaptaciju znamenitog romana *Moby Dick* američkog književnika Hermana Melvillea. Protagonist, čiji lik tumači John Barrymore, je kapetan kitolovačkog broda opsjednut time da uhvati ogromnu albino ulješuru koja ga je svojevremeno osakatila. Scenario Bess Meredyth je osnovnom zapletu dodao melodramatske elemente, ali i hepi end koga nema u originalnom predlošku. Barrymore, koji je u vrijeme snimanja bio jedan od najuglednijih američkih glumaca, kod studija Warner Bros. je inzistirao da se ovaj film snimi prije planiranog *Don Juana*, pa je vjerojatno samo zbog toga potonji postao prvi cjelovečernji film za koga se koristio zvučni sistem Vitagraph. Barrymore je također inzistirao da se sa seta otpusti prethodno angažirana glumica Priscilla Bonner kako bi njegovu filmsku partnericu mogla tumačiti njegova tadašnja ljubavnica Dolores Costello. Studio je pristao, ali ga je Bonner tužila, što je na kraju završilo sudskom nagodbom. Usprkos kontroverzi, a vrlo vjerojatno upravo zbog nje, *The Sea Beast* je postigao veliki komercijalni uspjeh. Četiri godine kasnije je Barrymore nastupio u zvučnom remakeu pod naslovom *Moby Dick*.

Cast
----

* John Barrymore ... Kapetan Ahab Ceeley
* Dolores Costello ... Esther Harper
* George O'Hara ... Derek Ceeley
* Mike Donlin ... Flask
* Sam Baker ... Queequeg
* Kamiyama Sojin ... Fedallah
* George Berrell ... Perth/sam sebe
* Sam Allen ... Kapetan
* Frank Nelson ... Stubbs
* Mathilde Comont ... Mula
* James O. Barrow ... Vlč. Harper
* Vadim Uraneff ... Pip
* Frank Hagney ... Daggoo
* Joyzelle Joyner ... Plesačica u prologu

Literatura
----------

* Mannikka, Eleanor. „*The Sea Beast*". Allmovie.com. Pristupljeno 2007-02-28. [*mrtav link*]

Vanjske veze
------------

* *The Sea Beast* na sajtu IMDb
* *The Sea Beast* na AllMovie-u ()
* The Sea Beast at SilentEra.com
"'**O sole mio**" je napolitanska pjesma iz 1898. godine, za koju je tekst napisao Giovanni Capurro, a muziku Eduardo di Capua. Globalnu popularnost je stekla kada je godine 1916. u SAD znameniti operni pjevač Enrico Caruso snimio gramofonsku verziju. Otada su je obradili brojni izvođači, bilo da je riječ o uglednim opernim umjetnicima kao Mario Lanza i Luciano Pavarotti, bilo da je riječ o rokerima kao što je Elvis Presley (čija je verzija poznata pod nazivom *It's Now or Never*).

Na Olimpijadi 1920. godine u Antwerpenu se *O Sole Mio* izvodila nakon italijanskih pobjeda, zato jer organizatori nisu mogli pronaći partiture italijanske nacionalne himne.

Originalni tekst
----------------

Che bella cosa e' na jurnata 'e sole
n'aria serena doppo na tempesta!
Pe' ll'aria fresca pare già na festa
Che bella cosa e' na jurnata 'e sole
Ma n'atu sole,
cchiù bello, oje ne'
'O sole mio
sta 'nfronte a te!
'O sole, 'o sole mio
sta 'nfronte a te!
sta 'nfronte a te!
Quanno fa notte e 'o sole se ne scenne,
me vene quase 'na malincunia;
sotto 'a fenesta toia restarria
quanno fa notte e 'o sole se ne scenne.
Ma n'atu sole,
cchiù bello, oje ne'
'O sole mio
sta 'nfronte a te!
'O sole, 'o sole mio
sta 'nfronte a te!
sta 'nfronte a te!

Eksterni linkovi
----------------

* Sheet music for "O Sole Mio"
* A translation for guitar alone by an Italian musician: Antonio Mucherino Arhivirano 2009-06-30 na Wayback Machine-u
* The Story behind "It's Now Or Never" Arhivirano 2009-10-16 na Wayback Machine-u

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* LCCN: n97065857

 |
*Za ostale upotrebe, v. 10 minuta.*

***10 minuta*** je bosanskohercegovački kratki igrani film snimljen 2002. godine u režiji Ahmeda Imamovića. Radnja se događa 1994. godine i paralelno prati pustolovine japanskog turista u Rimu i pokušaje bošnjačke porodice da preživi opsadu Sarajeva. Film je 2002. godine osvojio Evropsku nagradu za najbolji kratki film.

Opis
----

Film počinje crno-belo sa turistom koji prati mapu i gleda okolo, a zatim počinje da slika u nadi da će fotografije razviti. Film nema boju, već je crno-beli. Šokiran je kada sazna da možete razviti fotografije za deset minuta, ali zahvaljujući tehnologiji to je vrlo moguće. Gleda u vreme i puši cigaretu. Scena se zatim menja u drugu zemlju u Sarajevu, u Bosni. Dečak po imenu Memo vodi običan život; ali njegova zemlja je usred rata. Memov otac dolazi kući, a Memo odlazi po vodu i hleb za porodicu. Nailazi na prijatelje i oni ga pitaju da li želi da igra, ali on ljubazno odbija. Zatim se sastaje sa nekim vojnicima i pokušava da im otme oružje, ali se kasnije zadovoljava sa 2 cigarete da bi za njih kupio veknu hleba. Taman kada se pojavi kamion sa hlebom dolazi do bombardovanja; ali, Memu treba hrana i voda pa do poslednje sekunde puni bokal. Memo trči u sklonište, ali želi da vidi svoju porodicu, pa kreće na hrabri put vraćajući se kući dok se bombardovanja dešavaju. Vraća se, ali samo za dlaku beži, samo da bi došao kući da pronađe svoje mrtve roditelje i sestu kako plače. U voom trenutku vrčevi nestaju. Memo ga prosipa dok trči kući. Film se završava u Rimu, dok turista završava cigaretu i dobija svoje razvijene fotografije.

Cast
----

* Almedin Leleta ... Dijete (kao Almedin Leleta)
* Satoshi Yahata ... Turist
* Milan Pavlović ... Trgovac
* Jasna Žalica ... Majka
* Izudin Bajrović ... Otac
* Admir Glamočak ... Atko
* Enis Bešlagić ... Prvi vojnik
* Elmir Jukić ... Drugi vojnik
* Sanja Burić ... Sanja

Izvori
------

Vanjske veze
------------

* *10 Minutes* na sajtu IMDb
***A Man Called Horse*** (sh. *Čovjek zvani konj*) je američki vestern film snimljen 1970. godine u režiji Eliotta Silversteina. Predstavlja adaptaciju istoimene priče Dorothy M. Johnson koja je prije toga poslužila kao predložak jedne od epizoda TV-serije *Wagon Train*. Protagonist, čiji lik tumači Richard Harris, je engleski aristokrat koji prilikom lova po prerijama Sjeverne Amerike zarobi pleme Siouxa. Radnja pokazuje kako živeći zajedno sa njima stekne poštovanje prema njihovoj kulturi, a potom, iskazavši hrabrost u borbi sa suparničkim Šošonima, postane ravnopravan član, a potom i poglavica plemena.

*A Man Called Horse* je napravljen u vrijeme kada je Hollywoodu zamah dobio trend tzv. revizionističkih vesterna, prije svega onih koji su historiju Divljeg zapada i indijanskih ratova nastojali prikazati iz perspektive poraženih Indijanaca. Iako u radnji samog filma konflikt sa bijelcima igra malu ulogu, film je život i kulturu Indijanaca pred dolazaka bijelaca prikazao ne samo sa velikim simpatijama, nego i dotada nezapamćenim nastojanjem za autentičnošću. U filmu tako Indijanci govore jezikom Lakota, a također su kao statisti korišteni stvarni članovi Sioux plemena Rosebud u Južnoj Dakoti. Gledateljima je posebno impresivna bila scena krvave plemenske inicijacije protagonista radi koje je majstor specijalnih efekata izradio umjetna prsa. Film je postigao izuzetan uspjeh, iako je kasnije od dijela indijanskih aktivista kritiziran zbog toga što su ne-indijanski, odnosno bijeli glumci korišteni za neke od indijanskih uloga.

Godine 1976. je snimljen nastavak pod naslovom *The Return of a Man Called Horse*, a 1983. i *Triumphs of a Man Called Horse*.

Uloge
-----

* Richard Harris ... John Morgan
* Judith Anderson ... Buffalo Cow Head
* Jean Gascon ... Baptiste
* Manu Tupou ... Yellow Hand
* Corinna Tsopei ... Running Deer
* Dub Taylor ... Joe
* James Gammon ... Ed
* William Jordan ... Bent
* Eddie Little Sky ... Black Eagle
* Michael Baseleon ... Longfoot
* Lina Marín ... Thorn Rose
* Tamara Garina ... Elk Woman
* Terry Leonard ... Striking Bear
* Iron Eyes Cody ... Vrač
* Tom Tyon ... Vrač

Izvori
------

1. ↑  "Big Rental Films of 1970", *Variety*, 6 January 1971 p 11
2. ↑  Pendreigh, Brian (7 September 2001). „Obituary:John Chambers: Make-up master responsible for Hollywood's finest space-age creatures". The Guardian. Pristupljeno 27. II 2013.

Vanjske veze
------------

* *A Man Called Horse* na sajtu IMDb
* *A Man Called Horse* na filmskoj bazi podataka TCM
* *A Man Called Horse* na AllRovi-u

| * p
* r
* u
Filmovi koje je režirao Elliot Silverstein |
| --- |
| 
* *Cat Ballou* (1965)
* *The Happening* (1967)
* *A Man Called Horse* (1970)
* *Nightmare Honeymoon* (1974)
* *The Car* (1977)
* *Fight for Life* (1987)
* *Flashfire* (1994)

 |
***A Taste of Honey*** (sh. *Okus meda*) je drama engleske spisateljice Shelagh Delaney premijerno prikazana 1958. godine. Radnja je smještena u radnički milje Manchestera, a protagonistica je 17-godišnja djevojka Jo koja napušta kuću nakon što joj majka Helen započne vezu sa mlađim muškarcem, a potom sama dobije dijete sa crnim mornarom te joj homoseksualni student služi kao cimer i zamjena za oca. *A Taste of Honey* je izazvao pažnju dijelom zbog toga što se dotakao dotadašnji tabu tema homoseksualnosti i međurasnih odnosa, a najviše zbog toga što je autorica u vrijeme premijere imala tek 18 godina, te zato bila proglašena vunderkindom britanske književnosti. Delaney je kasnije izjavila da su je na pisanje navele drame Terrencea Rattigana u kojima su "homoseksualci prikazivani na neadekvatan način". Nekoliko godina kasnije je Delaney dramu preradila u scenarij za istoimeni film u režiji Tonyja Richardsona. Kasnije je britanski pop muzičar Morrissey upravo *A Taste of Honey* navodio kao inspiraciju za svoj opus, te sliku Shelagh Delaney stavio na omot singlice *Girlfriend in a Coma*.

Izvori
------

Literatura
----------

* Delaney, Shelagh. *A Taste of Honey.* Methuen Student Edition with commentary and notes. London: Methuen Publishing, 1982.

Vanjske veze
------------

* *A Taste of Honey* na Internet Broadway Database

| * p
* r
* u
Djela čiji je autor Shelagh Delaney |
| --- |
| Drame | 
* *A Taste of Honey* (1958)
* *The Lion in Love* (1960)

 |
| Novele | 
* *Sweetly Sings the Donkey* (1963)

 |
| Film& TV | 
* *A Taste of Honey* (1961)
* *The White Bus* (1967)
* *Charlie Bubbles* (1967)
* *The House That Jack Built* (1977)
* *Dance with a Stranger* (1985)
* *The Railway Station Man* (1992)
* *Three Days in August* (1992)

 |
**Against Our Will: Men, Women and Rape** je knjiga autorice Susan Brownmiller izdana 1975. godine. Knjiga, koja je uveliko djelovala na promjenu javnoga mijenja po pitanju silovanja promovira koncept kako žrtve silovanja ne mogu biti okrivljene za to što im se dogodilo. Brownmiller je silovanje opisala kao "svjestan proces zastrašivanja kojim svi muškarci drže sve žene u stanju straha". Ukratko, ona tvrdi kako silovanje nije zločin iz požude već zločin nasilja i moći.

U knjizi je autorica pokušala istražiti i tadašnji opći sustav vrijednosti prema kojemu su silovane žene svojim postupcima zaslužile silovanje, kao što je to objašnjavala Clinton Duffy i drugi. Vjerujući kako je silovanje način za održavanje kontrole i straha nad ženom, autorica je ovaj čin usporedila sa dominacijom bijeloga čovjeka nad Afroamerikancima. Knjiga je pozitivno utjecala i na promjene zakonodavstva po ovome pitanju kao što je ukidanje odredbe o potrebi tri svjedoka silovanja ili izuzeću silovanja u braku iz kaznenih procesa.
***Simon*** je holandski dramski film iz 2004. godine u režiji i po scenariju Eddyja Terstalla. Film je priča o dvojici prijatelja, od kojih je jedan straight, drugi gej i o značajnim temama u holandskom društvu, kao što su istopolni brakovi i eutanazija. Film je osvojio četiri nagrade Zlatno tele, između ostalih i za najbolji film 2004. godine.

Radnja
------

Nakon što straight diler hašiša, Simon (Cees Geel) kolima udari povučenog gej muškarca, Camiela (Marcel Hensema) između njih se razvije blisko prijateljstvo krajem 1980-ih. Njihovo prijateljstvo je stavljeno na probu posle incidenta na Tajlandu i njih dvojica gube kontakt.

Četrnaest godina kasnije, njihovo prijateljstvo se nastavlja, kada Simon ponovo naleti kolima na Camiela. Novost je da Simon boluje od raka i da mu je ostalo par meseci života. Njegova deca, Joy (Nadja Hüpscher) i Nelson (Stijn Koomen) žive sa njim. Camiel živi sa partnerom, Bramom (Dirk Zeelenberg), sa kojim planira da se venča.

Poslednje mesece Simonovog života provode zajedno. Simon je kum na Camielovom venčanju i predlaže mu da on i Bram usvoje njegovu decu. Film se završava tako što Simon dobija injekciju u cilju eutanazije.

Simonovog prijatelja, Marca u filmu glumi Daan Ekkel, koji je u prethodnom Terstallovom filmu glumio sa svojim bratom blizancem, Williamom. William Ekkel je umro u 36. godini od tumora na mozgu. Simonova priča je zasnovana na smrti Williama Ekkela.

Uloge
-----

* Cees Geel .... *Simon*
* Marcel Hensema .... *Camiel*
* Rifka Lodeizen .... *Sharon*
* Daan Ekkel .... *Marco*
* Eva Duijvestein .... *Ellen*
* Nadja Hüpscher .... *Joy*
* Dirk Zeelenberg .... *Bram*
* Johnny de Mol .... *Floris*
* Maria Kooistra .... *Gwen*

Nagrade
-------

Film je premijerno prikazan na Holandskom filmskom festivalu, pre nego što je dospeo u bioskope. Na festivalu je osvojio četiri nagrade Zlatno tele, i to za:

* Najbolji igrani film
* Najbolju režiju
* Najboljeg glumca (Cess Geel)
* Nagradu publike

Spoljne veze
------------

* *Simon* na sajtu IMDb
***Ispovijesti*** je ime trinaest autobiografskih knjiga, koje je napisao Aurelije Augustin između 397 i 398 godine. Danas se knjige većinom štampaju zajedno pod imenom ***Ispovijesti svetog Augustina***, da bi se knjiga razlikovala od knjiga sličnog naziva, kao što su "Ispovijesti" Žan Žaka Rusoa.

Knjiga govori o njegovom grešnom djetinjstvu i prelasku na kršćanstvo. Opće je mišljenje da je ovo prva zapadnjačka autobiografija ikada napisana, i bila je veoma uticajan model za kršćanske pisce sljedećih 1000 godina srednjeg vijeka. To nije potpuna autobiografija jer je napisana u njegovim ranim 40-tim a živio je još dugo nakon toga, pa je kasnije napisao i drugo važno djelo *Božija država*, međutim, ona nam daje pregled evolucije Augustinovog razmišljanja i to je najbolji zapis o bilo kojem pojedincu iz tog perioda. Knjiga je važno teološko djelo.

Teme u knjizi
-------------

1. Njegovo djetinjstvo do 15 godine;
2. Pad u loše društvo, koje ga je dovelo do krađe i bludi;
3. Njegove studije u Kartagi, prelazak na manihejstvo i dalje bludničenje između 16. i 19. godine;
4. Gubitak prijatelja i proučavanje Aristotela

(*i drugo*)

Relevantni članci
-----------------

* Aurelije Augustin

Eksterni linkovi
----------------

* New Advent istraživanje "Ispovijesti"
* "Ispovijesti" na latinskom Arhivirano 2007-10-28 na Wayback Machine-u
* Engleski prijevod
* Adventures of Confessions of St. Augustine Bear Arhivirano 2005-12-04 na Wayback Machine-u

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 185496919
* LCCN: n82046870
* GND: 4120947-3
* SUDOC: 027684563
* BNF: cb120084474 (podaci)
* NLA: 35316244
* NKC: aun2006372210
* BNE: XX1850679
* NSK: 000527653

 |
***Jack the Ripper: The Final Solution*** (na engleskom doslovno "Jack Trbosjek: Konačno rješenje") je knjiga koju je 1976. objavio britanski novinar Stephen Knight i iznio vlastitu hipotezu o identitetu i motivima zloglasnog serijskog ubice poznatog kao Jack Trbosjek. Knightovo rješenje misterije je bila složena teorija zavjere u kojoj su ključnu ulogu imali britanska kraljevska porodica, masoni i slikar Walter Sickert, odnosno Knight je zaključio kako su žrtve Jacka Trbosjeka ubijene kako bi se uklonili svjedoci skandala čije bi objelodanjenje ugrozilo establišment viktorijanske Britanije, odnosno tajnog vjenčanja princa Princ Albert Victor, vojvoda od Clarencea i Avondalea (unuka kraljice Viktorije) sa Annie Elizabeth Crook, katoličkom djevojkom iz radničke klase.

Knightove teze su žestoko osporene od strane većine historičara i "ripperologa", pogotovo nakon što je Joseph Gorman, jedan od Knightovih glavnih izvora, priznao da su njegovi "dokazi" u stvari prevara. Usprkos toga, knjiga je postala izuzetno popularna, te doživjela čak 20 izdanja. Poslužila je kao temelj za slične knjige autora kao što su Patricia Cornwell i Anne Perry, kao i brojna djela fikcije, među kojima se ističe kanadski film *Murder by Decree* iz 1978. te *From Hell*, znameniti grafički roman Alana Moorea iz 1991.

Vanjske veze
------------

* Casebook: Jack the Ripper – Good Knight: An Examination of *The Final Solution*, kritički prikaz Knightove knjige

| * p
* r
* u
Jack Trbosjek |
| --- |
| Kanonske žrtve | Mary Ann Nichols • Annie Chapman • Elizabeth Stride • Catherine Eddowes • Mary Jane Kelly |
| Policajci | Frederick Abberline • Robert Anderson • Thomas Arnold • Walter Dew • George Godley • Donald Swanson • Charles Warren |
| Pisma | "Dear Boss" • "Saucy Jack" • "From Hell" • Openshawovo pismo • Grafit u Goulston Streetu |
| Povezani članci | Whitechapelski odjel za sigurnost građana • Teorije zavjere • Fikcija • Sumnjivci • Ubojstva u Whitechapelu |
| Kategorija |
***Jalta, Jalta*** je poznati hrvatski mjuzikl iz 1971. godine. Libreto za mjuzikl je napisao Milan Grgić,a redatelj je Vlado Štefančić. Autor glazbe je poznati hrvatski skladatelj Alfi Kabiljo. Praizvedba je bila 28. prosinca 1971. godine u Zagrebu.

Radnja
------

Radnja ***Jalte, Jalte*** se odvija za vrijeme konferencije u Jalti, kad su tamo boravili Churchill, Staljin i Roosevelt. S njima su došli njihovi sobari: Rus Griša, Amerikanac Larry i Englez Stanley. Oni su smješteni u vilu Aramovski, o kojoj brine kućepaziteljica Nina Filipovna. Međutim, sobari nemaju povjerenja jedan u drugog. Počnu se dogovarati kako bi podijelili svijet, možda bi i uspjeli da na Antarktiku ne postoji jedno mjesto koje se zove *zelena livada* i o kojem njihovi šefovi ništa ne znaju. Kućepaziteljica Nina je podijelila granu za vješanje rublja na tri dijela da se sobari ne bi svađali. Stanley i Larry se pobune i sva trojica skoro budu izbačeni iz ville, kad se sazna da Griša potajno vješa rublje preko cijele grane. Nina ih pokušava izmiriti obečavajući da će biti nježna prema svoj trojici. Međutim ,otrkiva se da je bila nježna samo prema Stanleyju i Larryju. Tada dolazi do otvorenog obračuna među sobarima. U tom trenutku se aktivira bomba u vrtu vile.

Mjuzikl se završava kad politički lideri ponude da *zelena livada* ostane ničija. Zatim svi izvode pjesmu '***Neka cijeli ovaj svijet***.

Glazba
------

Алфи Кабильо: *Ялта, Ялта*, Вена 2004
Glazbu za ***Jaltu, Jaltu*** je napisao Alfi Kabiljo, po čemu je i najpoznatiji. Mjuzikl se sastoji od sljedećih pjesama:

1. Uvertira
2. Tri sobara
3. Zelena livada
4. Whisky, votka, gin
5. Jalta, Jalta
6. Čunčurluk
7. Što će biti s nama sutra
8. i na kraju najpoznatija pjesma ovog mjuzikla "Neka cijeli ovaj svijet".

Vanjske veze
------------

* Jalta,Jalta (1971) Arhivirano 2010-06-19 na Wayback Machine-u
* Novo proljeće stare dame
***Da sutra bude rat*** (ruski: ; na latinici:**Jesli zavtra vojna**) je sovjetski crno-bijeli snimljen 1938. u režiji Jefima Dzigana, Lazara Anci-Polovskog i Georgija Berezka. Radnja je smještena u blisku budućnost i prikazuje kako neidentificirana strana sila namjerava uništiti SSSR, ali je pri tome lako porazi Crvena armija. Film je nastao kao dio propagandnih nastojanja sovjetskih vlasti da vlastitu ali i stranu javnost pripreme za eventualni svjetski sukob. Nakon što je 1941. godine Operacija Barbarossa pokazala kako će Sovjeti daleko teže odbiti neprijatelja nego što je to sugerirala predratna propaganda, film je stavljen u "bunker". Istoimena pjesma, koju su za film napisali braća Dmitrij i Daniil Pokras je, međutim, široko prihvaćena za vrijeme Velikog domovinskog rata i danas se smatra jednom od najpopularnijom iz tog perioda sovjetske historije.

Vanjske veze
------------

* *Jesli zavtra vojna* na sajtu IMDb
* «Если завтра война» на сайте Архива фильмов
* Федоров А.В. Советская кинофантастика о войне и космосе: герменевтический анализ // Вопросы культурологии. 2011. № 11
* Песня Если завтра война на SovMusic.ru
* Если завтра война
***Jevrejske starine*** (latinski: ) je knjiga koju je rimsko-jevrejski historičar Flavije Josip napisao godine 93/94. kako bi svojim ne-jevrejskim pokroviteljima opisao i objasnio historiju svog jevrejskog naroda. Djelo se sastoji od sedamnaest knjiga - prvih deset prepričavaju najvažnije događaje zapisane u Hebrejskog Bibliji, a ostalih sedam od završetka biblijskog perioda do Josipovog vremena, odnosno 1. vijeka n.e.

Knjiga je kasnije postala prilično zanimljiva historičarima jer se u njoj nalaze dva odlomka u kojima se spominje Isus. Oni su poznati kao *Testimonium Flavianum*, odnosno često se navode kao dokaz historijske utemeljenosti Isusa. Dio historičara je, međutim, prema njima skeptičan jer su svi do danas očuvani rukopisi teksta potiču iz kršćanskih izvora.

Josif Flavije takođe daje važna svedočanstva o životu i pogubljenju Jovana Krstitelja.

Eksterni linkovi
----------------

* Whiston translation of Antiquities of the Jews
* Greek and English Arhivirano 2008-10-12 na Wayback Machine-u

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 251904339
* LCCN: n85086733
* GND: 4295010-7
* SUDOC: 028959019
* BNF: cb121371397 (podaci)
* NLA: 35820045
* NDL: 01183876
* BNE: XX2812579

 |
*Za ostale upotrebe, v. Karolina Riječka (razvrstavanje).*

**Karolina Riječka** je jugoslovenski istorijski film snimljeni 1961. godine u režiji Vladimira Pogačića. Scenario je pisao Zvonimir Berković prema istoimenom romanu Drage Žervea, koji se temeljio na stvarnim događajima u Rijeci pred kraj Napoleonskih ratova.

Radnja
------

Za vreme rata Šeste koalicije u leto 1813. godine, britanski brodovi , kako bi onemogućili opstanak trupa Napoleonovih trupa, se spremaju da bombarduju Rijeku, koji je tada pod francuskom vlašću. Karolina želi da pomogne svom gradu i odlazi na admiralski brod, ali njen šarm ne može da postigne bilo kakav rezultat kod starog admirala. Nagovorivši svoga muža na trgovačku transakciju sa admiralom, Karolina ipak sprečava bombardovanje Rijeke.

Uloge
-----

| Glumac | Uloga |
| --- | --- |
| En Obri | Karolina |
| Nikola Popović | gradonačelnik |
| Antun Nalis | Andra |
| Bari Džouns | admiral |
| Karlo Bulić |  |
| Bernard La Žarig |  |
| Mića Orlović |  |
| Hermina Pipinić | Marija |
| Miodrag Popović Deba |  |
| Tito Stroci |  |

Spoljašnje veze
---------------

* *Karolina Riječka* na sajtu IMDb
* Karolina Riječka - filmska banka
Za film iz 1958. godine, vidite članak Khazanchi (film, 1958).
 „Khazanchi" preusmjerava ovdje. Za selo u Iranu, v. Khazanchi (Iran).

***Khazanchi*** (sh. *Blagajnik*) je indijski crno-bijeli film snimljen 1941. u režiji Motija B. Gidwanija. Po žanru predstavlja mješavinu melodrame i kriminalističkog filma. Protagonist je Shadi Lal, službenik banke u Lahoreu čiji se sin Kanwal želi oženiti za Madhuri, kćer bogataša po imenu Durga Das. Radnja prikazuje kako Shadi Lal prilikom poslovnog puta u Bombayu bude opljačkan, ali i optužen za ubistvo glumice, te ga njegov sin, koji je u međuvremenu postao advokat, nastoji osloboditi na sudu. Film se odlikuje muzičkim soundtrackom koju je napisao Ghulam Haider, odnosno u njemu kombinirao indijsku *raga* tradiciju sa pendžapskim folklornim motivima. Godine 1941. je predstavljao komercijalno najuspješniji od svih indijskih, odnosno bollywoodskih filmova.

Uloge
-----

| Gluma/Glumica | Uloga |
| --- | --- |
| M. Ismail | Shadi Lal |
| S.D. Narang | Kanwal |
| Ramola Devi | Madhuri |
| Durga Mota | Durga Das |
| Manorma | Durga Dasova kćer i Kanwalova sestra |
| Ajmal | Ramesh |
| Jankidas | Novinar |

Vanjske veze
------------

* *Khazanchi (1941)* na sajtu IMDb
* Buy Khazanchi DVD online[*mrtav link*] at webmallindia.com Arhivirano 2014-02-08 na Wayback Machine-u
|  |
| --- |
| ***Kirka pruža čašu Odiseju*** |
|  |
| **John William Waterhouse**, 1891. |
| ulje na platnu , 149 × 92 cm |
| Oldham, Galerija Oldham |

**Kirka pruža čašu Odiseju** (eng. *Circe Offering the Cup to Ulysses*), ulje na platnu engleskog prerafaelitskog slikara Johna Williama Waterhousea koji je poznat po svojim slikama s tematikom iz grčke mitologije i književnosti.

Slika je nastala 1891. godine a inspirirana je grčkom čarobnicom Kirkom na čijem otoku se našla Odisejeva družina u potrazi za hranom i vodom. Sam Odisej poslao je 23 mornara da istraže otok te su naišli na Kirku koja im je ponudila hranu koja je bila otrovana njezinim magičnim napitcima. Ta hrana ih je pretvorila u svinje dok je Euriloh jedini pobjegao i upozorio Odiseja. Neustrašivi Odisej odlazi po svoje ljude a na putu ga presreće Hermes te ga savjetuje da nađe posebnu biljku koja će ga čuvati od Kirkinih napitaka. Nakon što se Odisej pokazao otpornim na njene napitke, uperio je nož prema Kirki koja se odmah predaje te vraća njegove mornare u ljudsko obličje.

Djelo se danas nalazi u galeriji Oldham u istoimenom gradu dok ju je muzej ustupio za izložbe u Kini.

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5  Circe Offering the Cup to Ulysses
2. ↑  „Oldham Stories: Encounters with our Collections". Arhivirano iz originala na datum 2015-02-03. Pristupljeno 2015-07-07.
***Knjiga Weija*** (kineski: ; pinyin: *Wèishū*) je klasični kineski historijski tekst koji je napisao Wei Shou od 551 do 554, a koji predstavlja važan izvor za historiju carskih dinastija Sjeverni Wei i Istočni Wei, odnosno sjeverne Kine od 386 do 550. Usprkos toga, knjiga je gotovo odmah postala i jedan od najkontroverznijih tekstova kineske historiografije, pa nije bila rijetkost da je kasniji historičari umjesto *Weishu* nazivaju *Huishu* (穢書), a što doslovno znači "Knjiga prljavštine". Razlog je bio u tome što je Wei Shou knjigu pisao pod vlašću dinastije Sjeverni Qi, koja je sebe smatrala legitimnom nasljednicom dinastija Sjeverni Wei i Istočni Wei; tekst je trebao poslužiti u propagandne svrhe, pa je iz njega potpuno izostavljena suparnička dinastija Zapadni Wei nastala raspadom Sjevernog Weija 535. a od koje je kasnije stvorena dinastija Sjeverni Zhou, glavni suparnik Sjevernog Qija. Wei Shou je također prenaglasio ulogu drevne države Dai, čiji je vladajući klan Tuoba kasnije postao dinastija Sjeverni Wei; opisao ju je kao moćno carstvo koje je kao vazale imalo države Kasniji Zhao, Raniji Qin i Raniji Yan i dinastiju Jin, iako je u stvari Dai bia vazal svih tih entiteta. Zbog tih i drugih kritika je Wei Shou dva puta (560-561 i 565-572) revidirao tekst. Dio teksta je izgubljen u doba dinastije Song, ali je kasnije rekonstruiran uz pomoć citata iz Historija Sjevernih dinastija.

Izvori
------

1. ↑  *The Road to Miran: Travels in the Forbidden Zone of Xinjiang*, p. 204. (1994) Christa Paula. HarperCollins, Great Britain. Flamingo edition 1995. ISBN 0-00-638368-8.

| * p
* r
* u
Dvadesetčetiri historije |
| --- |
| 
*Zapisi Velikog Historičara* (Sima Qian) • 
*Knjiga o Hanu* (Ban Gu) • 
*Knjiga o Kasnijem Hanu* (Fan Ye) • 
*Zapisi o Tri Kraljevstva* (Chen Shou) • 
*Knjiga o Jinu* (Fang Xuanling i dr.) • 
*Knjiga o Songu* (Shen Yue) • 
*Knjiga o Qiju* (Xiao Zixian) • 
*Knjiga o Liangu* (Yao Silian) • 
*Knjiga o Chenu* (Yao Silian) • 
*Knjiga o Weiju* (Wei Shou) • 
*Knjiga o Sjevernom Qiju* (Li Baiyao) • 
*Knjiga o Zhouu* (Linghu Defen i dr.) • 
*Knjiga o Suiju* (Wei Zheng i dr.) • 
*Historija Južnih Dinastija* (Li Yanshou) • 
*Historija Sjevernih Dinastija* (Li Yanshou) • 
*Knjiga o Tangu* (Liu Xu i dr.) • 
*Nova knjiga o Tangu* (Ouyang Xiu i dr.) • 
*Historija Pet Dinastija* (Xue Juzheng i dr.) • 
*Nova historija Pet Dinastija* (Ouyang Xiu) • 
*Historija Songa* (Toktoghan i dr.) • 
*Historija Liaoa* (Toktoghan i dr.) • 
*Historija Jina* (Toktoghan i dr.) • 
*Historija Yuana* (Song Lian i dr.) • 
*Historija Minga* (Zhang Tingyu i dr.)
 |
*Za ostala značenja, vidi Kokoro (razvrstavanje).*

**Kokoro** (こゝろ, ***Kokoro***? ili u poratnoj ortografiji こころ - u prijevodu *Srce*), je roman japanskog književnika Natsume Sosekija, objavljen 1914. godine. U njemu neimenovani narator, univerzitetski student, opisuje prijateljstvo sa starijim čovjekom koga zove "Sensei" (Učitelj). Radnja prikazuje kako "Sensei" postepeno gubi povjerenje u ljudskost, što zbog tuđih, a što zbog vlastitih moralnih prijestupa, te na kraju vrši samoubistvo kao čin moralnog iskupljenja. *Kokoro*, koji je imao mnoge autobiografske elemente, se često tumačio kao odraz dramatičnih promjena japanskog društva nakon Meiji revolucije, odnosno sudara tradicionalnih konfucijanskih vrijednosti sa modernom zapadnom tehnologijom i institucijama. Kokoro se smatra jednim od najvažnijih romana japanske književnosti u 20. vijeku. Bio je adaptiran za film dva puta.

Vanjske veze
------------

* *Kokoro* (Translated by Edwin McClellan) at *Google Books*

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 194764841
* GND: 4543919-9

 |
**Milorad Popović Šapčanin** (Šabac 7. jul 1841. — Beograd 14/26. februar 1895.) je bio srpski pesnik.

Milorad Popović Šapčanin.

Biografija
----------

Bio je jedno vreme profesor Šabačke gimnazije (1865-1866). Za člana Srpskog učenog društva izabran je 21. januara 1868. Od 1892. je počasni član Srpske kraljevske akademije. Bio je sekretar Ministarstva prosvete i crkvenih dela, upravnik Narodnog pozorišta 1877. i 1880-1893. Učesnik Srpsko-turskih ratova (1876-1878). Inspektor, revizor i nadzornik srpskih škola. Urednik lista Domaćica (1885). Kulturno-prosvetni i javni delatnik. Pesnik, pripovedač, romanopisac, putopisac, dramski pisac, pisac udžbenika. Objavio je preko 20 knjiga, među kojima i Pesme (1863), Pripovetke I, II i III (1877/1879) Zadužbina (1893). Više radova u publikacijama Danica, Javor, Vila, Otadžbina, Stražilovo i dr.

Vanjske veze
------------

***Milorad Popović Šapčanin*** na Wikimedijinoj ostavi

* Biografija na sajtu SANU[*mrtav link*]

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 79455054
* LCCN: nr89000673
* ISNI: 0000 0001 1678 8769
* GND: 121670791
* SUDOC: 153927747
* BNF: cb11561952c (podaci)
* NKC: jn19990209828

 |
**Miodrag Lekić** (Bar, 21. novembar 1947) je crnogorski profesor, političar i bivši jugoslovenski diplomata. Predsednik je Demokratskog fronta.

Biografija
----------

Lekić je rođen u Baru 1947. godine. Završio Fakultet političkih nauka u Beogradu, radio je kao profesor u barskoj Gimnaziji i kao direktor Informativnog i Kulturnog centra Bar. Bio je član Izvršnog vijeća SR Crne Gore kao republički sekretar za obrazovanje, kulturu i fizičku kulturu a potom ministar inostranih poslova u Vladi Mila Đukanovića (1992-1995).

Bio je ambasador SFR Jugoslavije u Mozambiku i Lesotou, i dugogodišnji ambasador SR Jugoslavije u Italiji. Živi u Rimu, gde aktivno učestvuje u društvenom životu Italije, i predaje međunarodnu politiku na Univerzitetu La Sapienca i Univerzitetu Libera Universita Internacionale.

Autor knjige "*Moj rat protiv rata*", piše za "Dan", "NIN", "Politiku" i italijanski časopis „Limes".

2012. godine na poziv nekih crnogorskih opozicionih stranaka postao je osnivač i prvi predsednik koalicije Demokratski front.

Oženjen je i otac dve ćerke.
**Mirko Bogović**
**Mirko Bogović** (Varaždin, 2. veljače 1816. - Zagreb, 4. svibnja 1893.), hrvatski pjesnik i političar.

Životopis
---------

Rođen u Varaždinu, osnovnu školu završio u Križevcima, gimnaziju u Varaždinu. Posvećuje se vojnom pozivu, ali 1840. godine napušta vojsku i studira filozofiju i pravo.

Pisao je lirske pjesme ljubavnog, političkog i domoljubnog sadržaja ("*Ljubice*" 1844. "*Smilje i kovilje*" 1847. "*Domorodni glasi*"); satiričar ("*Strelice*"). Uredio 9. godište "Kola" (1854.) i prvo "Nevena" (1852.).

Za Bachova apsolutizma središnja književna osobnost u Hrvatskoj; jedan je od osnivača hrvatske novele ("*Pripovijesti*") i plodan dramatičar s političkom i socijalnom tendencijom ("*Frankopan*", "*Matija Gubec*", "*Stjepan, posljednji kralj bosanski*", "*Šilo za ognjilo*"). Pisao anakreontske pjesme ("*Vinjage*").

Djela
-----

Grob Mirka Bogovića na zagrebačkom Mirogoju.
* *Ljubice*, 1844.
* *Smilje i kovilje*, 1847.
* *Domorodni glasi*
* *Strelice*
* *Kola*, 1854.
* *Nevena*, 1852.
* *Matija Gubec*
* *Vinjage*

Drame:

* Matija Gubec
* Stjepan posljednji kralj Bosanski

Pripovijesti:

* Crnogorska osveta
* Grad Gotalovec
* Vidov-dan na Lobor-gradu
* Slava i ljubav
* Šilo za ognjilo
* Krvavi most u Zagrebu
* Ubojstvo na Greben-gradu

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 72491380
* LCCN: n88297047
* ISNI: 0000 0001 1877 810X
* GND: 130142441
* SUDOC: 077923812
* BNF: cb11137138r (podaci)
* NKC: jx20111119006
* CONOR.SI: 27046243

 |