recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Sloj sedefa unutar ljušture Nautilusa
Intarzija sedefom

**Sedef** (turski/arapski: ṣadaf) je unutrašnji sloj ljušture nekih mekušaca: školjki, puževa i nekih glavonožaca (*Nautilusa i Spirula*). To je kompozitni materijal napravljen od neorganskih slojeva kalcijevog karbonata razdvojenih organskim polimerima kao što je *hitin*. Ova struktura čini ga otpornim na oštećenja, a njegovu površinu valovitom, što dovodi do interferencije (prelamanja) svjetlosti na njenim neravninama u nijansama duginih boja, dajući joj prepoznatljivi i jedinstveni sedefasti sjaj.

Kada unutar ljušture dospijee strano tijelo koje ozleđuje meko tkivo mekušca (zrno pijeska, parazit i sl.) oko njega se, radi zaštite, stvara sloj sedefa. Višegodišnjim izlučivanjem sedefa na mjestu ozljede nastaje patološka zrnasta tvorevina, kod bisernih školjki poznata kao biser. Biseri su pretežno sastavljeni od tankih, koncentričnih slojeva sedefa. Zato se sedef drugim imenom naziva i "majka bisera".

Upotreba
--------

Sedef se upotrebljava za izradu nakita dugmadi. Intarzija (italijanski: intarsio) od sedefa ili umetanje ornamenata od sedefa je ukrašavanje proizvoda stolarske zanatske umjetnosti kao što su kutije za knjige, vrata, stolovi, škrinje, stolice, ogledala, kutije za dragulje i muzički instrumenti.

  

Postupak intarzije zanatlije počinju rezanjem unutrašnjih školjki mekušaca u različite oblike. Crtaju motive na komadu drveta, izrezuju obrise i oblikuju sedefne komade, koji se potom umetnu u drvo. Na kraju se površina polira brusnim papirom, drži kratko na blagom plamenu i lakira rastopljenom smolom.
Koristi se debelo drvo poput oraha, ebanovine i mahagonija, preferirajući tamne boje u kontrastu s bijelom sedefom.

Za ukrašavanje se često koriste geometrijski, cvjetni i kaligrafski motivi. Postupak intarzije prenosi se kroz učenje na zanatima i na univerzitetima, javnim obrazovnim centrima i radionicama.

### Nematerijalna svjetska baština

Ukrašavanje sedefom se nalazi na UNESCO-voj Reprezentativnoj listi nematerijalnog svjetskog naslijeđa kao element nematerijalnog kulturnog naslijeđa u Azerbejdžanu i Turskoj. Odluku o upisu donio je Međuvladin komitet za očuvanje nematerijalnog kulturnog naslijeđa na zasjedanju koje je održano od 5. do 8. decembra 2023. u Cresta Mowani u Bocvani

Izvori
------

1. ↑  Sedef - Hrvatska enciklopedija - Pristupljeno 31.12.2023
2. ↑  UNESCO: Nematerijalna kulturna baština u Azerbejdžanu - ich.unesco.org, Pristupljeno, 7.12.2023()
3. ↑  „Ukrašavanje sedefom". *UNESCO: Izrada umetka od sedefa - ich.unesco.org*. Pristupljeno 9. 12. 2023. ()

***Sedef*** na Wikimedijinoj ostavi
Angloamerika: tamnozelena boja označava zemlje koje se tradicionalno ubrajaju u regiju — Kanada i SAD, dok svetlozelena označava regije koje imaju engleske korene ili gdje je engleski jezik prevladavajući, a plava označava kanadsku provinciju Kvebek gdje prevladava francuski
**Angloamerika** (engl. ) je termin koji se koristi za označavanje onih delova Amerike u kojima je glavni govorni jezik engleski, a protestantizam je dominantna konfesija, radi značajnih istorijskih, lingvističkih i kulturnih veza s Engleskom, tj. Britanskim ostrvima. Termin Angloamerika se korsiti kao suprotnost terminu Latinska Amerika, u kojoj prevladavaju romanski jezici — španski i portugalski, a dominantna konfesija je katolicizam.

Angloamerika isključivo obuhvata Sjedinjene Američke Države i Kanadu, tj. zemlje koje tvore severni deo Severne Amerike. Belize, Panama, Gvajana (ili Gvajane), Jamajka i nekoliko karipskih država se ponekad ubrajaju u šire značenje Angloamerike, iako su geografski bliže, ili u Južnoj Americi. Kada se govori o toj široj grupi država ponekad se koristi termin *Anglofonska Amerika*.

Stanovništvo
------------

**Angloamerikanac** može označavati osobu iz Amerike koja govori engleskim jezikom. Ova upotreba uopšteno zanemaruje razlike između ljudi engleskog, nemačkog, irskog ili nekog drugog sjevernoevropskog podrijekla, te obuhvata većinu govornika engleskog jezika u SAD, koji potiču iz evropskih zemalja.

Vidi još
--------

* SAD
* Kanada
* Engleski jezik

| * p
* r
* u
Regije svijeta |
| --- |
| 

|  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Lokacija Afrike | **Afrika** | * Sjeverna
* Supsaharska
	+ Centralna
	
	+ Istočna (Rog)
	
	+ Južna
	+ Zapadna
* Bliski istok
 | Lokacija Oceanije | **Oceanija** | * Australazija
	+ Australija
	+ Zelandija
* Pacifički otoci
	+ Melanezija
	
	+ Mikronezija
	+ Polinezija
* Pacifički obruč
 |
| Lokacija Sjeverne Amerike | **SjevernaAmerika** | * Sjeverna
* Karibi
* Centralna
* Mezoamerika
* Anglo
* Latinska
	+ Hispanska
* Pacifički obruč
 |
| Lokacija Južne Amerike | **JužnaAmerika** | * Južna
* Sjeverna
	+ Gijana
* Zapadna
* Latinska
	+ Hispanska
* Pacifički obruč
 | Lokacija Polarnih regija | **Polarnaregija** | * Antarktik
* Arktik
 |
| Lokacija Azije | **Azija** | * Centralna
* Daleki istok
* Istočna
* Jugoistočna
	+ Kopnena
	+ Pomorska
* Sjeveroistočna
* Sjeverna
* Južna
	+ Indijski potkontinent)
* (Jugo)zapadna
	+ Kavkaz
	+ Bliski istok
* Azija-Pacifik
* Pacifički obruč
 | Oceani svijeta | **Oceani** | * Svjetski
* Arktički
* Atlanski
* Indijski
* Pacifički
* Južni
 |
| Lokacija Evrope | **Evropa** | * Centralna
* Istočna
	+ Kavkaz
* Sjeverna
	+ Skandinavija
	
	+ Baltik
	+ Britanski otoci
* Jugoistočna
	+ Balkan
* Južna
* Zapadna
	+ Beneluks
 | Svjetska mora | **Mora** | * Popis mora
 |

 |

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* GND: 4079783-1

 |
Karolos Papuljas
**Dr Karolos Papuljas** (grčki: Κάρολος Παπούλιας; rođen 4.6. 1929 – 26. decembar 2021) bivši je predsednik grčke. Prethodno je bio ministar u vladi i skupštinski poslanik.

Papuljas je rođen u gradu Janjina. Studirao je prava na Univerѕitetu u Atini i Minhenu, a takođe ima i doktorsku titulu na temu privatnog međunarodnog prava na Univerѕitetu u Kelnu. Papuljas je saradnik minhenskog instituta za Jugoistočnu Evropu. Osim maternjeg grčkog, govori i nemački, italijanski i francuski.

Papuljas je bio aktivan borac protiv okupatora tokom Drugog svetskog rata kao i u borbi protiv vojne hunte Jorgosa Papadopulosa kao član Socijal Demokratske unije iz izgnanstva. Bio je redovan saradnik »*Dojče Vele*« (Deutsche Welle) programa na grčkom jeziku u ovom periodu.

Bio je osnivač Panhelenskog Socijalističkog Pokreta (PASOK) i blizak Andreasu Papandreuu. Bio je biran kao predstavnik Janjine u grčkoj skupštini na parlamentarnim izborima 1977, 1981, 1985, 1989 (jun i novembar), 1990, 1993, 1996. i 2000. Bio je član centralnog komiteta PASOK-a i izvršnog biroa političkog odbora partije.

Vršio je više visokih državnih funkcija:

* Zamenik ministra inostranih poslova (1981. - 1984.)
* Naizmenični ministar inostranih poslova tokom 1984. i 1985.
* Ministar inostranih poslova (1985. - 1989.)
* Zamenik ministra odbrane (1989. - 1990.)
* Ministar spoljnih poslova (1993. - 1996.)

Kao bivši šampion u atletici i odbojci, Papuljas se nalazi na mestu predsednika nacionalne sportske organizacije od 1985. godine. Oženjen je Marijom Panou sa kojom ima tri ćerke.

U decembru 2004. premijer Kostas Karamanlis, predsednik vladajuće Nove Demokratije, i Jorgos Papandreu, vođa opozicije PASOK-a, nominovali su Papuljasa za predsednika. Velikom većinom glasova izabran je za predsednika 8. februara 2005. Poveren mu je petogodišnji mandat. Zakletvu je položio 12. januara 2005. Time je i zvanično zamenio prethodnog predsednika Kostisa Stefanopulosa.

Eksterni linkovi
----------------

***Karolos Papulijas*** na Wikimedijinoj ostavi

* Predsedništvo Helenske Republike

Šablon:Papoulias, Karolos
**Univerzitet u Regenzburgu** (nem. *Universität Regensburg*) je javni istraživački univerzitet u Regenzburgu u Nemačkoj. Univerzitet je osnovan 18. jula 1962. godine od strane Landtaga Bavarske kao četvrti punopravni univerzitet u Bavarskoj. Univerzitet je zvanično otvorio vrata u zimskom semestru akademske godine 1967–1968.

Univerzitet aktivno učestvuje u programu SOCRATES Evropske unije, kao i u okviru Compostela-Groupe. Njegov najpoznatiji akademik, bivši papa Benedikt XVI, bio je profesor do 1977. godine i zvanično je zadržao svoju katedru za teologiju nakon toga.

Istorija
--------

Već 1487. godine, vojvoda Albreht IV. Bavarski, tadašnji vlasnik finansijski ugroženog carskog grada Regenzburga, zajedno sa gradskim većem, uputio je peticiju papi kojom se zalaže za osnivanje univerziteta u Regenzburgu. Uprkos saglasnosti pape, njihov plan nije proveden zbog tadašnjih ograničenih ekonomskih mogućnosti i proterivanja bavarskog vojvode od strane cara. Plan osnivanja univerziteta ostao je tokom narednih vekova samo želja s obzirom na veoma usporen razvoj grada nakon srednjeg veka. Konačno osnivanje univerziteta započelo je tek mnogo kasnije odlukom Bavarskog Landtaga od 10. jula 1962. godine. Odluci o osnivanju prethodile su procene kako nakon završetka Drugog svetskog rata univerziteti u Minhenu, Erlangenu i Würzburgu zbog ratnih šteta i smanjenog broja zaposlenih nisu mogli obezbediti dovoljne univerzitetske kapacitete.

Vidi još
--------

* Lista univerziteta u Njemačkoj
* Obrazovanje u Njemačkoj

Izvori
------

1. ↑  „Jahresbericht 2016" (de). University of Regensburg. str. 262–265. Pristupljeno 21 June 2017.
2. ↑  „Zahlen, Daten und Fakten zur Universität Regensburg" (de). University of Regensburg. Pristupljeno 21 June 2017.
**Zora dalmatinska** bio je prvi hrvatski preporodni književni časopis na hrvatskom jeziku koji je izlazio u Dalmaciji.

Dio dalmatinskog građanstva koji je prihvatio preporodne ideje sastajao se, razmjenjivao ideje i čitao preporodne časopise i novine. Aktivnosti tog dijela građanstva s vremenom se pojačavaju, a rezultat je i časopis *Zora dalmatinska*, koji počinje izlaziti 1844. godine u Zadru.

Pokretanje časopisa i suradnici
-------------------------------

Za pokretanje časopisa najzaslužniji je Ante Kuzmanić. Na naslovnici prvog broja objavljena je pjesma Petra Preradovića *Zora puca, bit će dana*. Zora dalmatinska prvi je preporodni časopis izvan Zagreba. Objavljivao je djela europskih pisaca, a na njegovim stranicama čitatelji su mogli pronaći i prijevode Homera, Dantea, Katula, recentnih romantičara... U Zori dalmatinskoj surađivali su brojni pripadnici zadarskog književnog kruga.

Literatura
----------

* Šime Batović (ur.), *Zora dalmatinska (1844-1849)* - zbornik radova sa znanstvenog skupa „150. obljetnica Zore dalmatinske" održanog u Zadru 13.-15. listopada 1994. Matica hrvatska Zadar, Zadar 1995.

Vanjske veze
------------

* Zora dalmatinska
U filmskoj teoriji, **žanr** označava glavnu metodu kategorizacije filmova temeljenu na sličnostima u narativnim elementima od kojih su sastavljeni pojedini filmovi. Većina teorija o filmskim žanrovima koristi metode književne kritike. Kao i s književnim žanrovima, postoje neslaganja oko toga kako treba definirati i klasificirati žanrove. 

Osim osnovne žanrovske podjele između filma fikcije (igranih, animiranih) i dokumentarnih filma, filmski se žanrovi mogu kategorizirati na nekoliko načina.

Filmovi s fiktivnih sadržajem se obično kategoriziraju s obzirom na mjesto radnje, temu, raspoloženje i format. 

* **Mjesto radnje** je milje ili okolina gdje se događa radnja.
* **Tema** se odnosi na pitanja i koncepte kojima se bavi film.
* **Raspoloženje** se odnosi na emocionalni ton filma.
* **Format**: da li je film snimljeni ili prikazan posebnom metodom ili u *formatu*. (Npr: 35 mm, 16 mm or 8 mm).

Filmski žanrovi se također mogu kategorizirati prema ciljanoj publici.

Filmaki žanrovi se često granaju u podžanrove, kao što je slučaj s podžanrom dramskog filma poznatim kao sudska drama. Nekada se žanrovi mogu kombinirati i stvarati hibride, kao spajanje horora i science fictiona u filmovima o *Alienu*.

Popis najčešće korištenih žanrova prema IMDb
--------------------------------------------

| filmski žanr | IMDB naziv |
| --- | --- |
| avantura | Adventure |
| animacija | Animation |
| akcija | Action |
| biografski | Biography |
| vestern | Western |
| dečji |  |
| dokumentarni | Documentary |
| drama | Drama |
| drumski |  |
| istorijski | History |
| komedija | Comedy |
| kratki | Short |
| kriminalistički | Crime |
| ljubavni | Romance |
| misterija | Mystery |
| mjuzikl | Musical |
| muzički | Music |
| naučnofantastični | Sci-Fi |
| noar | Film-Noir |
| Neo-noar |  |
| porno |  |
| porodični | Family |
| ratni | War |
| sportski | Sport |
| triler | Thriller |
| fantastika | Fantasy |
| horor | Horror |

Eksterni linkovi
----------------

***Filmski žanr*** na Wikimedijinoj ostavi

* Genres of film Arhivirano 2008-12-17 na Wayback Machine-u na Internet Movie Database
* An Introduction to Genre Theory by Daniel Chandler
**Adrian Lamo** (20. februar 1981 - 16. mart 2018) je bio američki haker i analitičar prijetnji, poznat po tome što je godine 2002. izveo spektakularna hakiranja najstrože čuvanih informatičkih sistema Microsofta, *New York Timesa* i Yahooa. Nakon što je slijedeće godine uhapšen, a potom osuđen na kućni pritvor, preorijentirao se na karijeru stručnjaka za informatičku zaštitu, odnosno novinara specijaliziranog za teme informatičke sigurnosti. Kao takvog ga je kontaktirao Bradley Manning, američki vojnik na službi u Iraku i poznati zviždač, te mu se povjerio o tome kako je strogo povjerljive informacije dostavio Wikileaksu. Lamo je o tome izvijestio američke vojne vlasti, te je Manning uhapšen i osuđen na 35 godina zatvora.

Lamo, koji je u privatnom životu bio biseksualac i imao problema sa ovisnosti o drogama, je preminuo 16. marta 2018. godine.

Izvori
------

Vanjske veze
------------

***Adrian Lamo*** na Wikimedijinoj ostavi

* Adrian Lamo
* Adrian Lamo na sajtu IMDb

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 237145542522496640951
* SUDOC: 261700898
* BNE: XX5562658

 |
**Aistulf** (749-756) je bio vojvoda Furlanije od 774, kralj Langobarda od 749. i vojvoda Spoleta od 751.

Nakon što je njegov brat Rahis postao kralj, Aistulf ga je nasledio u Furlaniji. Kasnije ga je nasledio na mestu kralja kada je Rahis abdicirao i povukao u manastir Monte Kazino.

Stupajući na presto, Aistulf je nastavio osvajačku politiku prema posedima Svete Stolice i Vizantije u Italiji. Na početku svoje vladavine zauzeo je gradove Komaču i Feraru, 750. godine konačno zauzeo Ravenu. To osvajanje je nateralo papu Zaharija da se u borbi protiv Langobarda obrati najpre franačkom dvoru, a zatim u Carigradskom.

Papa se obratio za pomoć franačkom kralju Pipinu Malom, a pre toga ga je krunisao u Soasonu kraljevskom titulom novembra 751. Kralj Pipin je obećao da će papstvu vojno pomoći protiv kralja Aistulfa. U decembru 751. Aistulf je zauzeo vojvodstvo Spolento i proglasio za kralja Langobarda i vojvodu Spolenta.

U junu 752. je krenuo prema Rimu. Tada je preminulog papu Zaharija zamenio papa Stefan II i odmah poslao poruku Pipinu da pošalje svoje izaslanike koji će u ime franačkog kralja objaviti da se grad Rim nalazi pod zaštitom franačke države. Papa Stefan se obratio i vizantijskom caru Konstantinu V, ali mu je stigao odgovor da mu Vizantija ne može vojno pomoći, već da, ako je to moguće, sam natera Aistulfa da se odrekne pohoda prema Rimu.

U međuvremenu, Pipinovi izaslanici su potvrdili zaštitu papskih gradova od strane franačke države, i zajedno sa Papom i nešto franačkih vojnika u oktobru 753. tražili su od Aistulfa da obustavi napad na Rim. Sam Aistulf se u međuvremenu povukao u Paviju gde je i primio delegaciju.

Aistulf je pristao da obustavi napad na Rim, ali je odbio da vrati teritorije koje je oduzeo od Carstva. Franački izaslanici su ga naterali da odbaci mogućnost da ide kralju Pipinu zajedno sa papom jer su se bojali prevare. Aistulf je predlagao da se on i papa Stefan zajedno pojave pred kraljem Pipinom i da mu saopšte odluku o prekidu neprijateljstva. Kada je ovaj njegov predlog odbijen, kralj je doveden u nezgodnu situaciju. Papstvo je imalo čvrstu zaštitu franačke države. 

Konačno, Pipinova miroljubiva politika je prerasla u ratnu. On je sa svojom vojskom krenuo u Italiju i porazio kralja Aistulfa u blizini severnih Alpa. Tada je Pipin počeo opsedati Paviju i rekao Aistulfu da će to činiti sve dok se ne obaveže da vrati osvojene gradove, među njima i Ravenu. Aistulf je na kraju obećao da će to učiniti, pa se Pipin povukao.

Međutim, 756. godine Aistulf je organizovao novi pohod na Rim. Papa Stefan se ponovo obratio Pipinu, koji je zatim po drugi put upao u Italiju. Čak je zarobio Aistulfa nedaleko od Pavije i obećao mu život ako vrati zauzete gradove i prekine pohod na Rim. Kada je Aistulf vratio Ravenu i oduzete gradove, Pipin ga je naterao da preda franačkoj državi 1/3 svog kraljevskog bogatstva u Paviji, kao i da plaća godišnji danak od 12.000 zlatnih solida.

Ovo je bilo pravo ponižavanje langobardskog kralja. Nedaleko zatim, kralj Aistulf je stradao nesrećnim slučajem u lovu decembra 756.

***Aistulf*** na Wikimedijinoj ostavi
„Laponija (Švedska)" preusmjerava ovdje. Za ostala značenja, v. Laponija (razvrstavanje).

**Lappland** ili **Laponija** je jedna od 25 švedskih historijskih pokrajina (švedski: *landskap*) na krajnjem sjeverozapadu Švedske. On danas više nema nikakvu administrativnu funkciju, ali se njegovi stanovnici još uvijek identificiraju sa njim.

Geografske karakteristike
-------------------------

Lappland graniči s Jämtlandom, Ångermanlandom, Västerbottenom, Norrbottenom, Norveškom i Finskom. Lappland ima oko jedne četvrtine površine Švedske.

Lappland je nekad bio puno veći i prostirao se daleko na istok u Finsku. Ali nakon što je 1809. Carska Rusija anektirala istočni dio švedskog kraljevstva i formirala na tom dijelu Veliko vojvodstvo Finsku, to je bio kraj velikog Lapplanda, jer je ostao podijeljen na švedski i finski dio, što traje do današnjih dana.

Vanjske veze
------------

***Lappland (Švedska)*** na Wikimedijinoj ostavi

* Swedish Lapland - BBC Holiday Destinations
* Arvidsjaur.eu Arhivirano 2009-02-27 na Wayback Machine-u - Arvidsjaur, the heart of Swedish Lapland

 p • r • u  **Historijske pokrajine Švedske** 

Flag of SwedenFlag of Sweden
Ångermanland • Bohuslän • Blekinge • Dalarna • Dalsland • Gästrikland • Gotland • Halland • Hälsingland • Härjedalen • Jämtland • Lappland • Medelpad • Norrbotten • Närke • Öland • Östergötland • Skanija • Småland • Södermanland • Uppland • Värmland • Västmanland • Västerbotten • Västergötland
**Čaša** (od praslavenskog i staroslavenskog: *čaša*, ruski: *Чаша*, poljski: *czasza*) je mala posuda raznolikih formi i veličina, uglavnom od stakla, metala,keramike, plastike i vodonepropusni]h kartona koja se koristi za piće.

Historija
---------

Ljudi se od paleolita služe kojekakvim sudovima koja su im služila kao čaše, od životinjskih rogova, ljuski kokosa, tikvi i drugih biljaka do životinjskih kostiju i lubanja. Prve predmete nalik na današnje čaše počeli su izrađivati od drva, kamena i keramike, a kasnije od metala i stakla.

Čaša je u brojnim civilizacijama dobila i druge namjene i značenja, od tog da se koristi kao žrtvena ili liturgijska posuda (kalež), do tog da se dodjeljuje kao sportski trofej u vidu pokala.

U svakom slučaju čaša je (iako naizgled svakodnevni i prozaičan) vrlo važan predmet, pa ima puno metafora koje koriste čašu kao simbol života, sudbine, patnje (čaša gorkih suza)

Izvori
------

1. ↑  „*Definicija i značenje riječi čaša*" (hrvatski). Jezikoslovac. Pristupljeno 17. 11. 2017.
2. ↑  „*Bicchière*" (talijanski). Treccani. Pristupljeno 17. 11. 2017.
3. 1 2 3  „*čaša*" (hrvatski). Leksikografski zavod Miroslav Krleža. Pristupljeno 17. 11. 2017.

Vanjske veze
------------

***Čaša*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Čaša* na portalu Leksikografskog zavoda Miroslav Krleža ()
**Ain-Ervin Mere**, rođen kao **Ervin Martson** (Vändra, 22. veljače 1903. – Leicester, 5. travnja 1969.), bio je estonski oficir tokom Drugog svjetskog rata. Za vrijeme njemačke okupacije Estonije, Mere je bio na čelu estonskog ogranka zloglasnog *Sicherheitspolizeia*.

Rođen je 1903. godine u Vändri te je bio dobrovoljac tokom Estonskog rata za nezavisnost. Tokom 1919. godine je ranjen dok je služio na oklopnom vlaku te je trajno povučen s fronta.

Prema arhivima KGB-a, Mere je 1940. ili 1941. godine unovačen kao agent NKVD-a. Njegovi izvještaji o ponovnom naseljavanju Baltičkih Nijemaca i ilegalnim udrugama u Estoniji došli su do Lavrentija Berije. Kao nagradu za zasluge, Mere je imenovan ravnateljem posebnog ureda pri estonskoj vojsci. Njegovo kodno ime iz ovog perioda bilo je **Müller**. No, u srpnju 1941. godine, Mere se predao njemačkoj vojsci. Ubrzo je postavljen na čelo estonskog ogranka *Sicherheitspolizeia* u sklopu Estonske samouprave te je, u toj ulozi, sudjelovao u provođenju Holokausta u Estoniji.

Dana 5. veljače 1945. godine, u Berlinu je osnovao antikomunističku organizaciju *Eesti Vabadusliit*, čiji je suosnivač bio njegov kolega iz *Waffen*-SS jedinica, Harald Riipalu.

U ožujku 1961. godine, Sovjetski je Savez podigao optužnicu protiv estonskog *Sicherheitspolizeia*, na čijem su čelu bili Mere i, kasnije, Julius Ennok, za ratne zločine protiv estonskih Židova tokom Holokausta; optuženi su za hapšenja i ubojstva, a među žrtvama su posebno navedeni Ralf Gerrets i Jaan Viik. Policija je također bila aktivno angažirana i u operacijama protiv Estonaca koji su bili protivnici nacizma. Iako je u to doba boravio u Britaniji, Mere je osuđen na smrt *in absentia*. Britanska ga je vlada odbila izručiti, navodeći kako sovjetske vlasti nisu dostavile dovoljno dokaza o njegovoj krivnji, a on je umro 1969. godine u Leicesteru.
**Aldo Drosina** [ˈaldo droˈzina] (Pula, 28. siječnja 1932. – Pula, 17. veljače 2000.), jugoslavenski nogometaš i trener.

Nogometnu karijeru je započeo u pulskom klubu *Proleter* (kasnije prozvan *NK Pula*), a igrao je i za Uljanik, te zagrebačku Lokomotivu s kojom je izborio nastup u Prvoj Jugoslavenskoj nogometnoj ligi. Pred kraj karijere vraća se u Pulu, te igra za nogometni klub NK Istra, koji je nastao spajanjem *NK Pule* i *Uljanika*.

Nakon bogate nogometne karijere posvetio se trenerskom poslu, te je u više navrata bio trener NK Istre, te pomoćnik Sergiju Scoriji kad je Istra 1992. po prvi put zaigrala u Prvoj HNL, a radio je i u Rovinju, Poreču i Bujama. Također je bio i izbornik Hrvatske lige-jug. Za višegodišnje uspjehe u radu odlikovan je Zlatnom plaketom Hrvatskog nogometnog saveza.

Drosina je umro 17. veljače 2000. u Puli, u dobi od 68 godina. Tri godine kasnije, 2003. gradski stadion u Puli nazvan je po njemu, te je njemu u čast, 5. prosinca 2008. odigrano prvo izdanje turnira "Memorijala Rinaldo Aldo Drosina" na kojem su nastupili najmlađi nogometaši do 11 godina bivših Drosininih klubova Istre 1961, Istre, Rovinja, te fažanske Mladosti.

Vidi još
--------

* stadion Aldo Drosina

Izvori
------

1. ↑  Memorijal Rinaldo Aldo Drosina
André Maginot
**André Maginot** (Pariz, 17. veljače 1877. – Pariz, 7. siječnja 1932.) je bio francuski državnik i ministar najpoznatiji kao kreator osebujnog sustavu fortifikacija na granici s Njemačkom koji je nazvan Maginotova linija. Uvjerljivost i snaga Maginotove linije bili su glavni razlozi zašto su Francuzi prilično opušteno gledali na mogućnost njemačke invazije početkom Drugom svjetskom ratu.

Rođen je u Parizu kao jedno od četvero djece u obitelji lorenskog porijekla. Školovao se za pravnika, a karijeru je započeo kao državni službenik, gdje je radio sve do 1910. godine, kada je izabran u Zastupnički dom. Tri godine kasnije, postao je podtajnik u ministarstvu rata. Početkom Prvog svjetskog rata ulazi u vojsku, ali već 9. studenog 1914. dobiva dva metka u lijevo bedro. Nakon serije operacija na koljenu i mjeseci patnje, konačno je povučen iz aktivne službe. Maginot će do kraja života imati problema s koljenom. U politiku se vraća 1915. godine te, do 1920. služi kao ministar kolonija, mirovina i rata.

Nakon rata, Maginot se opetovano zalagao za izgradnju obrambene linije na granici s Njemačkom. Njegova ideja konačno je usvojena 1929. godine, kada dolazi do početka gradnje onoga što će biti poznato kao Maginotova linija. Maginot je tada služio svoj drugi mandat kao ministar rata, tokom kojega je proveo i reorganizaciju vojske. Umro je 7. siječnja 1932. godine od trbušnog tifusa. Iako je gradnja defenzivne linije bila tek otpočela, nastavljena je i nakon Maginotove smrti, sve do 1938. godine.
**Pasquale Simonetti** (Palma Campania, 26. februar 1926 - Napulj, 16. jul 1955) bio je italijanski profesionalni kriminalac, poznat kao jedan od vođa napolitanske Camorre u periodu nakon Drugog svjetskog rata. U proljeće 1955. je izazvao pažnju javnosti kada se oženio za lokalnu misicu Assuntu (Pupettu) Marescu. Nedugo potom je ubijen hicima dvojice profesionalnih ubica, a nekoliko dana je njegova trudna supruga ubila Antonija Esposita, suparničkog bosa Camorre koga je držala naručiteljem ubistva.

Cijeli je slučaj izazvao senzaciju u italijanskoj i međunarodnoj javnosti te, između ostalog, godine 1958. potakao snimanje filma *La sfida* u kome je njegov lik tumačio španski glumac José Suárez.

Vanjske veze
------------

* raccolta di articolisulla vita di Pasquale Simonetti e sua moglie, Assunta Maresca].
* *La sfida* na sajtu IMDb
* Una scheda Arhivirano 2007-07-12 na Wayback Machine-u riguardante l'omicidio di Antonio Esposito]
* () Un articolo Arhivirano 2007-09-30 na Wayback Machine-u sull'omicidio di Antonio Esposito dal sito del magazine Time
**Anthelme Mangin**, pravim imenom **Octave Félicien Monjoin** (Saint-Maur, 19. ožujka 1891. – Pariz, 10. rujna 1942.) bio je francuski časnik i veteran Prvog svjetskog rata, koji je postao poznat kao glavni akter dugogodišnjeg sudskog procesa u kojem je nekoliko desetaka obitelji tvrdilo da je on njihov u ratu nestali sin. Na kraju procesa, 1938. godine, utvrđeno je kako je on sin Pierrea Monjoina i Joséphine Virly.

Dana 1. veljače 1918. godine, francuski vojnik je doveden na kolodvor *Gare des Brotteaux* u Lyonu, bez ikakvih vojnih ili civilnih dokumenata. Na ispitivanju je dao ime koje je otprilike zvučalo kao Anthelme Mangin, što je i službeno zavedeno i što je postalo ime po kojemu ga historija pamti. Nakon što mu je dijagnosticirana *dementia praecox*, Mangin je poslan u azilij u Clermont-Ferrandu. U siječnju 1920. godine, *Le Petit Parisien* je na naslovnici objavio veliki članak s fotografijama o pacijentima u aziliju, među kojima je bio i Mangin, u nadi da će ih obitelji prepoznati. Obitelj Mazenc iz Rodeza je tvrdila kako je on njihov sin, Albert, koji je nestao 1915. godine kod sela Tahure. Sukladno tome, Mangin je prebačen u azilij u Rodezu, gdje je suočen s brojnim predratnim prijateljima i poznanicima, međutim nikoga nije prepoznao. Antropološki podaci ubrzo su otkrili nekoliko značajnih razlika između Alberta Mazenca i Mangina, uključujući i razliku od čak 10 cm u visini. 

Dvije godine kasnije, Ministarstvo umirovljenika objavilo je u Manginovu fotografiju u nadi da će ga netko prepoznati. Nekoliko desetaka obitelji ubrzo je poslalo odgovor. Nakon duge istrage koju su proveli psihijatri iz rodeškog azilija, samo su dvije osobe ostale kao potencijalni kandidati: Lucie Lemay, koja je tvrdila da je Mangin njezin suprug, te Pierre Monjoin, koji je tvrdio da je nepoznati vojnik njegov sin. Godine 1934. Mangin je odveden u Saint-Maur, gdje je samostalno od kolodvora došao do Monjoinove kuće, mada i dalje nije prepoznavao starca; uz to je i uočio razlike na seoskoj crkvi, koja je stradala tokom njegova odsutstva. Vlasti su temeljem toga zaključile da je Mangin zapravo Monjoinov sin, međutim Lemayjeva je uložila žalbu i proces je još malo odužen. 

Pravomoćna odluka donesena je 1938. godine, nakon čega je Mangin povjeren na skrb ocu i bratu, mada su oni obojica umrli prije nego je odluka provedena. Mangin je nakon toga odveden u psihijatrijsku bolnicu u Parizu, gdje je preminuo u rujnu 1942. godine, navodno od pothranjenosti. Pokopan je u običnom grobu, ali su njegovi posmrtni ostaci 1948. godine preneseni u Saint-Maur, gdje je pokopan pod imenom Octave Félicien Monjoin. 

Manginova priča imala je značajan utjecaj u francuskoj kulturi, a poslužila je kao direktna inspiracija za roman *Siegfried et le Limousin* Jeana Giraudouxa te dramu *Le Voyageur sans bagage* Jeana Anouilha.
Anna Maria Mozzoni
**Ana Marija Moconi** (ital. *Anna Maria Mozzoni*; 5. maj 1837—14. jun 1920) bila je italijanska feministkinja i najznačajnija figura sufražetskog pokreta zaslužna za utemeljenje feminističkog pokreta u Italiji.

Na početku svoje karijere, Moconijeva je prihvatila utopijski socijalizam francuskog filozofa Šarla Furijea. Kasnije je branila siromašne i borila se za rodnu ravnopravnost, ističući neophodnost zapošljavanja žena kako bi se njihova ličnost razvijala van patrijarhalne porodice.

Godine 1864. napisala je delo „Žena i njen društveni odnos povodom revizije italijanskog građanskog koda" (ital. *La donna e i suoi rapporti sociali in occasione della revisione del codice italiano*), feminističku kritiku italijanskog porodičnog zakona. Godine 1877. pokrenula je peticiju da parlament ženama da pravo glasa. Naredne godine predstavljala je Italiju na Međunarodnom kongresu o ženskim pravima (engl. ) u Parizu. Godine 1879. prevela je esej „Potčinjenost žene" (engl. ) Džona Stjuarta Mila sa engleskog na italijanski jezik. Godine 1881. Moconijeva se pridružila ostalim republikancima, radikalima i socijalistima koji su zahtevali opšte pravo glasa, a samim tim i pravo glasa za žene. Iste godine u Milanu osniva Ligu za promociju ženskih interesa (ital. *Lega promotrice degli interessi femminili*) kako bi promovisala brojne teme od značajnog interesa za žene. Nastavila je da se bori za ženska prava do kraja svog života i iznela je brojne predloge italijanskom parlamentu od 1877. do 1906. Preminula je u Rimu 1920. godine.

Izvori
------

1. ↑  Russell, Rinaldina, ur. (1997). *The Feminist Encyclopedia of Italian Literature* (1st izd.). Westport, Conn. [u.a.]: Greenwood Press. str. 88–89. ISBN 978-0-313-29435-8.
2. ↑  Shepherd, Naomi. „Anna Kuliscioff". Jewish Women's Archive. Pristupljeno 29. 10. 2013.

Literatura
----------

* Russell, Rinaldina, ur. (1997). *The Feminist Encyclopedia of Italian Literature* (1st izd.). Westport, Conn. [u.a.]: Greenwood Press. str. 88–89. ISBN 978-0-313-29435-8.

Spoljašnje veze
---------------

* „S. Soldani, *Mozzoni Anna Maria,* in «Dizionario Biografico degli Italiani»".
* „*Anna Maria Mozzoni*, nel «Dizionario biografico delle donne lombarde»".

  


***Anna Maria Mozzoni*** na Wikimedijinoj ostavi
**Anton Friedrich Wilhelm von Webern** (**von** u imenu odbacio 1918; Beč, 3. prosinca 1883. - Mittersill, 15. rujna 1945.) je bio austrijski skladatelj. Jedan je od najznačajnijih predstavnika bečke atonalne škole i ekspresionizma u glazbi. U vrijeme nacizma njegova djela bila su zabranjena, a pedesetih godina XX. stoljeća postao je uzor generaciji skladatelja koji su u njegovoj glazbi nalazili ideje za punktualizam i elektronsku glazbu. Webern je bio jedan od najpoznatijih učenika Arnolda Schönberga.

Tijekom savezničke okupacije Austrje u Drugom svjetskom ratu, časnik Raymond Norwood Bell je, uhitivši Webernova zeta zbog ilegalnih aktivnosti, slučajno pucao na i ubio Antona Weberna 15. rujna 1945. Taj isti časnik je kasnije pao u veliku depresiju i umro je 1955. od posljedica alkoholizma.

***Anton Webern*** na Wikimedijinoj ostavi

| * p
* r
* u
Druga bečka škola |
| --- |
| 
Arnold Schönberg • Anton Webern • Alban Berg • Heinrich Jalowetz • Erwin Stein • Egon Wellesz • Eduard Steuermann • Hanns Eisler • Rudolf Kolisch • Karl Rankl • Josef Rufer • Viktor Ullmann • Winfried Zillig • Roberto Gerhard • Norbert von Hannenheim • Nikolaos Skalkottas • John Cage • Leon Kirchner • Gerald Strang • Hans Erich Apostel • René Leibowitz • Leopold Spinner • Ludwig Zenk
 |
| **Neslužbeni članovi**: Alexander von Zemlinsky • Glenn Gould |
Bista Antonina Pija
**Antonin Pije**, punim imenom na rođenju **Tit Aurelije Antonin** (lat. *Titus Aurelius Antoninus*), a nakon usinovljenja **Tit Aurelije Fulvo Bojonije Arije Antonin** (lat. *Titus Aurelius Fulvus Boionius Arrius Antoninus*), nakon stupanja na presto nazvan **Pije** (lat. *Pius* = "Pobožni"), rođen 86. god. n. e. stupio na presto 138. godine, umro 161. godine, bio je rimski car, naslednik i posinak Hadrijanov, pripadnik antoninske dinastije i četvrti u nizu "petorice dobrih careva".

Antonin Pije otelotvoruje Rimsko carstvo na njegovom kosmopolitskom vrhuncu. On sam bio je galskog porekla, a njegova žena hispanskog. Za većinu ljudi njegova je vladavina bila prosperitetna i carstvo pod njim zalužuje pohvale koje mu je uputio savremeni pisac Elije Aristid. Za razliku od Hadrijana, Antonin je malo putovao; on je ostao u Italiji, gde je 148. godine proslavio 900. godinu od osnivanja Rima. Princeps i senat bili su u izvanredno dobrim odnosima, a reči *tranquillitas* (= "mir") i *concordia* (= "sloga"), kovane na Antoninovom novcu, nisu bile samo prazne parole. Na drugim artefaktima iz doba njegove vladavine s pravom stoji izraz *felicitas temporum* (= "doba sreće"). Ipak, ustanci i neredi u mnogim pograničnim oblastima (Britanija, Dakija, Mauretanija, Egipat, Palestina itd.) predstavljali su opasne simptome, iako su carstvu kao celini oni izgledali kao udaljeni incidenti, kako kaže Elije Aristid. Antonin je mudro proširio Hadrijanove granice u Dakiji, u rajnskoj oblasti i u Britaniji (gde je severno od Hadrijanovog zida podignut nov bedem, koji je branio rimsku granicu od novih upada). Na istoku, Antonin je diplomatskim putem sprečio upad Parćana u Siriju. U crnomorskoj oblasti pružio je podršku gradu Olbiji i pobedio Alane.

Umro je prirodnom smrću 161. godine u etrurskom gradu Loriju *(Lorium)*, udaljenom nekih 18 km od grada Rima. Njegovo telo položeno je u Hadrijanov mauzolej (danas *Castel Sant'Angelo*), u njegovu čast posvećen mu je stub na Marsovom polju, a hram koji je 141. godine dao izgraditi na forumu posvećen je caru i njegovoj ranije preminuloj ženi Faustini. Bio je bez oklevanja deifikovan odlukom senata, a na vlast su zajedno stupili njegovi posinci Marko Aurelije i Lucije Ver.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Prethodnik: | **Rimski car138. - 161.** | Nasljednik: |
| **Hadrijan117. - 138.** | **Marko Aurelije161. - 180.** |
**Camaragibe** je grad i općina od 159,940 stanovnika, na sjeveroistoku Brazila u Saveznoj državi Pernambuko.

Geografske karakteristike
-------------------------

Camaragibe se nalazi udaljen svega 16 km od svog administrativnog centra Recifea i dio je njegove aglomeracije.
Prostire se između rijeka Capibaribe i Beberibe.

Historija
---------

Nukleus današnjeg grada bila je plantaža šećerne trske osnovana 1549.

Za razvoj mjesta bila je značajna tvornica tekstila osnovana krajem 19. vijeka uz koju je podignuto naselje za radnike (prvo u Latinskoj Americi). Taj današnji kvart se i danas zove *Vila da Fábrica*.

Camaragibe je toliko narastao da je u maju 1982. dobio status grada.

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5 6 7  „in Camaragibe (Pernambuco)" (engleski). City Population. Pristupljeno 05.01.2024.
2. 1 2 3  „Historia" (portugalski). Prefeitura do Camaragibe. Pristupljeno 04.01.2024.

Vanjske veze
------------

***Camaragibe*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Prefeitura do Camaragibe* (službene stranice) ()
31°02′36″N 109°34′12″E﻿ / ﻿31.0433°N 109.570°E﻿ / 31.0433; 109.570

Dveri grada Baidi u Chongqingu
**Baidi** ili **Baidicheng** (pojednostavljeni i tradicionalni kineski: 白帝城) je drevni kompleks hramova na sjevernoj obali rijeke Jangce u Kini, smješten 8 km od današnjeg sjedišta okruga Fengjie u općini Chongqing. Ime doslovno znači Grad bijelog cara, a vjeruje se da su hramovi takav naziv dobili zato što se nalaze na brdu koje je nekoć često bilo okruženo bijelom maglom, dajući zgradama mističan izgled. Hramovi danas, pak, predstavljaju otok jer je okolno područje bilo poplavljeno nakon izgradnje brane Tri klisure. Sa kopnom je povezano mostom, a uz njega često pristaju turistički brodovi.

Hram je poznat i kao Grad pjesnika, zato što je često inspirirao pjesme, od kojih je najpoznatija Li Baijeva *Napuštajući Baidi ujutro*. U Baidiju je neko vrijeme živio i znameniti Du Fu.

Prema predaji je u Baidiju 223. preminuo Liu Bei, car i osnivač države Shu Han. Historijski izvori, pak, navode da je Liu Beija smrt zatekla u njegovoj palači Yongangong, nekoliko kilometara udaljenosti od Baidija.

***Baidicheng*** na Wikimedijinoj ostavi
**Dobrovo** (talijanski: *Castel Dobra*) je selo u Sloveniji od 343 stanovnika, ono je i administrativni centar Občine Brda.

Geografske karakteristike
-------------------------

Dobrovo leži na krajnjem zapadu Slovenije na jednom od brdašca poznatog vinorodnog kraja, koji se poput roga udubio u Furlaniju.

Selo je udaljeno 5 km istočno od talijanske granice, i oko 18 km zapadnije od Nove Gorice.

Historija
---------

Nad selom dominira dvorac kog je nakon vijekova propadanja potpuno obnovio u 17. vijeku, u duhu renesanse njegov tadašnji vlasnik grof Colloredo.

Danas je u jednom krilu dvorca smještena galerija slika i grafika Zorana Mušiča, a ostatak služi kao reprezentativni objekt za razne kulturne priredbe i promocije vina je je to kraj poznat po izvrsnim vinima i to s obje strane granice.

U selu djeluje vinogradarska zadruga **Goriška brda**, koja je nekad bila poznati proizvođač relativno kvalitetnih vina.

Izvori
------

1. 1 2 3 4  „Slovenia: Goriška" (engleski). City population. Pristupljeno 16. 05. 2014.
2. 1 2  „Grad Dobrovo" (slovenski). Občina Brda. Pristupljeno 16. 05. 2014.

Vanjske veze
------------

***Dobrovo*** na Wikimedijinoj ostavi

* Službene stranice Općine Brda ()
**Bitka kod Raismesa**, također poznata i kao **bitka kod Condéa** i **bitka kod St. Amanda** je odigrala 8. maja 1793. za vrijeme Rata Prve koalicije na sjeveru Francuske između francuskih republikanskih snaga pod markizom Dampierreom na jednoj, i savezničkih austrijsko-britansko-pruskih snaga na pod princom od Coburga na drugoj strani. Do nje je došlo nakon što su francuske snage poražene u bitci kod Neerwindena i prisiljene na povlačenje iz Austrijske Nizozemske (današnja Belgije), a njihov zapovjednik general Dumouriez pokušao sa svojom vojskom stati na stranu dotadašnjih neprijatelja i izvesti kontrarevolucionarni pohod protiv republikanske vlade u Parizu. Iako taj pokušaj nije uspio, a Dumouriezova vojska, za razliku od zapovjednika, ostala vjerna Republici, ti su događaji izazvali kaos u francuskim redovima, a što su iskoristili Austrijanci i započeli ofenzivu u samu Francusku, čiji su prvi cilj bile granične tvrđave kao Condé-sur-l'Escaut, stavljen pred opsadu početkom aprila. Markiz Dampierre, koji je bio naslijedio Dumourieza i glavninu snaga koncentrirao u utvrđenom logoru kraj Famarsa, dobio je od vlade u Parizu zadatak da deblokira grad. Njegov prvi pokušaj 1. maja je odbijen, a sedam dana kasnije je pokrenuo novi napad, pri čemu mu se suprostavila austrijska vojska kojoj su se uz njihove pruske saveznike prvi put priključile i anglo-hanoveranske snage pod vodstvom vojvode od Yorka, uključujući elitnu Coldstreamsku Gardu. Dampierre, koji je raspolagao s neznatno više snaga od saveznika, odlučio je napad koncentrirati na saveznički centar. Francuske snage su jurišale četiri puta, nastojeći zauzeti selo Vicogne, i iako su se uspjeli probiti do njega, na kraju nisu uspjeli. Posljednji peti juriš je vodio lično Dampierre, i pri tome je topovskom kuglom ranjen u bedro, a od čega je preminuo sljedeći dan. To je ranjavanje dovelo do prekidanja francuskog napada i povlačenja tokom noći. Savezničke snage su nekoliko tjedana kasnije pokrenule vlastitu ofenzivu koja je dovela do bitke kod Famarsa u kojoj su Francuzi natjerani na povlačenje, a potom i opsade francuskog garnizona u Valenciennesu. Condé se pod opsadom održao još dva mjeseca prije nego što je prisiljen na kapitulaciju.

Literatura
----------

* Burne, Alfred (1949), *The Noble Duke of York: The Military Life of Frederick Duke of York and Albany*, London: Staples Press .
* Fortescue, Sir John (1918), *British Campaigns in Flanders 1690-1794 (extracts from Volume 4 of A History of the British Army)*, London: Macmillan .
* Phipps, Ramsay Weston (1926), *The Armies of the First French Republic and the Rise of the Marshals of Napoleon I*, London: Oxford University Press .
* Officer of the Guards, An (1796), *An Accurate and Impartial Narrative of the War, by an Officer of the Guards*, London .
* Brown, Robert (1795), *An impartial Journal of a Detachment from the Brigade of Foot Guards, commencing 25th February, 1793, and ending 9th May, 1795*, London .
**Nebojša Popov** (Petrovgrad, Kraljevina Jugoslavija, 20. septembar 1939 — Zrenjanin, Srbija, 7. april 2016) bio je srpski sociolog.

Život
-----

Rođen je 1939. godine u Petrovgradu. Od 1958. živeo je u Beogradu. Diplomirao je na Pravnom fakultetu u Beogradu, a doktorirao na Filozofskom fakultetu u Zagrebu 1976. Po završetku studija zaposlio se na Radničkom Univerzitetu "Đuro Salaj", gde se do 1969. godine bavio obrazovanjem radnika.
Potom prelazi na Filozofski fakultet u Beogradu, gde radi kao asistent na predmetu Opšta sociologija i tu ostaje do 1975. godine, kada je udaljen s Fakulteta zajedno s još sedmoro nastavnika.

Posle petogodišnjeg čekanja na berzi rada, Nebojša Popov je 1981. postavljen za v.d. upravnika Centra za filozofiju i društvenu teoriju, u kome se zapošljavaju izbačeni profesori Filozofskog fakulteta. Centar potom postaje samostalan Institut za filozofiju i društvenu teoriju Univerziteta u Beogradu, u kome je Popov proveo najveći deo svog radnog veka.

Godine 1982. bio je inicijator obnavljanja Jugoslovenskog udruženja za sociologiju (JUS) i bio jedan od njegovih poslednjih predsednika.
U časopisu Praxis jedno vreme je bio sekretar redakcije i više godina član Upravnog odbora Korčulanske ljetne škole. Godine 1974. su obe institucije − Praxis i Koručulanska škola − ukinute pod pritiskom vlasti.

Bibliografija
-------------

1. *Contra fatum : [slučaj grupe profesora Filozofskog fakulteta u Beogradu : 1968-1988]*, 1989;
2. *Sukobi: društveni sukobi – izazov sociologiji*, 1990;
3. *Jugoslavija pod naponom promena : [dvanaest ogleda : (1968-1990)]*, 1990;
4. *Sloboda i nasilje, razgovor o časopisu Praxis i korčulanskoj letnjoj školi* (sa Milan Kangrga, Zagorka Golubović, Ivan Kuvačić, Božidar Jakšić, Ante Lešaja), 2003, ISBN 86-902945-1-1;
5. *Srpski populizam : Od marginale do dominantne pojave*, 1993;
6. *Republikanac*, 1994;
7. *Iskušavanja slobode : Srbija na prelazu vekova*, 2010;
Za ostale bitke u blizini Megiddoa, vidite članak Bitka kod Megiddoa (razvrstavanje).

U **bici kod Megida** 609. pne. je egipatski faraon Neho II teško porazio i ubio judejskog kralja Jošije. Bitka je ostavila snažan dojam na suvremenike, te se spominje u Bibliji i Herodotovoj *Historiji*.

Pozadina
--------

Godine 612. pne. je babilonski kralj Nabopolasar zajedno sa svojim medijskim saveznicima napao i uništio Ninivu, prijestolnicu Asirskog Carstva. Ostaci asirske vojske su se povukli u Harran, grad u Siriji gdje se princ Ašur-ubalit proglasio kraljem.

Posljednje asirsko uporište se nekoliko godina održalo zahvaljujući podršci egipatskog faraona Psametiha I. Iako su nekoliko decenija ranije Egipat i Asirija bili neprijatelji, Psametih je smatrao da se Asirci moraju podržati odnosno spriječiti da vakuum koji je nastao nestankom njihovog carstva iskoriste Babilonci.

Kada su babilonske snage 610. pne. opsjele Harran, novi egipatski kralj Neho II je prikupio ogromnu vojsku s ciljem da razbije to opsadu. Dio vojske se kretao morem, a dio je morao prijeći kopnom kroz područje Kraljevstva Juda.

Kralj Josija se, s druge strane, odlučio suprotstaviti Egipćanima. Najvjerojatniji motiv je bila procjena da bi njegovo kraljevstvo nakon propasti omrznutih i okrutnih Asiraca moglo uživati slobodu, odnosno tradicionalno savezništvo s Babilonijom.

Tok bitke
---------

Sam tok bitke je bio prilično nejasan. Historijski izvori, uključujući Bibliju, sugeriraju da Neho II ili nije htio voditi borbu ili je smatrao kako će sama demonstracija veličine egipatske vojske biti dovoljna da se Josija povuče bez otpora. Prije bitke je došlo do pregovora, ali je tokom njih došlo do izdaje, odnosno iznenadnog izbijanja neprijateljstava.

Većina historičara smatra da je Josija, znajući da mu je vojska brojčano slabija, pokušao iznenadnim napadom obezglaviti egipatsku vojsku. Međutim, taj plan se izjalovio i Josijina vojska je uništena. Sam Josije je, prema biblijskim izvorima, pogođen strijelom te nedugo potom umro u Jeruzalemu. Nehova vojska je nakon toga nastavila napredovanje na sjever.

Posljedice
----------

Nehove snage su uspjele prodrijeti u Siriju, osvojiti Kadeš, prijeći Oront, a konačno i Eufrat, te je Neho II postao prvi egipatski faraon kome je to uspjelo nakon slavnog Thutmosea III. Međutim, egipatska vojska je došla prekasno da bi uspjela spasiti svoje saveznike u Harranu i kralja Ašur-ubalita. Neho se morao zadovoljiti time da ostatke asirske vojske skloni u Karkemiš koji je postao glavno egipatsko uporište u Siriji.

Neho se pri povratku zaustavio kod Jeruzalema i zarobio Josijinog sina Jehoahaza, nametnuo plaćanje danka od 100 talanata srebra i jednog talanat zlata, a za novog kralja postavio Josijinog brata Eliakima, koji je dobio ime Joakim. Smrt Josije, koga židovska tradicija smatra dobrim i pobožnim kraljem, ostavila je snažan dojam na judaizam i stvorila začetke mesijanističkih ideja.
**Mersad Berber** (1. januar 1940; Bosanski Petrovac; umro 7. oktobra, 2012. u Zagrebu) je bio bosanskohercegovački akademski slikar.
Slikarstvo je diplomirao na Akademiji likovnih umjetnosti u Ljubljani 1963. godine, Odsjek slikarstvo u klasi Maksima Sedeja. 1965. godine završio je specijalku za grafiku. Od 1978. do 1982. godine radio je na Katedri za crtež i grafiku Akademije likovnih umjetnosti u Sarajevu.

Danas je Berber poznat u svijetu kao jedan od najpoznatijih grafičara. Njegovo djelo je uvršteno u kolekciju Tate Gallery 1984. godine. Imao je čitav niz samostalnih i kolektivnih izložbi. Dobitnik je preko 50 nagrada i priznanja za svoj rad. Od 2007. godine član je Ruske akademije umjetnosti.

Živio je i radio u Zagrebu i Dubrovniku od 1992. godine.

Djela
-----

* *Hronika o Sarajevu*
* *Tempo Secondo*
* *Splav meduze i Komentari*
* *Bijele slike*
* *Ljetni sonet za Adaletu*, drvorez, 1976.

Literatura
----------

* Katalog, *Umjetnost Bosne i Hercegovine 1974 – 1984*, Sarajevo 1984.
* Katalog izložbe, *Bosanskohercegovačka grafika XX stoljeća*, Sarajevo 2003.
* *Savremena umjetnost Bošnjaka*, Sarajevo 2000.

Vanjski linkovi
---------------

* Mersad Berber
* Galerija KRUGA 99[*mrtav link*] Mersad Berber
* Slike Mersada Berbera Arhivirano 2017-11-10 na Wayback Machine-u
**Bitka kod Calatañazora** je bila legendarna bitka koja se navodno odigrala u julu 1002. u današnjoj Španija između muslimanskih snaga al-Andalusa na čelu sa kordopskim vezirom Almanzorom na jednoj, i kršaćnskih snaga pod kraljevima Alfonsom V od Leona i Sanchom Garcijom od Kastilje na drugoj strani. Do nje je došlo tokom Almanzorovih pokušaja da pokori kršćanski sjever Iberijskog poluotoka, odnosno invazije Kastilje. U njoj su kršćani odnijeli pobjedu, a Almanzor je početkom augusta preminuo od zadobivenih rana. Bitka je kasnije ušla u španski folklor kao jedan od ključnih okršaja Reconquiste, odnosno prekretnica nakon koje su muslimani odustali od daljih prodora na sjever, a Kordopski Kalifat započeo svoj pad.

U 19. vijeku su historičari počeli osporavati historijski karakter bitke, smatrajući je proizvodom kreativnog "dotjerivanja" od strane kasnijih kroničara.

Literatura
----------

* Gonzalo Martínez Díez. *El condado de Castilla, 711–1038: La historia frente a la leyenda* (Marcial Pons Historia, 2005), 581–4. (*Preview* na Google knjigama.)
* Juan Castellanos Gómez. "La batalla de Calatañazor: mito y realidad". *Revista de historia militar*, 91(2001), 25–42.