**Max Planck** kao mladić, 1878.
**Max Planck** (punim imenom: **Max Karl Ernst Ludwig Planck**) (Kiel, 23. travnja 1858. - Göttingen, 4. listopada 1947.), njemački fizičar, kojeg se smatra osnivačem kvantne teorije, za koju je dobio Nobelovu nagradu za fiziku 1918. godine.

Život i karijera
----------------

Max Planck dolazi iz akademske obitelji. Otac mu je bio profesor prava, oba pradjeda su bili profesori teologije, a ujak po ocu je bio sudac. 

Max Planck je rođen u Kielu, a roditelji su mu bili Johann Julius Wilhelm Planck i njegova druga žena Emma Patzig. Bilo ih je šestero djece u obitelji, od čega dvoje blizanaca iz prvog braka. U svom djetinjstvu doživio je dansko-pruski rat 1864. godine. 1867. njegova obitelj se seli u München, gdje se upisao u gimnaziju. U gimnaziji ga je zapazio profesor iz matematike, koji ga je dodatno učio astronomiji i mehanici. 

Max Planck je bio nadaren i za glazbu. Učio je pjevati i svirati klavir, orgulje i violončelo, a skladao je pjesme i opere. Ipak, najviše interesa je pokazao za fiziku. 

Zanimljivo je da je za vrijeme njegovoga studija fizike, profesor koji mu je predavao, govorio kako je u fizici već gotovo sve otkriveno i da nema puno budućnosti u istraživanja na tom području. Mladi Max se očito nije baš složio s njim.

1877. je otišao u Berlin, da studira fiziku sa poznatim fizičarima, kao što su Hermann von Helmholtz, Gustav Kirchhoff i Rudolf Clausius. Oni su govorili da Max nikad nije bio dovoljno pripremljen, da je pričao sporo, često pogrešno računao i da ga je bilo dosadno slušati. Na kraju se Max odlučio za teorijsku fiziku. 1878. je uspješno obranio dizertaciju vezanu za drugi zakon termodinamike. 1880. je prestavio svoju habilitacijsku tezu o ravnotežnom stanju izotropnih tijela na različitim temperaturama. 

### Akademska karijera

U početku svog rada je davao privatne lekcije u Munchenu. Iako ga je akademska zajednica zapostavila, on je nastavio raditi na teoriji topline i proučavanjem entropije. 1885. je postao profesor teorijske fizike na sveučilistu u Kielu. Nakon 4 godine dobio je položaj na univerzitetu u Berlinu. 1926. je išao u mirovinu. 

### Obitelj

1887. se oženio sa Marie Merck (1861. – 1909.). Imali su četvoro djece: Karla, blizanke Emmu i Grete, te Erwina. Dok je radio u Berlinu, u njegovoj vili su se okupljali poznati znanstvenici tog vremena, kao Albert Einstein, Otto Hahn, Lise Meitner i drugi. 

1909. Maxu je umrla žena, najvjerovatnije od tuberkuloze. 1911. godine se oženio drugi puta sa Margom von Hoesslin (1882. – 1948.) i te godine su dobili sina Hermanna. 

Za vrijeme Prvog svjetskog rata, njegov sin Erwin je završio u zatvoru u Francuskoj 1914. a njegov najstariji sin Karl je poginuo u bitci za Verdun 1917. godine. Njegova kćerka Grete je umrla 1917. kod porođaja prvog djeteta, a dvije godine kasnije i sestra mu je umrla na sličan način. 1944. njegov sin Erwin je sudjelovao u neuspjelom atentatu na Hitlera, u srpanjskoj uroti i 1945. je bio pogubljen.  

### Profesor na Berlinskom sveučilištu

U Berlinu se pridružio Fizikalnom društvu, gdje je bio predsjednik od 1905. do 1909. godine. Postoji priča koja govori da je Planck, koji je tada imao četrdesetak godina, trebao održati predavanje o kvantnoj teoriji na nekom fakultetu. Kako je tom prilikom zaboravio u kojoj je dvorani trebao predavati, odlučio je zatražiti za pomoć nekoga iz ureda Katedre za fiziku. Tamo prisutne je zapitao gdje profesor Planck održava predavanje, na što mu je jedan od prisutnih odgovorio kako tamo nema što tražiti jer je previše mlad da bi shvatio o čemu profesor Planck govori.

Najveće otkriće ovog teorijskog fizičara bilo je da se svjetlost, rendgensko zračenje i drugi valovi ne mogu emitirati u proizvoljnom opsegu, već samo u jako malim i određenim količinama koje je on nazvao kvanti. Do tog je otkrića došao 1900. a tada se vjerovalo kako bi vruće tijelo trebalo emitirati elektromagnetske valove (kakvi su radio valovi, vidljiva svjetlost ili rendgensko zračenje) na svim frekvencijama. To znači da bi neko vruće tijelo zračilo istu količinu energije neovisno o frekvenciji. Na taj bismo, pak, način mogli doći do toga da je energija koju je to tijelo izračilo beskonačna, što je Planck dokazao netočnim u svom Planckovom zakonu. 

Planck je dokazao da se zračenje tijela u stanju crvenog usijanja idealnog crnog tijela, može objasniti jedino ako se svjetlost koja se emitira ili apsorbira javlja u malim paketićima tj. kvantima. Kako svaki kvant ima određenu količinu energije koja je bivala to veća što je viša frekvencija valova, tako bi na dovoljno visokoj frekvenciji emisija jednog jedinog kvanta zahtijevala više energije nego što je ima raspoloživo. Zbog toga je zračenje na višim frekvencijama smanjeno, čime je i opseg gubljenja energije iz tijela konačan.

Što smo ustvari dobili tim Planckovim otkrićem? Dobili smo najmanju moguću duljinu u fizici, koja se naziva Planckova duljina, a iznosi 1,616252×10−35 metara. To znači 10 i ispred toga stavite 35 nula, što je zbilja sitno. Ili tu veličinu možete pokušati zamisliti kao stotinku milijardinke milijardinke protona. Uz to smo dobili i najmanji mogući odsječak vremena u fizici. Ono se naravno naziva Planckovo vrijeme, a predstavlja vrijeme koje je potrebno da svjetlost prijeđe Planckovu udaljenost i iznosi 5,39124 x 10-44 s. Točno toliko vremena je moralo proći od velikog praska da bi u Svemiru počeli vrijediti zakoni fizike koje danas poznajemo.

Iako u početku kvantna teorija nije bila dobro prihvaćena, nakon što su je svojim istraživanjem potvrdili Einstein i Bohr, to su učinili i ostali fizičari. Planck je za svoje otkriće nagrađen i Nobelovom nagradom za fiziku 1918. godine. Još jedna od važnih stvari koje su proizašle iz otkrića kvanta je i Heisenbergovo princip neodređenosti.

Einstein i Planck
-----------------

Max Planck je bio među prvima koji je prepoznao značaj posebne teorije relativnosti, koja je ubrzo prihvaćena u Njemačkoj. Einsteinovu teoriju o fotonima i fotoefektu, Planck nije u početku prihvatio, kao ni Einsteinovo objašnjenje specifičnog toplinskog kapaciteta kod niskih temperature, jer nije želio odbaciti dostignuća klasične fizike. 

Zbog toga su Max Planck i Walther Nernst organizirali Solvaysku konferenciju u Bruxellesu 1911. godine. Na tom sastanku Einstein je uspio uvjeriti Plancka da prihvati njegove teorije. U međuvremenu je Planck postao dekan na Berlinskom univerzitetu, i 1914. je Einstein postao profesor na tom univerzitetu. Uskoro su postali dobri prijatelji, pa su čak i svirali muziku zajedno.

Planck i politika
-----------------

Dok je Einstein bio isljučivi mirotvorac, zbog čega je skoro završio u zatvoru, Planck je potpisao za vrijeme Prvog svjetskog rata neslavan "Manifest 93 intelektualca", kojim se podržava ratna propaganda. Kasnije je uvidio svoju grešku, pa je potpisao 1916. jedan proglas protiv pripajanja stranog teritorija Njemačkoj. 

1920. sa Fritzom Haberom je osnovao organizaciju za financijsku pomoć znanstvenim istraživanjima i uspjeli su dobiti značajna sredstva i izvan Njemačke. 

Planck se pridružio Njemačkoj narodnoj stranci, koji je vodio Gustav Stresemann, državnik i najznačajnija ličnost za stabilizaciju Njemačke u međuratnom periodu i vraćanje povjerenja međunarodne zajednice u nju. 

Za vrijeme nacističkog režima, bio je napadan što nastavlja učiti Einsteinovu teoriju, pa su ga i nazvali "bijeli židov". U toku Drugog svjetskog rata preselio se iz Berlina u mirnije seoske krajeve. Nakon rata se preselio u Göttingen, gdje je i umro 1947.

Izvori
------

1. ↑  Nobelova nagrada za fiziku
2. ↑  *Encyclopædia Britannica: Max Planck*
3. ↑  Znanost, Hrvatski popularno znanstveni portal
4. ↑    Hadamard Jacques: "Four lectures on mathematics ...", ublisher=Books.google.com
5. ↑  [*mrtav link*] Heideking JüRgen, Mauch Christof: "American Intelligence and the German ...", publisher=Books.google.com, 1998.
6. ↑  „Archive copy". Arhivirano iz originala na datum 2008-05-12. Pristupljeno 2015-02-17.
7. ↑  "For a solid approach to the complexity of Planck's intellectual motivations for the quantum, for his reluctant acceptance of its implications",Helge Kragh, Max Planck: the reluctant revolutionary Arhivirano 2012-04-01 na Wayback Machine-u, *Physics World*,2000.
8. ↑  Quoted in Thomas Kuhn, *The Structure of Scientific Revolutions* (1970 ed.): p. 150.
9. ↑   Heilbron, 2000,, page 191

| * p
* r
* u
Dobitnici Nobelove nagrade za fiziku  |
| --- |
| 1901. – 1925. | 

1901. Wilhelm Conrad Röntgen  **•** 
1902. Hendrik Antoon Lorentz / Pieter Zeeman  **•** 
1903. Antoine Henri Becquerel / Pierre Curie / Marie Curie  **•** 
1904. Lord Rayleigh  **•** 
1905. Philipp Lenard  **•** 
1906. Joseph John Thomson  **•** 
1907. Albert A. Michelson  **•** 
1908. Gabriel Lippmann  **•** 
1909. Guglielmo Marconi / Karl Ferdinand Braun  **•** 
1910. Johannes Diderik van der Waals  **•** 
1911. Wilhelm Wien  **•** 
1912. Nils Gustaf Dalén  **•** 
1913. Heike Kamerlingh Onnes  **•** 
1914. Max von Laue  **•** 
1915. William Henry Bragg / William Lawrence Bragg  **•** 
1917. Charles Glover Barkla  **•** 
1918. Max Planck  **•** 
1919. Johannes Stark  **•** 
1920. Charles Édouard Guillaume  **•** 
1921. Albert Einstein  **•** 
1922. Niels Bohr  **•** 
1923. Robert Andrews Millikan  **•** 
1924. Manne Siegbahn  **•** 
1925. James Franck / Gustav Hertz
 |
| 1926. – 1950. | 

1926. Jean Baptiste Perrin  **•** 
1927. Arthur Holly Compton / Charles Thomson Rees Wilson  **•** 
1928. Owen Willans Richardson  **•** 
1929. Louis de Broglie  **•** 
1930. Čandrasekara Venkata Raman  **•** 
1932. Werner Heisenberg  **•** 
1933. Erwin Schrödinger / Paul Dirac  **•** 
1935. James Chadwick  **•** 
1936. Victor Franz Hess / Carl David Anderson  **•** 
1937. Clinton Joseph Davisson / George Paget Thomson  **•** 
1938. Enrico Fermi  **•** 
1939. Ernest Orlando Lawrence  **•** 
1943. Otto Stern  **•** 
1944. Isidor Isaac Rabi  **•** 
1945. Wolfgang Pauli  **•** 
1946. Percy Williams Bridgman  **•** 
1947. Edward Victor Appleton  **•** 
1948. Patrick Blackett  **•** 
1949. Hideki Yukawa  **•** 
1950. Cecil Frank Powell
 |
| 1951. – 1975. | 

1951. John Douglas Cockcroft / Ernest Walton  **•** 
1952. Felix Bloch / Edward Mills Purcell  **•** 
1953. Frits Zernike  **•** 
1954. Max Born / Walther Bothe  **•** 
1955. Willis Lamb / Polykarp Kusch  **•** 
1956. William Shockley / John Bardeen / Walter Houser Brattain  **•** 
1957. Lǐ Zhèngdào / Yáng Zhènníng  **•** 
1958. Pavel Čerenkov / Ilja Frank / Igor Tam  **•** 
1959. Emilio Segrè / Owen Chamberlain  **•** 
1960. Donald A. Glaser  **•** 
1961. Robert Hofstadter / Rudolf Mössbauer  **•** 
1962. Lev Landau  **•** 
1963. Eugene Wigner / Maria Goeppert-Mayer / J. Hans D. Jensen  **•** 
1964. Charles H. Townes / Nikolaj Basov / Aleksandar Prohorov  **•** 
1965. Shin'ichirō Tomonaga / Julian Schwinger / Richard Feynman  **•** 
1966. Alfred Kastler  **•** 
1967. Hans Bethe  **•** 
1968. Luis Walter Alvarez  **•** 
1969. Murray Gell-Mann  **•** 
1970. Hannes Alfvén / Louis Néel  **•** 
1971. Dennis Gabor  **•** 
1972. John Bardeen / Leon Neil Cooper / John Robert Schrieffer  **•** 
1973. Reona Esaki / Ivar Giaever / Brian Josephsonson  **•** 
1974. Martin Ryle / Antony Hewish  **•** 
1975. Aage Niels Bohr / Ben Roy Mottelson / James Rainwater
 |
| 1976. – 2000. | 

1976. Burton Richter / Samuel C. C. Ting  **•** 
1977. Philip Warren Anderson / Nevill Francis Mott / John Hasbrouck van Vleck  **•** 
1978. Pjotr Kapica / Arno Allan Penzias / Robert Woodrow Wilson  **•** 
1979. Sheldon Lee Glashow / Abdus Salam / Steven Weinberg  **•** 
1980. James Cronin / Val Logsdon Fitch  **•** 
1981. Nicolaas Bloembergen / Arthur Leonard Schawlow / Kai Siegbahn  **•** 
1982. Kenneth G. Wilson  **•** 
1983. Subramanijan Čandrasekar / William Alfred Fowler  **•** 
1984. Carlo Rubbia / Simon van der Meer  **•** 
1985. Klaus von Klitzing  **•** 
1986. Ernst Ruska / Gerd Binnig / Heinrich Rohrer  **•** 
1987. Georg Bednorz / Karl Alexander Müller  **•** 
1988. Leon M. Lederman / Melvin Schwartz / Jack Steinberger  **•** 
1989. Norman Foster Ramsey Jr. / Hans Georg Dehmelt / Wolfgang Paul  **•** 
1990. Jerome Isaac Friedman / Henry Way Kendall / Richard E. Taylor  **•** 
1991. Pierre-Gilles de Gennes  **•** 
1992. Georges Charpak  **•** 
1993. Russell Alan Hulse / Joseph Hooton Taylor Jr.  **•** 
1994. Bertram Brockhouse / Clifford Shull  **•** 
1995. Martin Lewis Perl / Frederick Reines  **•** 
1996. David Morris Lee / Douglas Osheroff / Robert Coleman Richardson  **•** 
1997. Steven Chu / Claude Cohen-Tannoudji / William Daniel Phillips  **•** 
1998. Robert B. Laughlin / Horst Ludwig Störmer / Daniel C. Tsui  **•** 
1999. Gerardus 't Hooft / Martinus J. G. Veltman  **•** 
2000. Žores Alfjorov / Herbert Kroemer / Jack Kilby
 |
| 2001. – 2023. | 

2001. Eric Allin Cornell / Wolfgang Ketterle / Carl Wieman  **•** 
2002. Raymond Davis Jr. / Masatoshi Koshiba / Riccardo Giacconi  **•** 
2003. Aleksej Abrikosov / Vitalij Ginzburg / Anthony James Leggett  **•** 
2004. David Gross / Hugh David Politzer / Frank Wilczek  **•** 
2005. Theodor W. Hänsch / John L. Hall / Roy J. Glauber  **•** 
2006. John C. Mather / George Smoot  **•** 
2007. Albert Fert / Peter Grünberg  **•** 
2008. Yōichirō Nambu / Makoto Kobayashi / Toshihide Masukawa  **•** 
2009. Charles K. Kao / Willard Boyle / George E. Smith  **•** 
2010. Andre Geim / Konstantin Novoselov  **•** 
2011. Saul Perlmutter / Adam Riess / Brian Schmidt  **•** 
2012. David J. Wineland / Serge Haroche  **•** 
2013. François Englert / Peter Higgs  **•** 
2014. Isamu Akasaki / Hiroshi Amano / Shūji Nakamura  **•** 
2015. Takaaki Kajita / Arthur B. McDonald  **•** 
2016. David J. Thouless / Duncan Haldane / John M. Kosterlitz  **•** 
2017. Rainer Weiss / Kip Thorne / Barry Barish  **•** 
2018. Arthur Ashkin / Gérard Mourou / Donna Strickland  **•** 
2019. Jim Peebles / Michel Mayor / Didier Queloz  **•** 
2020. Roger Penrose / Reinhard Genzel / Andrea Ghez  **•** 
2021. Giorgio Parisi / Klaus Hasselmann / Shukurō Manabe  **•** 
2022. Alain Aspect / John Clauser / Anton Zeilinger
 |


***Max Planck*** na Wikimedijinoj ostavi