1874.
1944.
**Nikola Deroko** (Beograd, 3/15. april 1874 — Beograd, 27. septembar 1944) je bio divizijski general i vojni pisac.

Biografija
----------

Rođen je od majke Katarine, rođene Vuković iz Beča i oca Jovana, rodom iz Dubrovnika koji je predavao kao profesor na Liceju u Beogradu. Njegova braća su bili Marko (1846−1892), veterinar, Evžen Deroko (1860 − 1944), inženjer i filatelista, Vladislav (1871−1944), Dragutin (1877−1947), kartograf i Matilda.

Kao gimnazijalac je nagrađen na međunarodnoj izložbi đačkih crteža u Parizu (1889). Završio je šest razreda u Prvoj beogradskoj gimnaziji (1891) i Nižu školu Vojne akademije (1894) u Beogradu, a zatim Vojnu elektrotehničku školu u Rusiji (1903).

Proizveden je u inženjerskog potporučnika 1894, u čin poručnika 1897, kapetana II klase 1900, kapetana I klase 1903, majora 1912, potpukovnika 1915, pukovnika 1920, brigadnog generala 1927. i divizionog inženjersko-tehničkog generala 1936. godine.

Do 1900. je bio komnadir voda u Telegrafskoj četi 2. inženjerskog bataljona, zatim komandir čete (1903—1907), delovođa Inženjerskog komiteta (1907—1912). Radio je na Inženjersko-tehničkom odeljenju Ministarstva vojnog (1908—1914).

Tokom Balkanskih ratova je bio šef Telegrafskog odseka Saobraćajnog odeljenja Vrhovne komande.

Tokom pobune Albanaca 1913. godine, bio je šef Pošte, telegrafa i cenzure Štaba Makedonsko-kosovskih trupa..

Od 1914. do 1917. je bio šef Telegrafskog odseka, pa Telegragrafske inspekcije Saobraćajnog odeljenja Vrhovne komande, a zatim načelnik Poštansko-telegrafskog odeljenja Vrhovne komande. Tokom Prvog svetskog rata, pod njegovom kontrolom se nalazila Vojnotelegrafska škola Vrhovne komande, sa upravnikom Dimitrijem C. Đorđevićem na čelu, kao i sve državne telefonsko-telegrafske stanice na teritoriji ratne zone.

Nakon rata je bio šef Nastavnog odseka Inženjerske inspekcije (1924—1927), a zatim vršio dužnost predsednika Inženjersko-tehničkog komiteta do kraja 1931, upravnika Inženjersko-tehničkog zavoda do 1932. i na kraju načelnika Inženjersko-tehničkog odeljenja Ministarstva vojske i mornarice do kraja 1936. godine.

Zbog prestupa kojim je narušavano zajedništvo i ugled vojske Vojnodisciplinski sud ga je 27. januara 1937. lišio čina divizijskog generala.

Dela
----

Govorio je ruski, italijanski i nemački jezik. Sarađivao je u „Ratniku" (1905) i „Inženjerskom glasniku" (1930). Autor je sledećih članaka:

* *„Vojna kriptografija ili šifrovanje i dešifrovanje depeša"*, Ratnik (časopis) (1905)
* *„Projekat nove signalizacije"* (1907)

Odlikovanja
-----------

Dobitnik je više domaćih i stranih odlikovanja, među kojima:

* Orden za izvanredne zasluge (1920) - engleski
* Orden Jugoslovenske krune II reda (1933)

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10  Ivetić 2007: str. 170
2. ↑  Odbrana 2016: str. 4
3. ↑  Trivić 2017: str. 9

Literatura
----------

* Ivetić, Velimir (2007). Popov, Čedomir. ur. *Srpski biografski rečnik, knjiga 3, D-Z*. Novi Sad: Matica srpska. ISBN 978-86-7946-001-1.
* Trivić, Dragan (2017). Počuč, Vladimir. ur. „Igra slova i brojeva". *Odbrana - specijalni prilog* (Medija centar „Odbrana") **168**. ISSN 1452-2160. Pristupljeno 20. 10. 2018.
* Počuč, Vladimir, ur. (2016). „Sto godina službe telekomunikacija U službi komandovanja". *Odbrana - specijalni prilog* (Medija centar „Odbrana") **152**. ISSN 1452-2160. Pristupljeno 20. 10. 2018.