recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Ivan Gubijan** (Bjelovar, 14. lipnja 1923. - Beograd, 4. siječnja 2009.), hrvatski atletičar u disciplini bacanje kladiva, osvajač srebrne medalje na Olimpijskim igrama u Londonu 1948.

Rođen je u Bjelovaru. U djetinjstvu je promatrao treninge u bacanju kladiva, proslavljenog atletičara Petra (Pedra) Goića, koji je bio višestruki prvak Čilea i Južne Amerike, a na kraju karijere, doselio se u Bjelovar. Kasnije su zajedno trenirali.

Prije drugog svjetskog rata Gubijan je bio član Sokola u Bjelovaru. Atletiku je poslije trenirao u HAŠK-u. Poslije rata snašla ga je sudbina brojnih hrvatskih vrhunskih športaša koji su ako su se i dalje namjeravali baviti športom, morali prijeći u vojni klub CDJA Partizan.

Bio je član sportskog kluba "Partizan" Bjelovar.[*nedostaje referenca*] Osvojio je 1. mjesto na Balkanskim atletskim igrama 1946. godine, a na Europskom prvenstvu iste godine bio je 8 u kvalifikacijama s rezultatom 45,11 m. Bio je prvak Jugoslavije u bacanju kladiva pet puta (1948. 1949. 1950. 1952. i 1953. godine). Postavljao je nove rekorde države od 56,22 do 59,69 m. Na Olimpijskim igrama u Londonu 1948. imao je status pritajenog favorita. Dan prije natjecanja dobio je sunčanicu, no usprkos tome u kvalifikacijama je već prvim hicem osigurao finale. U finalu je čak vodio s hitcem od 54,27 m, ali ga je pretekao Mađar Nemeth. Ivan Gubijan je osvojio srebrnu medalju. Prvi je hrvatski atletičar, koji je osvojio medalju na Olimpijskim igrama. Drugi je Hrvat, koji je osvojio olimpijsku medalju u pojedinačnim športovima, nakon Milana Neralića, koji je osvojio broncu u mačevanju 1900. godine. Na Europskom atletskom prvenstvu 1950. godine, bio je 4. s rezultatom 53,44 m. Godinama je bio u vrhu bacača kladiva u svijetu. Došao je na Olimpijske igre u Helsinkiju 1952. kao jedan od glavnih favorita. Prije natjecanja se nepažnjom svog fizioterapeuta namazao pogrešnom masti za zagrijavanje, koja mu je izazivala neizdrživ svrbež. Bio je tek 9. s rezultatom 54,54 m. Bio je 7. u kvalifikacijama na Europskom prvenstvu 1952. s rezultatom 56,75 m. Nastupao je na natjecanjima do 1976. godine i 53. godine života. Nakon aktivnog bavljenja športom, živio je u Beogradu kao nastavnik fizike.

Izvori
------

1. ↑  „Preminuo Ivan Gubijan" (Serbian). B92. 5 January 2009. Pristupljeno 19 July 2012.

Vanjske poveznice
-----------------

* Ivan Gubijan na Sports-reference.com Arhivirano 2014-02-01 na Wayback Machine-u
**Ferdo Rusan**
**Ferdo Rusan** (Pavlin Kloštar, kraj Bjelovara, 10. prosinca 1810. - Virje, 2. svibnja 1879.), hrvatski glazbeni amater, ilirski i pučki pjesnik te nositelj prosvjetiteljskog i gospodarskog života Podravine. 

Sin je krajiškog natporučnika. Završio je kadetsku školu u Bjelovaru i 1828. postao kadet. Službovao je kao časnik u Italiji, Zagrebu, Temišvaru i Pečuhu. Napušta vojsku 1842. zbog bolesti. Godine 1848. sudjelovao je u obrani Legrada, kojega je 28. studenog napao mađarski general Perczel. Kao umirovljeni poručnik, živio je do 1849. u Šemovcu, idućih 25 godina u Virju, a od 1874. u Bjelovaru. 
Iako nije imao formalnu glazbenu naobrazbu, bio je autor vrlo popularnih pjesama ("Složno, složno, braćo mila", "Nosim zdravu mišicu", "Bojna trublja trubi sad", "Brod nek ćuti udarca", "Lijepa moja rodna Podravina", itd.). Njegove mnogobrojne (ima ih preko 140) pjesme i budnice, zapisali su drugi. U Virju je osnovao 1850. i vodio amatersku kazališnu družinu, koja je izvela neka njegova djela.

Njegovu biografiju, napisala je Mira Kolar-Dimitrijević, 2004.

U Virju, djeluje Hrvatsko pjevačko društvo "Ferdo Rusan", osnovano 1884. godine, a tamo mu je već 1886. podignut i spomenik.

U Bjelovaru se nalazi njegova spomen-ploča, u ulici koja nosi njegovo ime. Po njemu je nazvana i ulica u Zagrebu.
***Giorgi Saakadze*** (gruzijski: ; rus. *Гео́ргий Саака́дзе*) je sovjetski crno-bijeli historijski film snimljen 1942. na gruzijskom jeziku u režiji Mihaila Čiaurelija. Radnja, temeljena na motivima romana Ane Antonovskaje *Veliki Muoravi*iz 1942. godine, je smještena u Gruziju na početku 17. vijeka i prikazuje kako tamošnji velmoža i vojskovođa Giorgi Saakadze (čiji lik tumači Akakij Horava) nastoji ujediniti zemlju kako bi je oslobodio od strane osmanske i safavidske prijetnje. Napravljen u vrijeme drugog svjetskog rata, odnosno nakon što je započela njemačka invazija, *Giorgi Sakaadze* je imao snažan propagandni naboj; rad na njemu je već bio započeo 1940. godine, ali se u njegov rad umiješao lično Staljin, zainteresiran za film o historiji vlastite postojbine. Scenario je u značajnoj mjeri prikazao Saakadzea kao ličnost karakterom i metodama sličnog Staljinu, odnosno patriota kojemu strani špijuni rade o glavi. Film je prikazan u dva dijela, a premijeru je imao u jeku velike njemačke ofanzive na Kavkaz, kada je Gruzija na neko vrijeme postala jedno od bojišta. Sljedeće je godine film dobio Staljinovu nagradu.

Izvori
------

Vanjske veze
------------

* *Giorgi Saakadze* na sajtu IMDb
* «Георгий Саакадзе». 1-я серия на сайте «Энциклопедия отечественного кино» ()
* «Георгий Саакадзе». 2-я серия на сайте «Энциклопедия отечественного кино» ()

| * p
* r
* u
Filmovi koje je režirao Miheil Čiaureli |
| --- |
| 
* *The First Cornet Streshnev* (1928)
* *Saba* (1929)
* *Khabarda* (1931)
* *The Last Masquerade* (1934)
* *Arsen* (1937)
* *The Great Dawn* (1938)
* *Giorgi Saakadze*  (1943)
* *The Vow* (1946)
* *The Fall of Berlin* (1950)
* *The Unforgettable Year 1919* (1952)
* *The Widow Otarova* (1957)
* *The Story of a Girl* (1960)
* *Generals and Daisies* (1964)
* *Any Other Time* (1967)

 |
***Podrum*** (jidiš: ) je izraelski crno-bijeli igrani film snimljen 1963. godine na jidišu u režiji Natana Grossa. Protagonist, koga tumači Shimon Yisraeli, je njemački Jevrej i bivši zatvorenik nacističkog logora u Dachauu koji živi u Tel Avivu te se prisjeća svog života u predratnoj Njemačkoj, odnosno bivšeg prijatelja Nijemca koji je ubio njegovog oca, oženio njegovu djevojku i danas živi u njegovom stanu. *Podrum* se navodi kao jedan od prvih izraelskih filmova koji se eksplicitno pozabavio za mnoge Izraelce tada još uvijek "svježom" i traumatičnom temom Holokausta. Za film je karakteristično da po strukturi odgovara teatarskoj monodrami i da se u njemu pojavljuje samo jedan lik, a da svi ostali predstavljeni kroz "simbolične" predmete i voiceover naraciju. Godine 1963. je prikazan na Berlinskom filmskom festivalu gdje je osvojio specijalnu nagradu za najbolji film "prikladan za omladinu".

Literatura
----------

* Amy Cronish & Costel Safirman. *Israeli Film: A Reference Guide*.

Vanjske veze
------------

* *Ha-Martef* na sajtu IMDb
***Hallmark Hall of Fame*** je TV serija antologijskog tipa koja se prikazuje na američkoj televiziji. Smatra se jednim od najdugovječnijih TV-emisija u historiji, s obzirom da je njeno prikaivanje započelo 1951. godine a traje do današnjeg dana. Do 22.4. 2007 je emitirano 350 epizoda koje po svom formatu, odnosno sadržaju odgovaraju TV dramama, odnosno TV filmovima.

Ime je dobila po sponzoru - Hallmark Inc. - tvrtki za proizvodnju prazničnih i drugih čestitki, čiji su direktori kao prvi u SAD došli na ideju da sponzoriraju igrani TV-program u svrhu promoviranja svojih proizvoda. Dana 24.12. 1951. je tako emitirana Amahl and the Night Visitors, prva opera napisana za televiziju.

Emisije su se obično prikazivale neposredno pred praznike, kako bi se što više pospješila prodaja čestitki. Ispočetka se program sastojao od adaptacija klasičnih Shakespeareovih tekstova, odnosno popularnih brodvejskih komada, te biografija znamenitih osoba. Tek od 1979. se emitira originalni materijal.

Vanjske veze
------------

* Hallmark Hall of Fame Movie List
* *Hallmark Hall of Fame* na sajtu IMDb
* 50 Years of Hallmark Hall of Fame (UCLA Film and Television Archive)
***Here's to You*** (sh. *Ovo je za vas*) je pjesma koju je 1971. godine komponirao Ennio Morricone, a originalno izvela američka folk pjevačica Joan Baez na kraju filma *Sacco e Vanzetti*. Film je bio posvećen Niccoli Saccou i Bartolomeu Vanzettiju, dvojici italijanskih useljenika i anarhističkih aktivista koji su 1927. pogubljeni nakon kontroverznog suđenja za pljačku i ubistvo. Njen, prilično kratak i jednostavan tekst je inspiriran riječima Vanzettija iz intervjua sa novinarom Philipom D. Strongom nekoliko mjeseci prije pogubljenja.

> Da nije bilo ovih stvari, mogao sam svoj živoz živjeti govoreći na uglovima ulicama prezrivim ljudima. Mogao sam umrijeti, neoznačen, nepoznat, kao promašaj. Sada nismo promašaj. Ovo je naša karijera i trijumfa. Nikada u našim punim životima nismo se mogli nadati da ćemo toliko napraviti za toleranciju, za pravdu, za čovjekovo razumijevanje drugog čovjeka kao što to sada radimo igrom slučaja. Naše riječi - naši životi - naše muke - ništa! Oduzimanje naših života - života dobrog postolara i siromašnog trgovca ribom - sve! Taj posljedni trenutak pripada nama - agonija je naš trijumf.
> 
> 

Pjesma je postala veliki hit, a kasnije su obrađivali brojni drugi izvođači, te se smatra svojevrsnom neslužbenom himnom aktivista i boraca za ljudska prava. Godine 1977. je u zapadnonjemačkom igrano-dokumentarnom filmu *Jesen u Njemačkoj* korištena u sceni pogreba militanata RAF-a koji su bili izvršili samoubistvo u zatvoru. Mlađim generacijama je poznata kao dio soundtracka video-igara *Metal Gear Solid V: Ground Zeroes* i *Metal Gear Solid V: The Phantom Pain*.

Izvori
------

1. ↑  Sacco, Nicola; Vanzetti, Bartolomeo (2007). *The Letters of Sacco and Vanzetti*. London: Penguin. str. l. ISBN 978-0-14-310507-7. Pristupljeno 24. XI 2015.
Ovo je članak o filmu iz 2006. godine.  Za znamenitost u Hollywoodu (ranije poznatu kao "Hollywoodland"), vidi Hollywoodski znak.  Za atrakciju u Disneyevom kalifornijskom parku avanture, vidi Hollywood Land.  

***Hollywoodland*** je američki igrani film snimljen 2006. u režiji Allena Coultera. Po žanru predstavlja kombinaciju drame, kriminalističkog i biografskog filma, a scenario se temelji na stvarnim događajima. Fiktivni protagonist, koga tumači Adrien Brody, je losanđeleski privatni detektiv koji krajem 1950-ih i početkom 1960-ih odlučuje razriješiti misteriju vezanu uz nasilnu smrt Georgea Reevesa, glumca koji je stekao popularnost tumačeći lik Supermana u uspješnoj uspješnoj TV-seriji. Radnja kroz flashbackove prikazuje kako Reeves (čiji lik tumači Ben Affleck) postaje zvijezda dijelom zahvaljujući ljubavnoj vezi sa Toni Mannix (čiji lik tumači Diane Lane) nekoliko godina starijom ženom, čiji je suprug Eddie Mannix (koga glumi Bob Hoskins) uticajni šef studija MGM.

*Hollywoodland* se u originalu trebao zvati *Truth, Justice, and the American Way* (što je bio Supermanov neslužbeni moto), ali su producenti od toga odustali nakon pravnih komplikacija vezanih uz studio Warner Bros. koji je nositelj autorskih prava na Supermana i koji je smatrao da bi taj film mogao naškoditi njegovom ambicioznom projektu *Superman Returns*. Film se odlikovao niskim budžetom, kao i određenim odstupanjima od historijskih činjenica; s druge strane je pitanje o pravim okolnostima i uzroku Reevesove smrti ostavio otvorenim. Affleck je za ulogu Reevesa dobio Kup Volpi na venecijanskoj Mostri.

Uloge
-----

* Adrien Brody ... Louis Simo
* Diane Lane ... Toni Mannix
* Ben Affleck ... George Reeves
* Bob Hoskins ... Eddie Mannix
* Robin Tunney ... Leonore Lemmon
* Kathleen Robertson ... Carol Van Ronkel
* Lois Smith ... Helen Bessolo
* Larry Cedar ... Chester Sinclair
* Caroline Dhavernas ... Kit Holliday
* Kevin Hare ... Robert Condon
* Molly Parker ... Laurie Simo
* Zach Mills ... Evan Simo
* Neil Crone ... Chuck
* Gareth Williams ... Del
* Dash Mihok ... Det. nar. Jack Paterson
* Veronica Watt ... Rita Hayworth
* Joe Spano ... Howard Strickling
* Jeffrey DeMunn ... Art Weissman

Vanjske veze
------------

* Službeni veb-sajt
* *Hollywoodland* na sajtu IMDb
* *Hollywoodland* na Rotten Tomatoes-u ()
* *Hollywoodland* na Metacriticu
* *Hollywoodland* na Box Office Mojo-u
* The Straight Dope Arhivirano 2008-09-05 na Wayback Machine-u on Reeves's death


1. ↑
**The House of Rising Sun** je američka narodna (folk) pjesma koju su svjetski poznatom napravili engleski blues sastav The Animals 1964.

Odmah je postala hit #1 u Britaniji, Švedskoj i Kanadi. U nekim varijantama zove se *House of Rising Sun* ili *Rising Sun Blues*, to je pjesma koja govori o životu koji je otišao u krivom smjeru u New Orleansu. Interes za tu pjesmu je ponovno oživio kad ju je redatelj Martin Scorsese uzeo kao podlogu za svoj film Casino iz 1995 godine.

Porijeklo pjesme i najranije izvedbe
------------------------------------

Kao i mnoge klasične narodne balade, autorstvo pjesme *The House of Rising Sun* je nejasno. Neki muzikolozi govore da se ona temelji na tradiciji balada koje su donijeli sa sobom prvi američki doseljenici u 18. vijeku poput pjesme *Unfortunate Rake*. 

Orguljaš Alan Price iz Animalsa tvrdio je da je to izvorno engleska narodna pjesma iz 16. vijeka o bordelu iz Sohoa (London), te da su tu pjesmu engleski emigranti donijeli sa sobom u Ameriku, a tamo je doživjela prilagodbu na okružje New Orleansa. 

Najstariji poznati postojeći muzički zapis te pjesme potječe iz 1933, a snimili su ga apalačijski muzičari Clarence "Tom" Ashley i Gwen Foster. Ashley je rekao da je pjesmu čuo svog djeda, Enocha Ashleya.

Nakon toga pjesmu je [[1938.] godine snimio *Roy Acuff*, potom ju je snimio i Woody Guthrie 1941 godine.
Pjesmu je izveo i Frankie Laine pod nazivom *New Orleans* na svom albumu iz 1959 *Balladeer*. Pjesmu je također izvela i Joan Baez na svom istoimenom debi albumu 1960 godine.  Iste godine pjesmu je snimila i Miriam Makeba.

Pred kraj 1961 i Bob Dylan snimio je *House of the Rising Sun* na svom prvom albumu *Bob Dylan*, objavljenom u martu 1962

U jednom razgovoru s novinarima, pjevač Animalsa, rekao je da je tu pjesmu čuo prvi puta u jednom klubu iz Newcastla, gdje ju je otpjevala folk pjevačica Johnny Handle. Kako su Animalsi upravo tad bili na turneji sa Chuck Berryem, izabrali su upravo tu pjesmu, jer su htjeli nešto karakteristično izvesti.

Izvori
------

1. ↑  Razgovor za Show Paula Jonesa, BBC Radio 2, emitirano 5. oktobra 2009.
2. ↑
3. ↑  BBC Radio 4 program 18. siječnja 2008.

Eksterni linkovi
----------------

* Detalji o pjesmi *House Of The Rising Sun* ()
***Häxan*** (sh. *Vještice*) je švedsko-danski igrano-dokumentarni nijemi (horor) film snimljen 1922. u režiji Benjamina Christensena. U njemu se fenomen vještica, odnosno vjerovanja u njih, nastoji objasniti kroz dostignuća moderne psihijatrije, ali i kroz detaljnu i vjernu rekonstrukciju narodnih vjerovanja i historijskih zapisa. Zbog toga film sadrži brojne uznemirujuće scene poput satanističkih rituala (u kojima se sam Christensen pojavljuje u ulozi Satane). Christensen je film snimio nakon relativno duge pauze, a pred snimanje je dugo vremena proveo proučavajući *Malleus Maleficarum*. Film je bio podvrgnut cenzuri, odnosno zabranjivan u nizu zemalja zbog eksplicitnog nasilja, golotinje i "izopačenosti". Usprkos toga je postao jedan od najpoznatijih i najboljih filmova u Christensenovoj karijeri, odnosno jedan od najpoznatijih nijemih horora uopće. Häxan je također bio jedan od prvih filmova koji je stekao kult status, prvo među nadrealističkim umjetnicima, a potom među poklonicima kontrakulture krajem 1960-ih. Godine 1968. je tako prikazivana skraćena verzija za jazz muzikom Daniela Humaira i naracijom Williama S. Burroughsa.

Vanjske veze
------------

* ERROR: missing "id" →*Häxan* dostupan kao besplatni download na Internet Archive
* *Häxan* na sajtu IMDb
* *Häxan* na AllRovi-u
* *Häxan* na Rotten Tomatoes-u ()
* Häxan at Det Danske Filminstitut ()
* Häxan at Silent Era
* Criterion Collection essay by Chris Fujiwara Arhivirano 2008-10-25 na Wayback Machine-u
* Criterion Collection essay about the film music by Gillian Anderson
* evocative lobby poster

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 316747372
* LCCN: n2015015694
* GND: 7563587-2
* SUDOC: 17718678X
* BNF: cb16190461b (podaci)

 |
Laura Esquivel, 2011
**Laura Esquivel** (30.9. 1950.-) je meksička spisateljica koja se posljednjih desetljeća nametnula kao važno ime latinoameričke književnosti. 

Njeno najpozantije djelo je *Como agua para chocolate* (*Kao voda za čokoladu*), roman izdan 1989. godine, a u kome je primijenila stil magijskog realizma, istovremeno kombinirajući žanr proze i kulinarstva. Roman je tri godine bila na vrhu najprodavanijih knjiga u Meksiku, te je preveden na brojne jezike. Po tom je romanu godine 1993. snimljen film nagrađen Oscarom. Režiju je potpisao ugledni meksički filmaš Alfonso Arau za koga je Esquivel neko vrijeme bila udana.

Bibliografija
-------------

* *Como agua para chocolate* (1989)
* *La ley del amor* (1995)
* *Íntimas suculencias* (1998)
* *Estrellita marinera* (1999)
* *El libro de las emociones* (2000)
* *Tan veloz como el deseo* (2001)
* *Malinche* (2006)
* *A Lupita le gustaba planchar* (2014)

Vanjske veze
------------

* Esquivel's ISDb page
* Biography (bookrags.com)
* Short bio (biography.com)
* Fantasticfiction.co.uk
* Bio at Dailycelebrations.com
**Lazar Bogdanović** (Osijek, 23. IV. 1861. - Osijek, 1. III. 1932), sveštenik Srpske pravoslavne crkve (SPC) i **pisac**.

U Osijeku je završio osnovnu školu i gimnaziju, dok je bogosloviju završio u Sremskim Karlovcima. Nakon završenih bogoslovskih nauka postavljen je za paroha u Čepinu. Kad je 1893. godine osnovana u Varaždinu parohija Srpske pravoslavne crkve izabran je za prvog varaždinskog paroha i tamo je služio 4 godine. Nakon toga izabran je za paroha u Osijeku. Godine 1905. postao je protojerej, a od 1906. do 1912. bio je biran za poslanika na srpskom narodnom i crkvenom saboru u Sremskim Karlovcima.

Sarađivao je u srpskim i nekim ruskim bogoslovskim časopisima. Pisao je u *"Istočniku"*, *"Sionu"*, *"Brankovom kolu"*, *"Bratstvu"*, *"Starinaru"*, *"Glasniku srpske crkve"*, *"Ruskom palomniku"* i "*Glasniku Istoriskog društva u Novom Sadu"*. Naročito se bavio prošlošću SPC. Napisao je i posebno odštampao istoriju srpske crkve i opštine u Velikoj Kanjiži, a u rukopisu je ostavio monografiju manastira Orahovice.

---

**Izvor**:

* *"Glasnik Istoriskog društva u Novom Sadu"*, sveska 13, 1932, str. 480.
***Bjesovi*** (rus. *Бесы*), na prostoru bivše Jugoslavije također poznat i pod naslovom ***Zli dusi***, je roman ruskog književnika Fjodora Dostojevskog originalno objavljen u nastavcima u časopisu *Ruski vjesnik* 1871. i 1872. godine. Inspiraciju za roman su pružili stvarni događaji vezani uz ubistvo petrogradskog studenta Ivanova koje je nekoliko godina počinila grupa radikala na čelu sa Sergejem Nečajevim. Radnja je smještena u provincijski grad u Rusiji (za koji većina kritičara i historičara vjeruje da je temeljen na Tveru) i prikazuje kako grupa lokalnih liberalnih intelektualaca pokušava izvesti revolucionarni prevrat, a što sve dovede do eksplozije nasilja i tragičnih posljedica.

Dostojevski je roman objavio nakon povratka iz sibirskog progonstva gdje je doživio ideološku konverziju od liberalnog i radikalnog revolucionara u kršćanskog konzervativca. *Bjesovi* su velikim dijelom predstavljali njegov obračun sa bivšim istomišljenicima, odnosno kritiku zapadnih ideja o revoluciji i socijalizmu koje su sticale veliki dio pristaša među tadašnjom ruskom inteligencijom, a neke od njenih pripadnika potakle da autokratski caristički režim pokušaju svrgnuti terorističkim nasiljem. Usprkos toga, roman je bio podvgrnut cenzuri, odnosno izbačeno je poglavlje u kome je Dostojevski opisao kako jedan od likova seksualno zlostavlja 11-godišnju djevojčicu, i koje je tek naknadno objavljeno kao prilog djela. Roman je kasnije često od antikomunističkih i antisovjetskih krugova prikazan kao svojevrsno alegorijsko predskazivanje represije i apokaliptičkog nasilja koje će zadesiti Rusiju pod boljševičkim režimom.

Film je nekoliko puta bio ekraniziran, uključujući *La Chinoise*, znameniti politički film Jean-Luc Godarda.

Vanjske veze
------------

* «Бесы» в проекте «Федор Михайлович Достоевский. Антология жизни и творчества»
* *У Тихона* Arhivirano 2018-12-03 na Wayback Machine-u, ненапечатанная глава была набрана для журнала *Русский Вестник*, но исключена цензурой из-за сцены растления Ставрогиным малолетней девочки.

| * p
* r
* u
Fjodor Dostojevski |
| --- |
| Romani | 
 Bedni ljudi  **•**  Zapisi iz mrtvog doma  **•**  Poniženi i uvređeni  **•**  Zimske beleške o letnjim utiscima  **•**  Zapisi iz podzemlja  **•**  Zločin i kazna  **•**  Idiot  **•**  Zli dusi  **•**  Mladić  **•**  Braća Karamazovi  **•**  Kockar  **•**  Dvojnik  |  |
| Pripovjetke | 
 "Gospodin Proharčin"  **•**  "Bele noći"  **•**  "Netočka Nezvanova"  **•**  "Selo Stepančikovo"  **•**  "Večni muž"  **•**  "Bobac"  **•**  "Krotka"  **•**  "San smešnog čoveka"  |
| Povezani članci | 
 Muzej Fjodora Mihajloviča Dostojevskog  **•**  Veliki Inkvizitor  **•**  Rodion Romanovič Raskoljnikov
 |

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 179962552
* LCCN: n2002043924
* GND: 4135522-2
* SUDOC: 027379671
* BNF: cb11943406k (podaci)
* BNE: XX1953426

 |
**Fortunat** (Trst, ? - Rim, 826.), katolički biskup i patrijarh u Mletačkoj Republici, gradeški patrijarh 803.-820. godine.

Porijeklom iz Trsta koji se tada nalazio na teritoriju Franačkoga Carstva, Fortunat je bio nećak gradeškoga patrijarha Ivana IV. Godine 777. postao je biskup Trevisa, preselivši se u taj grad. Godine 802. mletački dužd Giovanni Galbaio ubio mu je strica i patrijarha Ivana jer se usudio pobuniti protiv duždeve vlasti. Najveći je grijeh staroga patrijarha bio zapravo taj što je stao uz franačku stranu u periodu u kojem se Mletački dukat borio u političkom sukobu u kojemu su neki pokušavali zadržati tradicionalnu vjernost Bizantu i onih koji su nastojali podrediti se novom carstvu Karla Velikoga.

Vanjske poveznice
-----------------

* *Istarska enciklopedija*: Fortunat Arhivirano 2016-03-05 na Wayback Machine-u

| titule Katoličke crkve |
| --- |
| prethodnikTicijan | **treviški biskup**777.–803. | nasljednikLandol |
| prethodnikIvan IV. | **gradeški patrijarh**803.–820. | nasljednikIvan V. |
| prethodnikEmilijan | **pulski biskup**806.–810. | nasljednikIvan I. |
|

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 20154500154539092182
* GND: 1173364978

 |
**Ivana Šojat** (Osijek, 26. 2. 1971.) je hrvatska književnica, prevoditeljica i urednica pozorišnih izdanja HNK u Osijeku. Gimnaziju i dvije godine studija matematike i ﬁzike na Pedagoškom fakultetu završila je u Osijeku. Osam godina živjela je u Belgiji te tamo diplomirala francuski jezik. Poznaje engleski, francuski, talijanski. Živi i radi u Osijeku. Piše romane, priče, poeziju.

Bibliografija
-------------

Romani: 

* *Šamšiel* (2002)
* *Unterstadt* (2009)
* *Ničiji sinovi* (2012)

Zbirke priča: 

* *Kao pas* (2006),
* *Mjesečari* (2008)
* *Ruke Azazelove* (2011)

Eseji: 

* *I past će sve maske* (2006)

Zbirke poezije: 

* *Hiperbole* (2000),
* *Uzne­senja* (2003),
* *Utvare* (2005)
* *Sofija plaštevima mete samoću* (2009)

Prevodi
-------

Prevodi s francuskoga i engleskoga jezika. Između ostalih prevela je knjige Amélie Nothomb, Rolanda Barthesa, Raymonda Carvera, Gaoa Xingjiana, Pat Barker, Nuruddina Faraha, Alice Sebold, Moussa Nabatija, Luca Bessona i Paula Austera.

Nagrade
-------

Roman *Šamšiel*, 2002. nagrađen je na Kozarčevim danima u Vinkovcima Poveljom za uspješnost, a roman *Unterstadt*, 2009. osvaja nagradu za književnost Vladimir Nazor (2010.), nagradu Ksaver Šandor Gjalski za najbolji roman (2010.), nagradu Fran Galović za najbolje prozno djelo zavičajne tematike (2010.) i nagradu Josip i Ivan Kozarac za knjigu godine (2010.)

Vanjski linkovi
---------------

* 
* Arhivirano 2010-07-02 na Wayback Machine-u
* 
* Arhivirano 2011-10-05 na Wayback Machine-u
* 

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 85949109
* LCCN: nb2010009394
* ISNI: 0000 0000 8161 2420
* GND: 141771100
* SUDOC: 232362300
* BNF: cb15995169q (podaci)
* NKC: js2015862203
* NSK: 000156289

 |
**Franc Branko Ancelj** (Jesenice, 1941. – Pula, 24. travnja 2015.), jugoslavenski i hrvatski arhitekt, urbanist i publicist.

Biografija
----------

### Rani život i obrazovanje

Rodio se 1941. u Jesenicama u Jugoslaviji. Iz Jesenica se s obitelji najprije doselio u Opatiju, gdje mu je otac radio kao nastavnik tamošnje turističko-ugostiteljske škole. Nakon što je otac bio upućen da otvori podružnicu ove škole u Puli, čitava se obitelj onamo preselila 1956. Ancelj je srednjoškolsko obrazovanje stjecao u Gimnaziji »Pula« od 1956. do 1960. Poslije polaganja mature upisao je studij arhitekture na Univerzitetu u Ljubljani, koji je završio 1965.

### Karijera

Franc Ancelj, brončana maketa Pule u Titovu parku
Po završetku studija otišao je u Dortmund u Njemačkoj, gdje je u studiju Groth stjecao prvo profesionalno iskustvo. Nakon toga vratio se u Pulu i zaposlio u Projektnom birou Građevinskog poduzeća »Istra«. Godine 1972. s nekolicinom kolega odlučio je osnovati Urbanističko-projektni zavod Istre, koji je nastao spajanjem projektnih biroa Građevinskog poduzeća »Istra« iz Pule i Rovinja. U toj je organizaciji udruženog rada vodio izradu Generalnog urbanističkog plana grada Pule (period izradbe 1978. – 1984.) i Provedbenog urbanističkog plana »Stari grad Pula«, sudjelovao pri obnovi zgrade Istarskog narodnog kazališta, pri planiranju i gradnji zgrade Sekretarijata za unutrašnje poslove i Croatia osiguranja, uređenju Flanatičke ulice i Narodnog trga te urbanističkom planiranju četvrti Verude, Stoje, Pješčane Uvale i Verudele. U Urbisu 72 radio je do umirovljenja.

Bio je član Društva arhitekata Istre i Hrvatske komore arhitekata, i poslije umirovljenja aktivan na znanstvenim skupovima i okruglima stolovima te u izradi stručnih publikacija. U lokalnom dnevniku *Glasu Istre* objavljivao je polemičke članke i nekoliko serija feljtona (*Sto godina pulskih vizura*, 2007–08.; *Interpolacije – da ili ne*, 2008–09.; *Upoznati svoj grad*, 2009–10.; *Dvigrad Pula*, 2012.) na osnovi kojih je objavio knjigu *Sto godina pulskih vizura: sabrani feljtoni & izabrani polemički članci* (2013.). Kao predstavnik DAI-ja bio je član ocjenjivačkog suda na Natječaju za izradu idejnog urbanističkog rješenja uređenja gradske rive u Puli. Godine 2013. kandidiran je za Nagradu grada Pule.

Umro je 24. travnja 2015. u Puli, gdje je i pokopan na tamošnjem gradskom groblju.

Publikacije
-----------

* Ancelj, F. B. *Sto godina pulskih vizura: sabrani feljtoni & izabrani polemički članci*, 2013.
**Leo Mates** (1911 — 1991), jugoslavenski diplomata, učesnik Narodnooslobodilačke borbe i društveno-politički radnik SFR Jugoslavije.

Biografija
----------

Rođen je 24. decembra 1911. godine u Osijeku u jevrejskoj porodici. U Zagrebu je završio gimnaziju i studirao tehniku. Još kao đak viših razreda gimnazije učestvovao je u revolucionarnom omladinskom pokretu, a za vreme studija bio je jedan od rukovodilaca studentskog pokreta na zagrebačkom Univerzitetu.

Od 1937. godine bio je član Centralnog komiteta Saveza komunističke omladine Jugoslavije i sekretar Pokrajinskog komiteta SKOJ-a za Hrvatsku. Zbog revolucionarne aktivnosti u razdoblju od 1933. do 1941. godine, bio je sedam puta hapšen, izveden pred Sud za zaštitu države i 26. decembra 1939. godine konfinovan u zatvor u Lepoglavi.

Nakon okupacije zemlje aprila 1941. godine, kao član Mesnog komiteta KPJ za Zagreb, radio je na organizaciji ilegalne štampe do početka 1942, kada se pridružio Narodnooslobodilačkoj vojsci Jugoslavije, gde je bio na raznim vojnim i političkim dužnostima.

Od 1945. godine bio je glavni urednik Tanjuga, nakon čega je radio u diplomatiji. Među ostalim, bio je savetnik ambasade FNR Jugoslavije u Londonu, stalni predstavnik Jugoslavije u Organizaciji ujedinjenih nacija (od januara 1953) ambasador u SAD-u (od marta 1954.). Od septembra 1958. do 1961. godine bio je generalni sekretar predsednika Jugoslavije, a nakon toga pomoćnik sekretara spoljnih poslova.

Bio je i direktor Instituta za međunarodnu politiku i privredu u Beogradu, poznati stručnjak za međunarodne odnose i autor više knjiga, od kojih su najznačajnije „Nesvrstanost" (1970) i „Politika supersila i oružje" (1988). Bio je odlikovan visokim jugoslovenskim i stranim odlikovanjima.

Umro je 9. septembra 1991. godine u Beogradu.

Literatura
----------

* *Enciklopedija Jugoslavije* (knjiga šesta). „Jugoslavenski leksikografski zavod", Zagreb 1965. godina.
* *Hrvatska opća enciklopedija* (knjiga sedma). „Leksikografski zavod Miroslav Krleža", Zagreb 2005. godina.
Portret Leonida Andrejeva
**Leonid Nikolajevič Andrejev** (rus. *Леонид Николаевич Андреев*, Orel, Rusija, 9. ožujka 1871. - 12. rujna 1919.) je bio ruski književnik koji je vodio ekspresionistički pokret u nacionalnoj literaturi. Bio je aktivan između revolucije 1905. i komunističke revolucije koja je na kraju izbacila carsku vladu.

Rođen u Orelskoj oblasti u Rusiji, Andrejev je isprva studirao pravo u Moskvi, ali je zapostavio pravnu praksu da bi se bavio književnom karijerom. Svoju prvu kratku priču "U magli" izdao je 1902. Tokom revolucije 1905. pritvorio ga je Maksim Gorki. Njegovo najpoznatije djelo na zapadu je "Priča o sedmorici obješenih", objavljena 1908.

Među njegova najpoznatija djela temeljena na religiji spadaju simbolističke drame "Crveni smijeh", "Juda Iskariotski" i "Anafema". Andrejevljeva reputacija u Rusiji je izbjedjela ubrzo nakon njegove smrti. "Poor Murder", adaptacija njegove kratke priče "Stvoren mislima", bila je otvorena na Broadwayu 1976.

Vjenčao se s groficom Vielhorskom, nećakinjom Tarasa Ševčenka. Imali su sina pjesnika i mistika Danjila Andrejeva, autora "Roza Mira". Osim Danila (1906-1959) imao je još sinove Vadima (1902-1976), Savu (1909-1970), Valentina (1912-1988) i kćerku Veru (1910-1986):


|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 76311189
* LCCN: n80040433
* ISNI: 0000 0001 2140 0044
* GND: 118637703
* SELIBR: 176280
* SUDOC: 026686457
* BNF: cb11888809k (podaci)
* BIBSYS: 90116113
* MusicBrainz: 4d8b0212-d5e5-4471-9da8-cd543b64913d
* NLA: 35006854
* NDL: 00431512
* NKC: jn19990210042
* RSL: 000084797
* BNE: XX1155608
* CiNii: DA00816335
* RKD: 378391
* CONOR.SI: 6709603
* NSK: 000063636

 |
Ovaj članak je o vizantijskom teološkom piscu. Za vizantijskog cara v. članak Leontije (car).
**Leontije Vizantijski** (grč. Λεόντιος, oko 485–oko 543), poznat i kao **Leontije Jerusalimski** (jer je bio monah u manastiru Svetog Save Jerusalimskog kod Jerusalima) ili **Leontije Sholastik** (verovatno jer je bio prvi "učenjak" u crkvi koji je u teologiju uveo aristotelovske definicije) bio je vizantijski monah i teolog koji je značajno doprineo rešavanju hristološke rasprave u 6. veku oko načina sjedinjenja Hristove ljudske i božanske prirode.

Leontije se zamonašio dok je još bio veoma mlad i u Rimu je aktivno učestvovao u tadašnjim teološkim raspravama. Prešavši u novoosnovani manastir Sv. Save ("Nova Lavra") blizu Jerusalima oko 520. godine, vratio se u Carigrad 531. godine da bi uzeo učešća na jednom sabornom skupu o hristološkom pitanju, te ponovo oko 542. godine, da bi tražio razrešenje jednog spora oko monaške teologije.

U raspravi o Hristovoj prirodi Leontije je isprva bio naklonjen nestorijancima. Otkrivši da su monofiziti namerno pogrešno tumačili patrističke autoritete, Leontije je kritikovao i njih i Evtihijeve sledbenike. Međutim, kasnije je, u svom glavnom delu *Tri knjige protiv Nestorijanaca i Evtihijevaca* *(Libri tres contra Nestorianos et Eutychianos)*, zauzeo umereni ortodoksni stav, pošto je na njega uticao Kiril Aleksandrijski, glavni protivnik nestorijanaca. Ovo delo, koje predstavlja glavni izvor za doslovna učenja različitih teoloških pravaca, razvija koncept koji će kasnije odigrati ključnu ulogu u postizanju umerene ortodoksne formulacije Hristove prirode na petom vaseljenskom saboru u Carigradu (553), u kojoj su integrisani delovi zaključaka sa prethodnih sabora: sa trećeg vaseljenskog sabora u Efesu (431) i sa četvrtog vaseljenskog sabora u Halkedonu (451).

Kao jedan od najvatrenijih difizita, on nastavlja polemiku protiv monofizitizma briljantnom dijalektikom. Pored pomenute *Tri knjige*, sa relativnom sigurnošću može se utvrditi njegovo autorstvo za dela *Epilipsis* ili *Protiv monofizita* i 30 glava *Protiv Sevira Antiohijskog*. Najznačajniji je po tome što je u hristologiju uveo aristotelovske i platonovske pojmove da bi tako posredovao između dogme utvrđene na Halkedonskom saboru i shvatanja o Hristu koje je bilo uvreženo u narodu. Njegov je rad uticao na kasniji intelektualni razvoj hrišćanske teologije tokom celog srednjeg veka.

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 592145857892923020315
* ISNI: 0000 0000 8000 4458
* GND: 118571818
* SUDOC: 077317696
* BNF: cb13624047n (podaci)
* NKC: jo2009330647
* BNE: XX1341808

 |
Lewis A. Swift
**Lewis A. Swift** (29. veljače 1820. - 5. siječnja 1913.)) bio je američki astronom. Otkrio je brojne objekte iz Novog općeg kataloga. Otkrio je mnoštvo maglica, od kojih je najpoznatija IC 289. Osobito je poznat po tome što je otkrio i suotkrio brojne komete, od kojih su najpoznatije 11P/Tempel–Swift–LINEAR i 109P/Swift–Tuttle.

1878. je bio u znanstvenoj zabludi, jer je vjerovao da je promatranjem uspio uočiti dva planeta kao što je Vulkan u orbiti između Merkura i Sunca.

Njemu u čast se zove asteroid 5035 Swift i mjesečev krater Swift.

Otac je američkog astronoma Edwarda D. Swifta.

Bilješke
--------

1. ↑  „\* (engleski) Obituary Notes of Astronomers". www.astro.uni-bonn.de. Pristupljeno 8. lipnja 2008.

Vanjske poveznice
-----------------

* (engleski) The Story of Lewis Swift
* (engleski) Lewis Swift (fotografije)

|  |  |
| --- | --- |
|  | *Ovaj članak o **astronomiji** je u začetku. Možete pomoći Wikipediji tako da ga proširite*. |



|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 17998406
* LCCN: n85016931
* ISNI: 0000 0000 2432 4553
* GND: 117385638
* SUDOC: 221075968

 |
***Likurgija*** (starogrčki: , *Lykoúrgeia*) naslov je izgubljene dramske tetralogije atinskog tragičkog pesnika Eshila, u kojoj se obrađivao sukob Tračanina Likurga s Dionisom i njegove posledice. Od četiri dramska komada koja su činila *Likurgiju* sačvani su samo oskudni fragmenti u citatima drugih antičkih pisaca, pa se rekonstrukcija njihove sadržine temelji samo na pretpostavkama. U tragediji ***Edonci*** (Ἠδωνοί, *Ēdōnoí*), verovatnije se opisivao Dionisov dolazak u Trakiju, gde je kralj Likurg pokušao da zabrani kult novog boga. Druga tragedija, ***Basaride*** (Βασσαρίδες, *Bassarídes*), navodno je opisivala kako su Orfeja ubile Tračanke u Dionisovoj pratnju. O trećoj tragediji, ***Mladići*** (Νεανισκοί, *Neaniskoí*), zna se vrlo malo, ali Martin Litchfield West pretpostavlja da se završavala prihvatanjem Dionisovog kulta u Trakiji. Satirska igra nazvana je ***Likurg*** (Λυκοῦργος, *Lykoûrgos*) po imenu tračkog kralja i možda se bavila njegovim pokušajem da pripitomi satire, civilizuje njihovu divlju prirodu i prisili ih da na njegovim gozbama nastupaju "ne u čast Dionisa, nego u čast njega i Aresa".

Literatura
----------

* Gantz, Timothy (1980), „The Aischylean Tetralogy: Attested and Conjectured Groups", *The American Journal of Philology*: 133‒164
* Sommerstein, A. (2009), *Aeschylus III: Fragments*, Loeb Classical Library, **no. 505**, Cambridge, MA, ISBN 978-0-674-99629-8
* West, Martin Lietchfield (1990), *Studies in Aeschylus*, Stuttgart: Teubner

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 219199452

 |
*"Lu Yu" se također može odnositi i na Lu Youa, dvorskog pjesnika dinastije Song.*
Statua Lu Yua u današnjem Xi'anu
**Lu Yu** (kineski: ; pinyin: *Lù Yǔ*) (733–804), poznat i kao "Mudrac čaja", je kineski pisac i učenjak koji je značajno uticao na današnju kinesku kulturu čaja. Najpoznatiji je po kapitalnoj knjizi *Klasik čaja* (kineski: ; pinyin: *chájīng*), koja predstavlja prvi sveobuhvatni rad posvećen uzgoju, proizvodnji i načinima konzumacije čaja.

Eksterni linkovi
----------------

* Tea History
* Lu Yu and Chinese tea culture on China.com Arhivirano 2015-11-24 na Wayback Machine-u
* Djela čiji je autor Lu Yu na Projektu Gutenberg
* Lu Yu and Chinese Tea Culture Arhivirano 2015-11-24 na Wayback Machine-u

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 98018752
* LCCN: n82246407
* ISNI: 0000 0001 0803 7703
* GND: 140790829
* SUDOC: 085183601
* BNF: cb14610825h (podaci)
* NDL: 00328876
* NKC: mzk2002148289
* CiNii: DA05976226

 |
**Ludwig Mies van der Rohe** (Aachen, 27. mart, 1886. - Chicago, 17. august 1969.) rođen je kao *Maria Ludwig Michael Mies*, bio je njemački i američki arhitekt. Najčešće su ga zvali samo **Mies**, po prezimenu.

Biografija
----------

Ludwig Mies van der Rohe je uz Waltera Gropiusa i Le Corbusiera najpoznatije ime u stvaranju moderne funkcionalne arhitekture. On je dao i veliki doprinos u stvaranju modernog dizajna, kao jedan od direktora slavnog Bauhausa. Mies, je kao i njegovi suvremenici, naročito nakon drugog svjetskog rata, bio stvaralac novog stila u umjetnosti, koji je reprezentirao duh njegova vremena. Njegov pristup odlikovao se ekstremnom čistoćom i jednostavnošću oblika. On je među prvima počeo primjenjivati moderne industrijske materijale poput stakla i čelika.
Njegove građevine su bile sretna i dobro odvagnuta kombinacija minimalističkih struktura, dobro uklopljenih u okolni veliki slobodni prostor. 
Svoju metodu oblikovanja zvao je arhitektura kože i kosti. Slavan je i po svojoj sjajnoj uzrečici *manje je više* i citiranju Gustava Flauberta *Bog je u detaljima*, koje su mu bile misli vodilje pri rješavanju problema oblikovanja.

Izvori
------

1. ↑  „Mies van der Rohe Dies at 83; Leader of Modern Architecture". *The New York Times*. 17. 8. 1969. Pristupljeno 21. 7. 2007. »Mies van der Rohe, one of the great figures of 20th-century architecture, died in Wesley Memorial Hospital here late last night. He was 83 years old.«

Eksterni linkovi
----------------

***Ludwig Mies van der Rohe*** na Wikimedijinoj ostavi

* Great Buildings Architects
* Mies in Berlin-Mies in America
* MoMA Architecture & Design Study Center Arhivirano 2012-02-22 na Wayback Machine-u
**Mae Costello** (rođena Mae Altschuk, 13. august 1882 - 2. august 1929) bila je američka glumica, koja je nastupala na kazalištu i u nijemim filmovima. Odrasla je u porodici bavarskih imigranata, a glumom se počela baviti kao tinejdžerica u putujućim trupama. Godine 1902. se udala za glumca Mauricea Costella, s kojim je imala dvije kćeri - Helene i Dolores Costello, koje su obje kasnije postale uspješne glumice. Dolores se godine 1928. uz njeno žestoko protivljenje udala za svog dvije decenije starijeg kolegu Johna Barrymorea. Preko nje je Mae Costello postala baka glumcu Johnu Drewu Barrymoreu te prabaka glumici Drew Barrymore.

Djelomična filmografija
-----------------------

* *The Money Mill* - Mrs. King (1917)
* *Her Right to Live* - Mrs. Biggs (1917)
* *When a Woman Loves* - Mrs. King (1915)
* *The Taming of Betty* - Mrs. Cutler (1913)
* *The Spirit of the Orient* (1913)
* *The One Good Turn* (1913)
* *The Mills of the Gods* - Bolničarka (1912)
* *Diamond Cut Diamond* - Telefonistica (1912)
* *Her Crowning Glory* - Bolničarka (1911)

Izvori
------

1. ↑  Mae Costello at Finad A Grave

Vanjske veze
------------

* Mae Costello na sajtu IMDb
**Marguerite Marsh** (18. april 1888 - 8. decembar 1925) bila je američka filmska glumica koja je nastupala u nijemim filmovima. Karijeru je započela zahvaljujući tome što ju je zimi 1911. D. W. Griffith zapazio na plaži u Santa Monici i ponudio angažman na filmu. Marguerite je, međutim, bila prilično skeptična prema novoj umjetnosti i, Griffithu umjesto sebe poslala mlađu sestru Mae Marsh koja će ostvariti daleko uspješniju karijeru. Kasnije se, pak, istakla u komedijama gdje je nastupala sa Fredom Maceom, koji je bez uspjeha pokušao nagovoriti na brak; njeno odbijanje se ponekad navodi kao razlog za Maceovu smrt početkom 1917. Osam godina kasnije je sama Marguerite Marsh umrla od upale pluća.

Izabrana filmografija
---------------------

* *A Voice from the Deep* (1912)
* *The New York Hat* (1912)
* *Under Burning Skies* (1912)
* *The Devil's Needle* (1916)
* *Oh Mary Be Careful* (1921)
* *Boomerang Bill* (1922)
* *Iron to Gold* (1922)
* *The Lion's Mouse* (1923)

Vanjske veze
------------

* Marguerite Marsh na sajtu IMDb
* Marguerite Marsh na Allmovieu

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 296767779
* BNF: cb16662409z (podaci)

 |
***The Execution of Mary Stuart*** (sh. *Pogubljenje Mary Stuart*), ponekad navođen i pod naslovom ***The Execution of Mary, Queen of Scots*** (sh. *Pogubljenje Marije, kraljice Škota*), je američki kratki crno-bijeli nijemi film snimljen 1895. u režiji Alfreda Clarka i produkciji Thomasa Edisona. Sastoji se od jednog kratkog kadra koji rekonstuira historijski događaj i prikazuje kako škotskoj kraljici Mary (koju tumači danas nepoznata glumica) krvnik na gubilištu sjekirom odrubljuje glavu. Vjeruje se kako je *The Execution* bio prvi igrani film snimljen s profesionalnim glumcima, odnosno prvi film koji je koristio specijalne efekte - u ovom slučaju jednostavni montažni trik kojim je stvorena iluzija rezanja glumičine glave.

Vanjske veze
------------

* *The Execution of Mary Stuart* na sajtu IMDb
* *The Execution of Mary Stuart* dostupan kao besplatni download na Internet Archive
* *The Execution of Mary Stuart* na AllMovie-u ()
* *The Execution of Mary Stuart* on Youtube
* *The Execution of Mary Stuart* for download
* "Alfred Clark, Narrative and Special Effects Pioneer"
**Francis W. Boggs** (mart 1870 - 27. oktobar 1911) bio je američki kazališni glumac i filmski režiser, poznat kao jedan od prvih sineasta koji je snimao filmove u Los Angelesu. Karijeru je započeo kao glumac u putujućim kazalištima, uglavnom nastupajući u zapadnom dijelu SAD sve dok 1907. prilikom posjeta Chicagu nije upoznao producenta i filmskog pionira Williama Seliga i počeo režirati filmove za njegovu tvrtku Selig Polyscope Company. Boggs je Seliga uvjerio u brojne pogodnosti koje je Zapadna obala, a pogotovo Kalifornija, pružala tadašnjim filmašima - prije svega zbog raznolikih krajolika i velikog broja sunčanih dana. U oktobru 1909. je iznajmio bungalov u losanđeleskom naselju Edendale koga je koristio za snimanje filmova. Njegov primjer su relativno brzo slijedili brojni sineasti sa Istočne obale, kao i vlasnici nezavisnih filmskih kompanija koje je progonio Edisonov trust MPCC.

Njegovu karijeru je 27. oktobra 1911. prekinula svađa sa japanskim kućepaziteljem po imenu Frank Minnimatsu, koji je, prema navodima tadašnje štampe "poludio" i na njega ispalio hitac iz revolvera. Tom događaju je bio prisutan i Selig, koji je ranjen prilikom pokušaja da Minnimatsuu otme revolver iz ruku. Sticajem okolnosti, isti dan je u susjednom Hollywoodu kompanija Nestor Studios osnovala svoj prvi studio, što se smatra početkom Hollywooda kao američke i svjetske filmske institucije.

Izvori
------

1. ↑  „Nippon Killer Blandly Smiles. Japanese Caretaker of Moving Picture Studio, Who Killed Manager of Concern Because He "Knew He Was Bad Man" Is Bound Over Charged.". *Los Angeles Times*. November 9, 1911. Arhivirano iz originala na datum 2012-10-13. Pristupljeno 16. VII 2008. »Frank Minnimatsu, the Japanese janitor who shot and killed Francis Boggs, manager of the moving picture company which has a studio in Edendale, was given a preliminary examination before Police Judge Rose yesterday and held for trial in the Superior Court.«

Vanjske veze
------------

* Francis Boggs na sajtu IMDb
* Francis Boggs na Find a Grave
Ovo je članak o pjesmi objavljenoj 1887. godine.  Za Chaplinov film iz 1914. godine temeljen na njoj, vidi The Face on the Bar Room Floor.  Za film Johna Forda iz 1923. godine, vidi The Face on the Bar-Room Floor.  
"**The Face upon the Barroom Floor**" (sh. *Lice na podu bara*) također poznata "**The Face on the Floor**" i "**The Face on the Barroom Floor**", je pjesma koju je 1872. napisao John Henry Titus, ali koja je najpoznatija u verziji koju je 1887. obradio Hugh Antoine d'Arcy i iste godine objavio u novinama *New York Dispatch*. Ona prikazuje tragičnu sudbinu umjetnika koga je napustila voljena žena, a koji tugu pokušava utopiti u alkoholu i na kraju umre crtajući njen lik na podu jednog bara. Pjesma je uživala veliku popularnost u SAD, te je nekoliko puta adaptirana od strane muzičara. Godine 1914. je Charlesu Chaplinu poslužila kao predložak za njegovu kratku filmu komediju *The Face on the Bar Room Floor*.

Izvori
------

Audio-snimke
------------

* *The Face on the Barroom Floor* read by Franklyn MacCormack Arhivirano 2013-07-16 na Wayback Machine-u
* The Face Upon the Barroom Floor performed by storyteller Chris Abair

Vanjske veze
------------

* Image of the face with text of poem Arhivirano 2007-03-02 na Wayback Machine-u
Ovo je članak o američkom kratkom filmu.  Za francuski dugometražni film snimljen iste godine, vidi La Chute de la maison Usher (film, 1928).  

*The Fall of the House of Usher*
***The Fall of the House of Usher*** (sh. *Pad kuće Usher*) je američki kratki crno-bijeli nijemi film snimljen 1928. u režiji Jamesa Sibleya Watsona i Melvillea Webera. Radnja se temelji na klasičnoj horor-priči *The Fall of the House of Usher* Edgara Allana Poea i prikazuje brata i sestru koji žive u ukletoj kući. Sineaste je, međutim, naracija manje zanimala od prilike da eksperimentiraju sa raznim vizualnim efektima. Zbog toga se *The Fall of the House of Usher* danas smatra prije svega eksperimentalnim filmom, odnosno primjerom američke filmske avangarde. Godine 1959. je Alec Wilder napisao muziku za film.

Vanjske veze
------------

* The short film *The Fall of the House of Usher* is available for free download at the Internet Archive [*more*]
* *The Fall of the House of Usher* na sajtu IMDb
* *The Fall of the House of Usher* na AllMovie-u ()
* Scrapbook of correspondence and clippings related to the films of Dr. James Sibley Watson, Jr. on New York Heritage Arhivirano 2013-04-15 na Archive.is-u
*Za ostale upotrebe, v. The Go-Between (razvrstavanje).*

***The Go-Between*** (sh. *Posrednik*) je roman britanskog književnika L. P. Hartleya objavljen 1953. godine. Protagonist je ostarjeli Leo Colston koji, prebirući po svojim stvarima, pronađe svoj dnevnik te se počne prisjećati događaja koji su se zbili 1900. godine kada je kao 13-godišnji dječak proveo ljetne praznike kao gost porodice svog aristokratskog školskog druga Marcusa Maudsleya. Radnja prikazuje kako sticajem okolnosti postaje glasnik koji prenosi pisma između Marcusove starije sestre Marian i Teda Burgessa, siromašnog zakupca Maudsleyih, koji sa njom održava tajnu ljubavnu vezu.

*The Go-Between*, koji se bavio temama nostalgije i klasnih razlika, je postao najpoznatiji i najuspješniji od svih Harleyevih romana. Riječi sa kojima počinje: "Prošlost je strana zemlja. Tamo stvari rade drukčije." je sa vremenom postala jedna od najčešće korištenih uzrečica na engleskom govornom području. Roman je postao predmetom nekoliko scenskih adaptacija, od kojih je najpoznatiji istoimeni igrani film Josepha Loseya iz 1971. godine.

Vanjske veze
------------

* *The Go-Between* u bibliotekama kataloga (WorldCat)
***The Great Escape*** (sh. *Veliki bijeg*) je knjiga australijskog pisca i avijatičara Paula Brickhilla objavljena 1950. godine. U njoj je Brickhill opisao znameniti bijeg zarobljenih savezničkih zrakoplovaca iz njemačkog logora Stalag Luft III u martu 1944. godine. Brickhill je u to vrijeme i sam bio zatvoren u logoru i sudjelovao u pripremama za bijeg, ali zbog klaustrofobije koja mu je priječila boravak u iskopanom podzemnom tunelu, nije bio u stanju u njemu sudjelovati. Knjiga je dala detaljan opis života u logoru, kao i raznih domišljatih trikova kojima su zatvorenici krili svoje aktivnosti, te niz vrijednih biografskih podataka o sudionicima od kojih je većina nedugo nakon bijega pohvatana i likvidirana. Manji dio knjige se također bavi istragom i suđenjem koju su nakon rata provele britanske vlasti protiv njemačkih vojnih i policijskih funkcionara odgovornih za ratni zločin.

Knjiga je postigla veliki uspjeh, te je Brickhilla učinila jednim od najpopularnijih pisaca na temu Drugog svjetskog rata. Godine 1963. je postala predložak za istoimeni film sa Steveom McQueenom u glavnoj ulozi.