recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Aleksandrijska bogoslovska škola** je poznata po alegorijskoj ili kontemplativnoj metodi tumačenja Biblije. Imala je čuvene predstavnike kao što su Filon, Sv. Kliment Aleksandrijski i Origen. Pod uticajem platonovske filosofije, koja vladaše jelinskom sredinom u Aleksandriji u II i III veku, ova škola je uvela alegoriju u biblijsku egzegezu. Njihova tumačenja zasnovana su na uvidu da je sadržaj Svetoga Pisma pun tajni, da ima ne samo očigledan, istorijski, bukvalan smisao, nego i duhovan, mističan, skriveni, prepoznativ samo onima koji poseduju blagodat poznanja i kontemplacije. Origen (185-252) je upotrebljavao alegoriju u ekstremnom obliku, a metodološka preterivanja aleksandrijske škole mogu se naći i u docnijoj egzegetskoj literaturi (Didim Slepi, Sv. Grigorije Niski, Sv. Maksim Ispovednik). Egzegetska aleksandrijska metoda protivpoložena je onoj iz škole u Antiohiji, koja je više volela istorijsko tumačenje ili sistematski smisao biblijskog teksta.

Sa stanovišta Hristologije, aleksandrijska škola predstavlja jednostranu težnju i naginje ka rešenjima koja bi se mogla tumačiti u monofizitskom smislu. Formula Sv. Kirila: *"Jedna priroda ovapoloćenog Logosa"*, koja ostavlja mogućnost da je ipostasnim sjedinjenjem Logos mogao izgubiti punoću svoga čoveštva koje je primio u Svoju ipostas, ispravljena je na Četvrtom Vaseljenskom Saboru, u Halkidonu (451). U sukobu sa antiohijcima, bogoslovi aleksandrijske škole učili su da ovaploćenje Logosa predstavlja načelo oboženja (Θεοσις) ljudske prirode, pojam koji je uveo Sveti Atanasije, a preuzeli ga Kapadokijski Oci (Vasilije Kesarijski, Grigorije Niski, Grigorije Bogoslov i Amfilohije Ikonijski).

Vanjske veze
------------

* Alexandrian School (Encyclopædia Britannica 1911)

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* LCCN: sh85003375
* GND: 4141824-4

 |
**Aleksej Brusilov** (rus. ***Алексей Алексеевич Брусилов***, Tbilisi, 19. kolovoza 1853. - 17. ožujka 1926.) je bio ruski general, koji je najpoznatiji kao tvorac ofenzivne taktike korištene u Brusilovljevoj ofenzivi u Prvom svjetskom ratu.

Život do 1916.
--------------

Rođen je u Tbilisiju u današnjoj Gruziji. Pohađao je rusku elitnu vojnu školu. Već na početku vojne karijere sudjelovao je u Rusko-turskom ratu 1877. - 1878. Unaprijeđen je 1906. u čin generala. Tokom Prvog svjetskog rata najprije je bio zapovjednik 8. armije, a kasnije zapovjednik jugozapadnog fronta.

Brusilovljeva ofenziva
----------------------

Brusilov je tvorac nove ofenzivne taktike, koja je oslanjala na udare elitnim malim jedinicama po slabim točkama neprijatelja. Zatim bi glavnina snaga koristila rupe u neprijateljskoj obrani i kroz stvorene rupe je razbijala neprijateljsku liniju obrane na širokom frontu. Ruska vojska je započela Brusilovljevu ofanzivu 4. lipnja 1916. sa masivnom, preciznom i kratkom baražnom artiljerijskom vatrom na austro-ugarske linije. Ključno je bilo da je artiljerijska paljba bila kratka i precizna, što se razlikovalo od dotadašnjih običaja dugog artiljerijskog napada, što je braniteljima obično omogućavalo da dovuku rezervne snage i da isprazne prednje rovove. Početni napad je bio uspješan i austro-ugarske linije su bile probijene, što je omogućilo da 3 od 4 Brusilovljeve armije napreduju na širokom frontu. Brusilov je uveo inovaciju, takozvane udarne šok snage, koje su napale slabe austrijske točke, pa je glavna vojska mogla iskoristiti takav proboj slabih točaka. Brusilovljeva taktička inovacija je bila slična taktici koju su kasnije koristili Nijemci na zapadnom frontu, tzv. infiltriranoj taktici. Brusilovljevom ofenzivom 1,5 milijuna vojnika Austro-Ugarske bilo je izbačeno iz stroja. Brusilovljeva ofenziva je bila najuspješnija ruska ofenziva u Prvom svjetskom ratu.

Poslije 1916.
-------------

Kada je ruski car Nikola II. abdicirao 1917. Privremena vlada je postavila Brusilova za načelnika generalštaba. Smijenili su ga već u kolovozu 1917. Tokom Oktobarske revolucije i Ruskog građanskog rata Brusilov nije bio aktivan. Pridružuje se Crvenoj armiji tek 1920. Brusilov je bio patriot, koji nije volio boljševike na vlasti, ali u njima je vidio put da Rusija postane moćna i ujedinjena. Iako je bio simpatizer bijelih nije ih podržao jer su napadali u isto vrijeme kada je Rusija ratovala sa Poljskom. Sudjelovao je u kampanji na Poljsku kao vojni savjetnik i inspektor konjice.

Umirovljen je sa sedamdeset godina. Živio je u stanu koji su dijelili sa još jednim parom. Kada je umro na počasnoj državnoj sahrani je bilo prisutno i svećenstvo.



***Aleksej Brusilov*** na Wikimedijinoj ostavi
Big Mac.
**Big Mac** (fonetski: "Big Mek"; doslovno: "Veliki Mac") je hamburger koji proizvodi kompanija McDonald's te prodaje u svojim restoranima brze hrane. Sastoji se od dva komada govedine (od po 45,4 g), američkog sira, umaka za salatu hiljadu otoka, zelene salate, krastavca i tri komada lepinje. Prvi put je uveden 1967. godine u Pittsburghu i sa vremenom je postao najpopularniji od svih McDonald'sovih proizvoda.

Big Mac se svog svoje popularnosti i raširenosti po svijetu često koristi kao svojevrsni simbol kapitalizma. Časopis *Economist* ga je koristio kao glavnu referencu za troškove života u pojedinim zemljama - tzv. Big Mac Index.

Vanjske veze
------------

***Big Mac*** na Wikimedijinoj ostavi

* Official US product information
* Official UK product information
* Official product information for the Chicken Maharaja-Mac Arhivirano 2011-05-31 na Wayback Machine-u
* The Big Mac Index
* The Big Mac Museum Arhivirano 2008-10-24 na Wayback Machine-u in North Huntingdon, Pennsylvania
	+ Photo Tour of Big Mac Museum Arhivirano 2008-01-27 na Wayback Machine-u
**Bella Bella** (Bellabella, Heiltsuq, Milbank Sound Indijanci), skupina plemena američkih Indijanaca porodice Wakashan, naseljenih u Britanskoj Kolumbiji, Kanada, od Rivers Inleta do Douglas Channela. Bella Belle su granaju na dvije glavne grane koje se služe vlastitim dijalektima, od kojih svaka obuhvaća nekoliko plemena, to su: **a)** Haisla sa plemenima Kitamat na Douglas Channelu i Kitlope, na Gardiner Canalu. Drugu granu čine **b)** pravi Heiltsuk sa plemenima Bella Bella kojima pripadaju Kokaitk na sjevernoj obali Milbank Sounda, Oealitk na južnoj obali Milbank Sound, i Oetlitk na središnjem Milbank Soundu; Nohuntsitk i Somehulitk, sa jezera Wikeno; China Hat, na Tolmie Channel i Mussel Inlet; Wikeno, sa Rivers Inleta. Ova plemena imala su kulturu sličnu ostalim skupinama Kwakiutla, odnosno Sjeverozapadnoj obali.
Rana populacija Bella Bella, prema Mooneyu, iznosila je 2,700 (1780.). Današnji Heiltsuk Nation, locirani u Waglisla (Bella Bella), čine potomci plemenskih grupa 'Isdaitxv, Uyalitxv, Uwithitxv, 'Qvuqvayaitxv, Xixis i 'Kviai'itxv. Njihov broj 2005. prema Indian Life Online, iznosi 2,870.

Vanjske veze
------------

* Heiltsuk (Bella Bella) Arhivirano 2011-06-08 na Wayback Machine-u
* Heiltsuk Nation
* Bella Bella[*mrtav link*]

***Bella Bella*** na Wikimedijinoj ostavi
Bella Coola
**Bella Coola** (Bellacoola, Nuxalk).- Pleme Salishan Indijanaca sa sjeverne obale rijeke Bella Coola što teče sa Rocky Mountainsa u Pacifik i na North Bentinck Arm (*arm= rukavac*), South Bentinck Arm, Burke i Dean Channela i rijeke Dean u Britanskoj Kolumbiji, Kanada. 
Jezik Bella Coola srodan je jezicima Coast Salisha, po materijalnoj kulturi, ceremonijama i mitologiji pokazuju sličnost Heiltsuq Indijancima, iz grupe Kwakiutla, dok socijalna struktura opet nalik Coast Salishima. –Bella Coola populacija iznosila je oko 5,000 u vrijeme kontakta sa Europljanima ali im je broj reduciran u 19 stoljeću zbog uvoznih bolesti na svega 1,000, ali danas ipak polako raste. 
Naselja Bella Coola su permanentna, sastoje se od drvenih kuća koje nastanjuju brojne obitelji. Drvorezbarstvo tipično Sjeverozapadnoj obali, uključujući spomenute kuće, totemske stupove, cedrove maske, kanue i nepromočive kutije, također je razvijeno. Odjeća i košare izrađuju se od cedrovine i omorike. Riba je temeljna u prehrani a nadopunjavaju je i lovom i sakupljanjem bobica i kopanjem korijenja. Losos se lovi ljeti, jede se svjež ili dimljen. Ulje dobiveno iz ribe-svijeće (candlefish, eulachon, hooligan; Thaleichthys pacificus) služi im kao začin, a ovom ribom Indijanci i trguju sa plemenima u zaleđu. 
Kulturu obilježavaju i tajna društva i potlatch.

Ime
---

Ime Bella Coola, fonetski pisano i *Bi'lxula* dolazi iz jezika Kwakiutla ali je nepoznatog značenja. *Canadian Indian Office* ranije ih je nazivao *Tallion Nation*, prema imenu jednog od gradova. Ime Nuxalk dolazi od naziva za *Bella Coola valley*.

Sela
----

Sela: (prema McIlwraith): Aimats, Aketi, Anutlitlk, Anutskwakstl, Aseik, Asenane, Asktlta, Atlklaktl, Ikwink, Kadis, Kameik, Kankilst, Koapk, Komkutis, Kwiliutl, Nuekmak, Nuhwilst, Nuiku, Nukaakmats, Nukits, Nuskapts, Nuskek, Nuskelst, Nutal, Nutltleik, Nutskwatlt, Okmikimik, Ososkpimk, Satsk, Senktl, Setlia, Siwalos, Skomeltl, Snoönikwilk, Snutele, Snutlelelatl, Stskeitl, Stuik, Talio, Tasaltlimk, Tciktciktelpats, Tlokotl, Tsaotltmem, Tsilkt, Tsomootl.

Povijest
--------

Prvi puta Bella Coole dolaze u kontakt 1793 kada ih posječuje kapetan George Vancouver i Alexander Mackenzie. Utemeljenjem postaje Hudson Bay (1843) dolaze pod znatniji utjecaj bijelaca a 1862 pogađa ih i epidemija boginja. William Henry Pierce rođen u Fort Rupertu (1856) dolazi 1883. među njih na poziv poglavice Chief Tom Henry i podiže metodističku misiju, čime počinje misionizacija Bella Coola.

Bella Coola danas
-----------------

Bella Coola danas (njih oko 900 prema NAHDB) kao *Nuxalk Nation* žive na rezervatima *Bella Coola I.R. No. 1*.; nenastanjene rezerve: *Skowquiltz River I.R. No.3* i *Chatscah No. 2*.

Vanjske veze
------------

***Bella Coola*** na Wikimedijinoj ostavi

* Bella Coola (dječja stranica) Arhivirano 2007-01-01 na Wayback Machine-u
* Bella Coola Arhivirano 2006-09-01 na Wayback Machine-u
Ovo je članak o TV-seriji.  Za profesionalno glumačko udruženje, v. Actors Studio.  
*Za kablovsku TV-seriju koja se emitira od 1994. godine, v. Inside the Actors Studio.*

***Actors Studio*** (sh. *Glumački studio*) bila je američka televizijska antologija koja se emitirala od 1948. do 1949. na programu mreže ABC te od 1949. do 1950. na progframu mreže CBS. Poznata je kao jedna od prvih redovnih TV-emisija čije je emitiranje prekinuto na jednoj, a nastavljeno na drugoj televizijskoj mreži. Voditelj je bio Marc Connelly, a sastojala se od kratkih i uživo izvođenih TV drama koje su predstavljale adaptacije klasičnih ili modernih autora kao što su William Saroyan, James Thurber, Ring Lardner, Edgar Allan Poe, Irwin Shaw i Budd Schulberg. Kao stalni članovi glumačke postave su nastupili neke od budućih uglednih filmskih glumaca kao što su Martin Balsam, Richard Boone, Marlon Brando, Hume Cronyn, Julie Harris, Jean Muir i Jessica Tandy. Povremeno su u njoj nastupali Jocelyn Brando, Tom Ewell, Steven Hill, Kim Hunter i Cloris Leachman.

Izvori
------

1. ↑  McNeil, Alex (1996), *Total Television*, Penguin Books, ISBN 0-14-024916-8
2. ↑  Terrace, Vincent (2009). *Encyclopedia of Television Shows, 1925 through 2007* (Volume 1). Jefferson, North Carolina: McFarland & Company, Inc. ISBN 978-0-7864-3305-6.

Vanjske veze
------------

* *Actors Studio* na IMDb-u (`en`)
Berthold od Bavarske
**Berthold** (cca. 900 – 23. novembar 947), bio je njemački plemić iz dinastije Luitpoldinga, koji je od 938. do 947. bio vojvoda Bavarske.

Bio je mlađi sin bavarskog markgrofa Luitpolda i Kunigunde, sestre vojvode Erchangeraod Švapske. 

Berthold je godine 926. bio grof u Koruškoj Marci dok je njegov stariji brat Arnulf Loši bio bavarski vojvoda. Godine 927. mu je njemački kralj Heinrich Ptičar dao naslov koruškog vojvode. Kada je 938. Arnulfov sin i nasljednik Eberhard pokušao zadržati autonomni status Bavarskog vojvodstva, bio je smijenjen i prognan od strane kralja Otona I Velikog, koji je njegovog strica Bertholda imenovao na ispražnjeno mjesto.

Za razliku od svog prethodnika Arnulfa, Berthold nije imao pravo imenovati biskupe niti upravljati kraljevskim imanjima; usprkos toga je ostao odan Otonijanskoj dinastiji do kraja života. Čak se planirao oženiti za Otonovu sestru Gerbergu, udovicu vojvode Gilberta od Lotaringije, a kasnije i za Hedwigu, još jednu sestru, ali oba puta nije bio uspješan. Umjesto toga se 939. oženio za bavarsku plemkinju Biltrude. Godine 943. je nanio poraz Mađarima i na neko vrijeme suzbio njihove napade.

Preko Bertholdove soobe su Bavarska i Koruška bile pod istom vlašću. Nakon njegove smrti 947. godine kralj Oton I Veliki, međutim, nije dao titulu Bertholdovom malodobnom sinu Heinrichu Mlađem nego vlastitom bratu Heinrichu I, oženjenom za Arnulfovu kćer Judith. Godine 976. Heinrich Mlađi je primio Vojvodstvo Koruška kao kompenzaciju.

Vojvoda Berthold je pokopan u opatiji Niederaltaich.

|  |
| --- |
| Berthold od Bavarske **Luitpolding** **Umro/la:** 947 |
| Prethodi:**none** | **vojvoda Koruške**927–938 | **Upražnjen/a**Titulu preuzeo/la**Heinrich I Mlađi** |
| Prethodi:**Eberhard** | **vojvoda od Bavarske**938–947 | Slijedi:**JHeinrich I** |
**Bitka kod Cutande** se odigrala 17. juna 1120. u sjevernoj Španiji između kršćanske vojske na čelu sa aragonskim kraljem Alfonsom I Bojovnikom na jednoj, i muslimanske vojske na čelu sa almoravidskim vojskovođom Ibrahimom ibn Yusufom. Do nje je došlo nedugo nakon što je 1118. Alfonso osvojio Zaragozu, sjedište istoimene muslimanske države. Almoravidi su nastojali taj strateški važan grad vratiti pod muslimansku vlast, te su u tu svrhu mobilizirali snage ne samo iz Maroka, nego i od svih država al-Andalusa (muslimanske Španije). Alfonso je, s druge strane, također dobio snažnu podršku zahvaljujući Crkvi koja je Reconquistu proglasila za križarski rat; to je u njegove redove dovelo brojne francuske vitezove uključujući i vojvodu Guillaumea IX od Akvitanije. Sudar dviju vojski je završio kršćanskom pobjedom. Alfonso je nedugo poslije zauzeo muslimanska uporišta Calatayud i Daroca, a Zaragoza je trajno ostala u kršćanskim rukama.

Literatura
----------

* Cañada Juste, Alberto, La batalla de Cutanda (1120), 1997; Xiloca nº 20 id = ISSN 0214-1175
* Tucoo-Chala, Pierre, Quand l'Islam était aux portes des Pyrénées, 1994; Biarritz: J&D Editions id = ISBN 2-84127-022-X

Koordinate: 40°56′10″N 1°11′06″W﻿ / ﻿40.93611°N 1.18500°W﻿ / 40.93611; -1.18500
**Bitka kod Enofite** se odigrala između Atene i beotijskih gradova-država godine 457. pne. za vrijeme prvog peloponeskog rata.

Kada je višegodišnje suparništvo Atene i Sparte za dominacijom nad Antička Grčka|Antičkom Grčkom eskaliralo u otvoreni oružani sukob, prvi veliki međusobni okršaj se zbio godine 457. pne. u bitci kod Tanagre u Beotiji. Spartanci su iz njega izašli kao pobjednici, ali su imali velike gubitke i jedino što su mogli učiniti bilo je povlačenje na Peloponez.

Atenjani pod vodstvom Mironida su se, pak, brzo oporavili i odmah započeli pohod protiv pretežno pro-spartanskih gradova u Beotiji. Kod Enofite je došlo do sukoba s beotijskim snagama, a u njemu su Atenjani izašli kao pobjednici. Nakon toga su porušili zidove Tanagre te opustošili Lokridu i Fokidom. Svi beotijski gradovi, s izuzetkom Tebe, su bili prisiljeni prihvatiti atensku hegemoniju, a Atena je, ne morajući više brinuti o opasnostima s kopna, iskoristila priliku da iste godine porazi otok Egina|Eginu i dovrši izgradnju Dugih zidova.

Atenska dominacija nad Beotijom je potrajala od 447. pne. kada je Atena poražena u bitci kod Koroneje.
**Chocó** (španjolski: *Departamento de Chocó*) je jedan od 32 departmana na koji je Kolumbija administrativno podjeljena.

Karakteristike
--------------

Chocó se prostire na zapadu zemlje od obala Pacifika i Karipskog mora do prvih planina Zapadnih Kolumbijskih Kordiljera.

Paralelno sa pacifičkom obalom prostire se Masiv Serranía del Baudó, čiji se vrhovi uzdižu do 1,810 metara
nadmorske visine. Dvije najznačajnije rijeke su Atrato i San Juan, koj teku u suprotnim smjerovima, prva prema Karibima, druga prema Pacifiku, čije su doline obrasle tropskim prašumama.

Kako se Departman Chocó nalazi unutar pojasa ekvatorijalne klime, koju karakterizira velika količina padavina (više od 9,000 mm godišnje) i temperature uz obalu i po dolinama iznad 27 °C, sa vlagom od 90%. Chocó i nije baš gusto naseljen, jer tu klimu većina teško podnosi.

Chocó sa sjevera graniči sa Republikom Panama i Karipskim morem, sa istoka sa departmanima Antioquia i Risaralda i sa juga sa Departmanom Valle del Cauca.

Departman ima površinu od 48,353 km², na kojoj je 2020. živilo 544,764 stanovnika.

Administrativna podjela
-----------------------

Departman je administrativno podjeljen na 30 općina.
Quibdó je administrativni centar departmana i najveći grad.

Historija
---------

Prvi Španjolac koji je istražio karipski Zaljev Urabá 1501. bio je Rodrigo de Bastidas, Nešto kasnije - 1510. u tom je zaljevu Vasco Núñez de Balboa osnovao naselje Santa María la Antigua del Darién, koje je ubrzo napušteno.

Eksploatacija velikog rudnog bogatstva Chocóe, godinama je bila najveći motiv za kolonizaciju tog kraja. Teške klimatske prilike, primorale su Španjolce da uvezu crne afričke robove, koji su istisnuli domorodačke indijance.

Dekretom iz 1906. provincija Chocó je odvojena od Cauce i formirana kao intendatura. Zakonom iz novembra 1947. formiran je Departman Chocó.

Privreda
--------

Privreda se bazira na rudarstvu, šumarstvu, ribarstvu, poljoprivredi i stočarstvu.
Rudarstvo se uglavnom svodi na iskapanje zlata, i u nešto manjoj mjeri srebra i platine, iako postoje nalazišta vapnenca, molibdena i bakra. Sječa šuma bila je toliko intenzivna da je ugrozila ekosistem departmana.

Industrija je u povojima i svodi se na pogone prehrambene industrije i namještaja

Posljednjih dekada razvija se turizam.uz nešto rudarstva i solana.

Izvori
------

1. 1 2 3  „*Chocó Department*" (engleski). City population. Pristupljeno 27.12. 2022.
2. 1 2 3 4 5 6 7 8 9  „*Departamento de Chocó*" (španjolski). Colombiamania. Pristupljeno 27.12. 2022.

Vanjske veze
------------

***Chocó (departman)*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Gobernación de Chocó* (`es`)

| * p
* r
* u
Departmani Kolumbije |
| --- |
| Kolumbijski grb | 
Amazonas • Antioquia • Arauca • Atlantico • Bolívar • Boyacá • Caldas • Caquetá • Casanare • Cauca • Cesar • Chocó • Córdoba • Cundinamarca • Guainía • Guaviare • Huila • La Guajira • Magdalena • Meta • Nariño • Norte de Santander • Putumayo • Quindío • Risaralda • San Andrés y Providencia • Santander • Sucre, Tolima • Valle del Cauca • Vaupés • Vichada
 | Kolumbijski departmani |
**Agonotet** (starogrčki:  / *agōnothetēs*) bio je, u antičkoj Grčkoj, zvaničnik zadužen za organizovanje jedne od svetih panhelenskih igara. Isprva se tako nazivala osoba koja je organizovala igre i snosila troškove njihove organizacije. Ali, u velikim javnim igrama, kao što su bile Olimpijske igre i Pitijske igre, ovi zvaničnici bili su predstavnici različitih država ili su birani iz naroda u čijoj su se zemlji igre slavile. Tako je za Pitijske igre u Atini bilo birano deset *athlothetae* na četiri godine da nadgledaju različita takmičenja.

Historija
---------

Agonotet, koji je istovremeno bio i organizator igara i na njima funkcionisao kao sudija, trebalo je da osigura nesmetano odvijanje nadmetanja. Kao odgovoran za upravljanje novcem primljenim i potrošenim u okviru nadmetanja, sastavljao je finansijski izveštaj. Morao je i pripremiti nagrade koje će biti dodeljene pobednicima (u Atini su za to kasnije bili zaduženi *athlothetae*) i uspostaviti njihovu zvaničnu listu. Tokom međunarodnih nadmetanja bio je odgovoran za organizaciju smeštaja takmičara i izaslanika..

Stvaranje funkcije agonoteta u Atini datira s kraja 4. veka pre n.e. Demetrije iz Falerona ukinuo je dve najvažnije atinske liturgije: trijerarhiju, koja je postala nepotrebna s obzirom na povlačenje Atine sa međunarodne scene nakon poraza 322. pre n.e. i horegije, te ih je zamenio ovom novom, izbornom službom za "predsedabanje takmičenjima" ("agonotezija"), čije je finansiranje podržala država.

Međutim, mnogi počasni dekreti u čast agonoteta pokazuju da su sume koje su dobrovoljno ulagane kao dopuna onima koje daje polis uveliko premašivale troškove stare koreografije. Tako je 284/283. g. pre n.e. u Atini izabrani agonotet, pesnik Filipid odustao od mogućnosti da mu grad nadoknadi sumu koje je uložio u organizaciju igara. U stvari, liturgijska dimenzija agonoteze brzo se nametnula tokom helenističkog razdoblja i praksa euergetizma postala je sve više rasprostranjena tokom narenih vekova: u to, između ostaloga, spadaju finansiranje građevinskih radova i popravke svetih građevine.

Izvori
------

* Chambry, Émile; Marquis, Émeline; Billault, Alain; Goust, Dominique (2005). *Lucien de Samosate*. Bouquins. ISBN 9782221109021.
* Habicht, Christian (2006). *Athènes hellénistique. Histoire de la cité d'Alexandre le Grand à Marc Antoine*. Les Belles Lettres. ISBN 978-2-251-38077-3.
* Baslez, Marie-Françoise; Marcellesi, Marie-Christine; Pernin, Isabelle; Avram, Alexandre; Perrin-Saminadayar, Eric (2007). *Économies et sociétés en Grèce ancienne 478-88*. Les Belles Lettres. ISBN 978-2350300511.
* Queyrel, Anne; Queyrel, François (1996). *Lexique d'Histoire et de Civilisation grecques*. Paris. ISBN 2729896341.
**Birs** francuski: *Birse*) je rijeka na sjeveru Švicarske duga 75 km, lijeva pritoka Rajne.

Hidrologija
-----------

Birs izvire u Masivu Jura na nadmorskoj visini od 762 m u podnožju planinskog prijevoja Pierre-Pertuis. 
Od tamo teče prema sjeverozapadu preko sela u Juri, protiče kroz kanjon Court i dotiče do grada Moutiera, gdje prima pritoku Raus. 
Odmah nakon tog protiče kroz kanjon Moutier i dotiče do sela Roches. Nešto dalje utiče u Kanton Jura, gdje teče kroz više kanjona do Delémonta, gdje prima pritoke Scheulte i Sorne.

Nakon Delémonta, protiče kroz još jedan kanjon i nakratko formira granicu kantona između Basel-Landschafta i Solothurna. 
Protiče preko doline kod Laufena i dotiče do baselske aglomeracije gdje ponovno formira granicu između Solothurna i Basel-Landschafta. Protiče pored baselskog stadiona i dotiče do ušća u Rajnu na nadmorskoj visini od 246 m

Porječje rijeke prostire se na površini od 887 km², po Švicarskim kantonima Bern, Jura Basel-Landschaft, Solothurn i Basel-Stadt. Prosječni protok je 6.3 m³/s.

Historija
---------

Rijeka je za srednjeg vijeka korištena za splavarenje drva, pogon mlinova, pilana, kovačnica i staklana. 
Korekcijama u 19. vijeku spriječene su ranije česte poplave. 
Nakon izgradnje željezničke pruge Basel-Biel/Bienne- 1876. ubrzan je razvoj industrije.

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5 6 7 8  „*Birs*" (njemački). Schweizerfluss. Pristupljeno 20.10. 2022.
2. 1 2 3  „*Birs*" (njemački). Hydrodaten. Pristupljeno 20.10. 2022.
3. 1 2  „*Birs*" (njemački). Historischen Lexikons der Schweiz. Pristupljeno 20.10. 2022.

Vanjske veze
------------

***Birs*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Birs* (`de`)
**Bitka kod Ellanduna** se odigrala godine 825. u današnjoj Engleskoj između vojske mercijskog kralja Beornwulfa na jednoj, te vojske zapadnosaksonskog kralja Egberta na drugoj strani. Na temelju oskudnih historijskih izvora se pretpostavlja da je Beornwulf, koji je tek nedavno došao na mercijsko prijestolje, pobjedom nad kraljem Wessexa - tradicionalnim suparnikom Mercije - nastojao ojačati svoj autoritet odnosno očuvati hegemoniju nad ostalim anglosaksonskim kraljevstvima. Kao prilika je poslužio Egbertov pohod na zapadne granice, odnosno borba Wessexa sa velškim kraljevstvima. Međutim, čim je čuo da na njega ide mercijska vojska, Egbert se okrenuo na istok i Beornwulfu nanio težak poraz. Bitka je imala dalekosežne posljedice; dotada vazalne i klijentske države današnje južne Engleske su otkazale poslušnost Merciji i proglasile Egberta za svog sizerena, odnosno za anglosaksonskog *bretwaldu*. Odmah potom se protiv mercijske vlasti digla i Istočna Anglija, te je Beornwulf poginuo gušeći tamošnji ustanak. Bitka kod Ellanduna je tako okončala dotadašnju mercijsku hegemoniju i utrla put Wessexu i Egbertovim nasljednicima da postepeno ujedine anglosaksonske države u jednu državu.

Izvori
------

Literatura
----------

**Stranica Šablon:Refbegin/styles.css nema sadržaj.**

* Stenton, Frank. *Anglo-Saxon England*. Oxford University Press, 1943/2001. ISBN 0-19-280139-2, ISBN 978-0-19-280139-5.
* Burne, A.H. *The Battlefields of England*. Pen and Sword Books, 1950/2005. ISBN 1-84415-206-5, ISBN 978-1-84415-206-3.
* Savage, Anne. *The Anglo-Saxon Chronicles*. Coombe Books, 1996. ISBN 1-85833-478-0, ISBN 978-1-85833-478-3.

* Marren, Peter. *Battles of the Dark Ages*. Pen and Sword Books, 2006. ISBN 1-84415-270-7, ISBN 978-1-84415-270-4.
**Bitka kod Falklandskih otoka** je pomorska bitka, koja se odigrala 8. decembra 1914. na početku Prvog svjetskog rata u vodama Južnog Atlantika, kod Falklandskih otoka. Rezultat je bila pobjeda Britanske kraljevske mornarice nad Kaiserliche Marine, nakon koje se njemačka mornarica prakički povukla sa svjetskih mora.

Tok bitke
---------

Britanska kraljevska mornarica, posramljena zbog poraza u Bitci kod Coronela (kod obala Čilea) 1. decembra, poslala je velike pomorske snage da pronađu i unište njemačku dalekoistočnu flotu koja je to napravila.

Skica pomorske bitke
Njemački admiral Maximilian von Spee komandant eskadre sastavljene od 2 oklopna krstaša; *SMS* (Seiner Majestät Schiff) *Scharnhorst* i *SMS Gneisenau*, 3 laka krstaša; *SMS Nürnberg*, *SMS Dresden* i *SMS Leipzig* i pomoćnih brodova, koji je sa tom malom flotom napravio već puno štete britanskoj mornarici, htio je napasti britansku opskrbnu bazu Stanley na Falklandskim otocima. On se uputio iz Čilea 26. novembra, ne znajući da su Britanci već poslali flotu koja ga je trebala pronaći i uništiti, upravo prema Stanleyu.

Snažna britanska eskadra ratnih brodova sastavljena od 2 bojna krstaša; *HMS* (Her Majesty's Ship) *Invincible* (Nesavladljiv) i *HMS Inflexible* (Nesalomljiv), 3 oklopna krstaša, *HMS Carnarvon*, *HMS Cornwall* i *HMS Kent*, i 2 laka krstaša, *HMS Bristol* i *HMS Glasgow* pod komandom britanskog viceadmirala Sturdeeja, uplovila je u luku Stanley 7. decembra, samo dan prije bitke.

Britanski bojni krstaš *Inflexible* pokuplja preživjele njemačke mornare
Vremenski uvjeti za borbu bili su odlični, jer je bio sunčan i vedar dan, tako da je vidljivost bila izvrsna, a more blago valovito. Britanskim mornarima nije trebalo dugo da na horizontu uoče predhodnice njemačkih brodova, nakon tog je od devet ujutro počela hajka britanskih ratnih brodova na pet njemačkih brodova. Nakon bjesomučne potjere u pravcu jugoistoku, svi njemački brodovi osim *Drezdena* su dostignuti i topovskom paljbom i torpedima potopljeni. U bitci je poginuo i komandant njemačke dalekoistočne flote admiral Maximilian von Spee, čiji je komandni brod *Scharnhorst*, potopljen sa svom posadom.

Izvori
------

1. 1 2 3 4  „*Maximilian, count von Spee*" (engleski). Encyclopædia Britannica. Pristupljeno 7. 4. 2012.

Vanjske veze
------------

* Opis bitke iz dnevnika britanskog kapetana JD Allena sa krstaša *HMS Kent* (`en`)
* Battle of the Falkland Islands (`en`)
* Battles of Coronel and the Falklands, a Pictorial Look (`en`)
*Za ostala značenja, v. Bitka kod Farsala (razvrstavanje).*

**Bitka kod Farsala** se odigrala kao dio Cezarovog građanskog rata 9. 8. 48. pne. između rimske popularske vojske pod Julijem Cezarom na jednoj, te optimatske vojske pod Pompejem na drugoj strani. Usprkos brojčane inferiornosti i logističke iscrpljenosti, Cezar je uspio odnijeti pobjedu koja je dovela do potpunog sloma optimatske vojske u Grčkoj, čiji se najveći dio predao ili prešao na Cezarovu stranu. Iako se rat nastavio još tri godine, antički historičari su je smatraju odlučujućim događajem cijelog rata, odnosno simboličkim krajem Rimske Republike.

Pozadina
--------

Prednost je bila na strani Pompeja, on je imao priličan broj dobro naoružanih i hranom opremljenih vojnika, kao i jaku flotu. Cezarova vojska je bila dobro disciplinirana, ali on nije uspio da je odjednom čitavu prebaci jer je to sprječavala Pompejeva flota. Osim toga, Cezarova vojska se loše opremala. Prvi Cezarovi sukobi sa Pompejem zbili su su se u Epiru kod Dirahija. Za vrijeme njih Cezar je pretrpio znatne gubitke, povukao se u Tesaliju i rasporedio svoje trupe blizu grada Farsale. Uskoro je tu sa svojom vojskom stigao i Pompej. Optimati koji su se nalazili zajedno sa Pompejem bili su poslije uspjeha kod Dirahija uvjereni u pobjedu i prepirali se čak oko toga koga će izabrati za Cezarovog nasljednika na dužnost velikog pontifika. Njihova uvjerenost u pobjedu prešla je i na Pompeja, i on je odlučio upustiti se u bitku.

Bitka
-----

Pompej je namjeravao razbiti protivničku konjicu izvrsnim snagama svoje konjice i zadati udarac protivničkom desnom krilu.
Predviđajući to, Cezar je na svom desnom krilu koncentrirao dvije tisuće svojih najboljih legionara. Pompejevi konjanici potisnuli su Cezarovu konjicu i počeli potiskivati njegove trupe s desnog boka, ali su tu naišli na odabrani odred i ne izdržavši njegove protunapade uzmakli natrag, otkrivši bok Pompejeve vojske. Zatim je Cezar uveo u borbu svoje pričuve, koje su prešle u napad na demoraliziranog protivnika i upale u njihov logor. **Bitka kod Farsale** (6. lipnja 48. pne.) završila se u Cezarovu korist. Pompej je pobjegao s bojišta. Ostaci njegove vojske predali su se Cezaru.

Posledice
---------

Ishod bitke kod Farsale i daljnji događaji omogućuju usporedbu vojnog talenta dvojice suparnika - Pompeja i Cezara. Pompej je nezasluženo stekao slavu, najprije time što je prisvojio Lukulove uspjehe (protiv Mitridata), zatim Sertorijeve uspjehe (u Španjolskoj), potom (pomoćnika) Sule itd. 

A čim je pokušao u borbi protiv Cezara pokazati svoje talente, pokazao je ništavnost. Cezar čini niz najkrupnijih vojnih pogreški, koje su namjerno ekstravagantne, zato da zbuni filistra koji stoji naspram njega. Svaki rimski general, bilo koji Kras, uništio bi Cezara šest puta za vrijeme Epirskog rata. Ali je Cezar s Pompejom mogao sebi dozvoliti sve.

Literatura
----------

* Gwatkin, William E. Jr. (1956), „Some Reflections on the Battle of Pharsalus", *Transactions and Proceedings of the American Philological Association* **87**: 109–124
* Caesar's account of the battle Arhivirano 2014-07-11 na Wayback Machine-u


***Bitka kod Farsala*** na Wikimedijinoj ostavi
**Bitka kod Douéa** se odigrala na zapadu Francuske 7. juna 1793. godine za vrijeme Rata u Vandeji između vandejskih kontrarevolucionarnih pobunjenika na jednoj, i snaga republikanske vlade na drugoj strani. Do nje je došlo za vrijeme ofenzive koju su pobunjenici početkom juna bili pokrenuli sa ciljem da zauzmu važno republikansko uporište na rijeci Loire. Njima su se suprotstavile republikanske snage koje su se sastojale od četiri bataljuna pod zapovjedništvom generala Françoisa Leigonyera i koje su brojale oko 3500 ljudi. Pobunjenici, koji su u prethodnih mjesec dana bili postigli spekatkularne uspjehe, su pak uživali izuzetnu brojčanu prednost, te se procjenjuje da su imali između 20000 i 3000 ljudi. Usprkos toga i usprkos toga što su prilikom nasilnog izviđanja dana ranije otjerali pobunjeničku prethodnicu, republikanske snage su bile iznenađene napadom; razvučene na nekoliko položaja lako su nadvladane od pobunjenika. Leigonyerov pokušaj da organizira drugu liniju obrane nije uspio, te su se republiknaci povukli u potpunom rasulu prema Saumuru. U samoj bitci nije bilo značajnijih gubitaka na obje strane, ali je Leigonyer u izvještaju vladi u Parizu naveo da je dio husara pod njegovom komandom prebjegao pobunjecima. Leigonyer je nakon pisanja tog izvještaja podnio ostavku na mjesto zapovjednika, a ona je odmah prihvaćena, te nije sudjelovao u bitci kod Saumura nekoliko dana kasnije.

Izvori
------

1. 1 2  Jean Julien Michel Savary, *Guerres des Vendéens et des Chouans contre la République*, tome I: str. 251-255 harvnb error: no target: CITEREFJean\_Julien\_Michel\_Savary,\_Guerres\_des\_Vendéens\_et\_des\_Chouans\_contre\_la\_République,\_tome\_I (help)

Literatura
----------

* Jean Julien Michel Savary (1824). *Guerres des Vendéens et des Chouans contre la République*. Savary. , p. 251-255. tekst na Google Books.
* *Les Guerres de Vendée*. Robert Laffont. 2009. Gabory. , p. 170.
* Charles-Louis Chassin et Léon Hennet (1902). *Les volontaires nationaux pendant la Révolution*. Volontaires. , p. 214. tekst na portalu gallica
**Biloxi** (Baluxa, Beluxi, Bilocchi, Bolixe, Paluxy).- Maleno pleme Siouan Indijanaca nekada naseljeno u južnom Mississippiju, danas gotovo izumrlo. Za Biloxije se vjerovalo da su pripadali porodici Muskhogean sve dok preživjele članove Gatschet nije 1886 godine posjetio u južnoj Louisiani, i otkrio mnoge riječi koje ukazuju da su Siouanske. Za najbliže srodnike ovih Indijanaca, prema Dorseyu, su Dhegiha, grupa plemena kojima pripadaju Osage, Kansa, Ponca, Quapaw i Omaha. Danas se smatra da su najsrodniji plemenu Mosopelea, poznatima i pod imenima Ofo ili Ofogoula.
Prvi zapisi o njima potječu od Ibervillea, koji ih 1699. nalazi kod zaljeva Biloxi Bay, zajedno u društvu sa plemenima Pascagoula i Moctobi. Sva tri plemena zajedno tada su imala 20 koliba.

Biloxe kroz njihovu povijest nalazimo na raznim lokacijama. U Louisianu odlaze 1764, i nakon mnogo lutanja u ranom 19. stoljeću (prije 1825), prodaju svoju zemlju i odlaze na Biloxi Bayou u Teksas. Neki se kasnije vrate u Louisianu, gdje još njihovi potomci žive kod Lecompte u župi Rapides. Drugi su 1886. otišli u Oklahomu gdje su ušli u sastav plemena Choctaw. Rana populacija iznosila je oko 500 (1699). Popisom iz 1908 bilo ih je 7; procjenom iz 2000 ima ih oko 50 u Louisiani.

Govorno područje jezika plemena Biloxi

Ime
---

Ime Biloxi dolazi možda od njihovog vlastitog naziva za sebe, *Taneks anya*, "*first people*," od čega su rani Francuzi napravili izraze *Ananis*, *Anaxis* i *Annocchy*. Indijanci Muskogee zvali su ih Polu'ksalgi.

Etnografija
-----------

Biloxi nikada nisu bili veliko pleme, oko 500 duša, koji su živjeli blizu današnjeg Biloxija. Njihove nastambe bili su šatori. Oruđe su izrađivali od drveta i kamena. Društvo je bilo matrilinearno. Danas su u Louisiani udruženi sa nesrodnim plemenom Tunica, narodom iz nekadašnje provincije Quizquiz, na rezervatu blizu Marksvillea. U Marksvilleu se nalazi plemenski muzej.

Literatura
----------

* Jean Louis Berlandier, Indians of Texas in 1830, ed. John C. Ewers and trans. Patricia Reading Leclerq (Washington:: Smithsonian, 1969).
* James O. Dorsey and John R. Swanton, A Dictionary of the Biloxi and Ofo Languages (Washington: Smithsonian Institution, Bureau of American Ethnology, 1912).
* Dianna Everett, The Texas Cherokees: A People between Two Fires, 1819-1840 (Norman: University of Oklahoma Press, 1990).
* M. R. Haas, "The Last Words of Biloxi," International Journal of American Linguistics 23 (1968).
* Frederick Webb Hodge, ed. Handbook of American Indians North of Mexico (2 vols. Washington: GPO, 1907, 1910; rpt. New York: Pageant, 1959).
* Anna Muckleroy, "The Indian Policy of the Republic of Texas," Southwestern Historical Quarterly 25-26 (April 1922-January 1923).
* Joseph Milton Nance, After San Jacinto: The Texas-Mexican Frontier, 1836-1841 (Austin: University of Texas Press, 1963).

Vanjske poveznice
-----------------

* Biloxi Indians
* Biloxi Indian Tribe History
* The Tunica Biloxi Tribe
|  |
| --- |
| **Rimsko-perzijski ratovi** |
| **Rimsko-partski ratovi**  Kara – Kilikijska vrata – Amanski prijevoj – Planina Gindar – Pohodi Marka Antonija – Armenski rat 58–63 – Trajanov pohod na Partiju – Pohodi Lucija Vera – 2. Ktesifon – Nisibis  **Rimsko–sasanidski ratovi**  Resena – Misiče – Barbalis – Edesa – Singara – Amida – 3. Ktesifon – Samara  **Bizantsko-sasanidski ratovi**  Rat 421–422 – Anastazijev rat – Iberijski rat – Lazijski rat – Rat 572–591 – Rat 602–628 |

**Bitka kod Edese** se odigrala u sjeverozapadnoj Mezopotamiji 259. ili 260. između rimskih snaga pod carem Valerijanom na jednoj, i perzijskih snaga pod sasanidskim kraljem Šapurom I na drugoj strani. Iako su Rimljani bili brojčano nadmoćniji, Perzijanci su odnijeli veliku pobjedu, a Valerijan je tokom bitke ili neposredno iza nje zarobljen. To je predstavljao prvi slučaj da je neki rimski car zarobljen u bitci sa "barbarima" te je značajno potkopalo autoritet rimske vlasti, ionako načet krizom 3. vijeka; nepriznavanje Valerijanovog sina Galijena za novog cara je potaklo privremeni raspad Carstva, od koga su se otcijepili Palmirsko Carstvo na istoku i Galsko Carstvo na zapadu.

Prema navodima kršćanskog pisca Laktancija je Valerijan nakon zarobljavanja bio godinama izlagan ponižavanju na Šapurovom dvoru, prije nego što ga je Šapur dao živog odrati; dio historičara vjeruje da je u pitanju kršćanska propaganda. Nasuprot tome, postoje indicije da je Šapur prema zarobljenicima dobro postupao, odnosno da iskoristio njihovo znanje i vještine kako bi sagradio znameniti most Band-e Kaisar u današnjem Iranu.

Izvori
------

1. ↑  Avalanche Press, Sassanid Persia.
2. ↑  Kevan Barwise, Sassanid Persian - DBA 73a&b
(220AD-637AD).

Literatura
----------

* Lactantius, *De Mortibus Persecutorum*, v.
* Zosim, *Nova historija*, i.
* Abdolhossein Zarinkoob, *Ruzgaran: tarikh-i Iran az aghz ta saqut saltnat Pahlvi*, Sukhan, 1999. ISBN 964-6961-11-8

Vanjske veze
------------

* "Valerian" on *De Imperatoribus Romanis*.
***Airport*** (sh. *Aerodrom*) je roman britansko-kanadskog pisca Arthura Haileya originalno objavljen u SAD 1968. godine. Radnja se događa na fiktivnom čikaškom aerodromu (modeliranom prema stvarnom aerodromu O'Hare) i prikazuje kako se njegovo osoblje na čelu sa direktorom Melom Bakersfieldom tokom jedne noći suočava sa nizom izazova - od mećave koja je blokirala jednu od ključnih pista do otkrića da se među putnicima Boeinga 707 koji je odletio sa aerodroma nalazi mentalno poremećeni čovjek koji ga namjerava dignuti u zrak skrivenom bombom kako bi porodica mogla naplatiti policu osiguranja.

Hailey je u *Airport* uložio izuzetan trud kako bi što realističnije opisao svakodnevno djelovanje suvremenih aerodroma, a čemu je pomoglo i njegovo vlastito iskustvo pilota. Roman je postigao izuzetan uspjeh, zadržavši se trideset sedmica na listi bestselera *New York Timesa*.

Godine 1970. je adaptiran u istoimeni igrani film koji je također postigao izuzetan komercijalni uspjeh, te potakavši snimanje cijelog niza nastavaka, ali i moderni žanr filma katastrofe.

Povezano
--------

* *Flight Into Danger*
* Let Continental Airlines 11

| * p
* r
* u
*Airport* Arthura Haileya |
| --- |
| Roman | *Airport* (1968) |
| Filmska serija | 
* *Airport*
* *Airport 1975*
* *Airport '77*
* *The Concorde ... Airport '79*

 |

| * p
* r
* u
Djela čiji je autor Arthur Hailey |
| --- |
| 
* *The Final Diagnosis* (1959)
* *In High Places* (1962)
* *Hotel* (1965)
* *Airport* (1968)
* *Wheels* (1971)
* *The Moneychangers* (1975)
* *Overload* (1979)
* *Strong Medicine* (1984)
* *The Evening News* (1990)
* *Detective* (1997)

 |
**Aguacatec** (šp. Awakatecos, Aguacatecos, Aguateca), planinski indijanski narod iz Naroda Mam (uže grupe Ixil) nastanjeno u gvatemalskom Departmanu Huehuetenango (općina Aguacatán) u Masivu Cuchumatanes. Jezično pripadaju porodici Maya. Od strane Quiche Indijanaca pokoreni su negdje 1400.-tih godina. Aguacateci su seosko stanovništvo koje se bavi poljoprivredom (uzgojem kukuruza, graha, avokada i mnogih drugih kultura). Po vjeri su katolici i protestanti. Ženidba s drugim plemenima je rijetka. Proučavao ih je Douglas Brintnall. 

Jezikom aguacatec govori u Gvatemali preko 16 000 ljudi, tek 60 u Meksiku (općine: Atizapan de Zaragoza, Naucalpan i Tlalnepantla). Jedna njihova grupa naziva sebe imenom Balamihá, a pod tim imenom bili su poznati u tekstovima Popol Vuha.

Literatura:
-----------

* Brintnall, Douglas. 1979. Revolt Against The Dead: The Modernization of a Maya Community in the Highlands of Guatemala. New York: Gordon and Breach.
* McArthur, Harry S. 1977. "La liberación de los muertos: Ritos y razones de los bailes aguacatecos."
* McArthur, Harry S. 1987. Papel de los antepasados en la vida cotidiana de los Aguacatecos (Mayas).

Izvori
------

1. ↑  The Indians of Central and South America: an ethnohistorical dictionary

Vanjske veze
------------

* Comunidad Lingüística Awakateka Arhivirano 2006-10-19 na Wayback Machine-u
* Los awakatecos: agricultores y migrantes Arhivirano 2010-02-23 na Wayback Machine-u
* Awakateko
Koordinate: 51°26′25″N 02°14′32″W﻿ / ﻿51.44028°N 2.24222°W﻿ / 51.44028; -2.24222

**Bitka kod Ethanduna** ili **Edingtona** se 6. i 12. maja 878. odigrala u današnjoj jugozapadnoj Engleskoj između zapadnosaksonske vojske pod kraljem Alfredom Velikim na jednoj, i (vikinške) Velike poganske vojske pod Guthrumom na drugoj strani. Do nje je došlo nakon što su Vikinzi (odnosno Danci), koji su u prethodnoj deceniji osvojili značajna područja istočne i sjeverne Engleske (kasnije poznata kao Danelag), krenuli na pohod na Wessex, koji je bio jedino preostalo anglosaksonsko kraljevstvo izvan njihove sfere. Alfred, koji je nekoliko godina ranije sličnu invaziju zaustavio diplomatskim putem, ispočetka se nije mogao suprostaviti napadačima; nije mogao spriječiti Dance da zauzmu utvrđeni grad Chippenham te je čak bio, prema navodima vlastite Anglosaksonske kronike, prisiljen tražiti spas u močvari. Situacija se preokrenula tek kada je uspio pod svoj barjak okupiti dovoljno podanika i sa njima napasti Dance; bitku je, prema mišljenju suvremenih historičara, odlučila brojčana nadmoć Anglosaksonaca u odnosu na Dance. Poraženi Danci su se povukli u Chippenham, koga je Alfred potom stavio pod opsadu i tako prisilio Guthruma da sklopi sporazum iz Wedmorea.

Bitka je imala veliki značaj za dalju englesku historiju jer su nakon nje Danci odustali od planova za osvajanje Wessexa, a samim time i cijele Engleske. Alfred je tako stekao dragocjeno vrijeme da konsolidira svoju državu iz koje će u bliskoj budućnosti nastati jedinstvena Kraljevina Engleska.

Izvori
------

1. ↑  UK Inventory of War Memorials. Na spomen-ploči piše:
> 
> *U SPOMEN BITCI KOD ETHANDUNA VOJEVANOJ U OVOJ BLIZINI U MAJU 878. KADA JE KRALJ ALFRED VELIKI PORAZIO VIKINŠKU VOJSKU, STVORIVŠI TAKO ENGLESKU NACIJU. OTVORIO 7. MARKIZ OD BATHA NA DAN 5. NOVEMBRA 2000.*
> 

Na dodatnom natpisu piše:

> 
> *OVAJ KAMEN, KOJI SU ISKLESAli F. SWANTON I SINOVI SA NORTH FARM U WEST OVERTONU, JE SARSENSKI KAMEN SLIČAN STIJENI IZ KINGSTON DEVERILLA, OBLASTI GDJE JE KRALJ ALFRED SAKUPIO SAKSONSKE VOJNE OBVEZNIKE IZ HAMPSHIREA, WILTSHIREA I SOMERSETA DA MARŠIRAJU PROTIV GUTHRUMOVE VIKINŠKE VOJSKE U CHIPPENHAMU.*
>

Vanjske veze
------------

* BBC Radio 4 Archive Programme - In Our Time: *Alfred and the Battle of Edington*
**Bitka kod Drepane** (blizu Trapanija na zapadnoj obali Sicilije) je pomorska bitka,koja se odigrala 249. pne. između Kartagine i Rimske Republike u Prvom punskom ratu. To je bila jedina pomorska bitka u Prvom punskom ratu u kome je Kartagina pobedila.

Uvod
----

Serija rimskih pomorskih pobeda u bitkama, kao što su bitka kod Mila i bitka kod Eknoma, dala je Rimljanima dovoljno samouverenosti da se odlučuju da direktno napadnu jedno od uporišta Kartagine Lilibej. Flotom je komandovao konzul Publije Klaudije Pulher. Uprkos tome što su Rimljani stekli pomorsko iskustvo, Kartaginjani su još uvek bili mnogo bolji u manevrisanju na otvorenom moru. 


|  |
| --- |
| **Prvi punski rat** |
| Agrigent – Lipari – Milo – Sulk – Tindarij – Eknom – Adis – Tunis – Panormo – Drepane – Egatska ostrva |

Iako su Rimljani organizirali opsadu brodovima mala kartaginjanska eskadrila uspeva u sred bela dana da prođe kroz blokadu i dopremi snabdevanje opsednutima u Lilibeju.
Po noći su uspeli da odvezu beskorisne konje do luke Drepane, a da Rimljani nisu ni znali što se dešava.
To Kartaginjani ponavljaju nekoliko puta. To je bilo ponižavajuće za Rimljane jer je poništavalo celi efekt opsade.

Bitka
-----

Konzul Pulher odlučuje da izvede iznenadni napad na luku Drepane, gde su se nalazili brodovi, koji su probijali blokadu. Rimljani isplovljavaju po mrkloj noći da bi postigli efekt iznenađenja. Kartaginjanski izviđači ih nisu primetili, ali loša vidljivost je poremetila borbenu formaciju. Kad su se ujutro pojavili kod Drepana, flota je bila u neorganiziranoj liniji, sa Pulherovim brodom u pozadini.
Time je umanjen efekt iznenađenja.

Rimljani bi pred bitke gledali znamenja, koja bi im ukazivala da li dobijaju ili gube bitku.Tu su imali svete piliće, i ako ovi prihvate hrane ishod bitke bi navodno bio povoljan za njih. Pilići ovaj put nisu hteli da jedu. Pulher u problemima sa posadom, koja je praznoverna, baca piliće u vodu govoreći da će eto popiti vodu.

Kartaginjani nisu čekali, nego su naredili evakuaciju luke da ne bi bili uhvaćeni u blokadu. Kartaginjanski brodovi su izašli iz luke pored dva mala ostrvceta na otvoreno more. Kad je to konzul Pulher primetio bilo je kasno. Sad je borbeni raspored bio takav da su Rimljani imali obalu Sicilije iza leđa, a Kartaginjane ispred sebe.

Kartaginjani najpre desnim krilom napadaju najzadnje rimske brodove. Gotovo svi rimski brodovi su potopljeni u toj bici.

Posledice
---------

Konzul Pulher je uspio pobeći, ali u Rimu se suočava sa optužbom da je izdajnik. Rimljani nisu ubijali generale, nego bi ih slali u progonstvo, što se Pulheru i desilo. Osnovna zamerka Pulheru je bilo njegovo tretiranje svetih pilića.

Iste godine Hamilkar Barka (Hanibalov otac) uspešno je ratovao na Siciliji, a oluja uništava drugu rimsku flotu. Situacija je bila tako očajna da Rimljani imenuju diktatora Aula Atilija Kajatina i šalju ga na ostrvo da nadzire kopneni rat. 

Poraz kod Drepane je izuzetno demoralizirao Rimljane da čekaju sedam godina na gradnju druge flote.

Vidi još
--------

* Prvi punski rat
* Rimska Republika
*Za ostala značenja, v. Bifurkacija (razvrstavanje).*
**Bifurkacija** (od latinske riječ *bifurcus* – "razveden"), ili **rastok**, je pojava koja se u pravilu pojavljuje u nizinskim, močvarnim dijelovima riječnog toka. Rijeka se rascijepi u dva toka, koji se ne spajaju, već teku u različitim porečjima. Razvodnica se u takvom slučaju nalazi u nizini, umjesto, kao što je uobičajeno, na grebenim i uzvišenim dijelovima reljefa. To su osobitosti vodoravne/horizonatlne bifurkacije, koja se razlikuje od vertikalne bifurkacije karakteristične za krški podzemni svet.

Najpoznatiji primjer Bifurkacije je u Južnoj Americi, u porječju Orinoca, gdje rijeka Casiquiare dijelom utječe u Orinoco pa preko nje u karipski bazen, a istovremeno i u Rio Negro, koji je lijevi pritok Amazone.

Na Balkanskom poluotoku se poznati primjer rastoka nalazi u kosovskom mestu Uroševac, gdje rječica Nerodimka teče na sjever u rijeku Sazlijo pa preko Sitnice u Ibar, koji je dio crnomorskog bazena. Na drugi strani na jugu otječe u Lepenac, koji je lijeva pritoka Vardara pa preko njega pripada egejskom bazenu.

V. također
----------

* Geomorfologija
* Vododjelnica (*razvodnica*)

***Bifurkacija*** na Wikimedijinoj ostavi
**Afrička poletuša** (lat. *Parexocoetus mento*) jedna je od novijih vrsta riba u Jadranskom moru, prvi put je viđena 1986. godine. Spada u skupinu poletuša, pa joj odatle i nazivi *lastavica*, *letač*, koje je dobila od ribara, kao i druge poletuše. Tijelo joj je izduženo, spljošteno i zaobljeno trbušno, lagano, s velikim zračnim mjehurom u trbuhu i velikim prsnim perajama, koja im služe kao krila pri jedrenju zrakom. Let, odnosno jedrenje, koriste kao sredstvo bijega pred grabežiljivcima.

Leđa su im zelenkasto plave boje, a trbuh srebrenkast. Najveća zabilježena dužina ove vrste iznosi 11 cm. Živi na otvorenom moru, ne predaleko od obale. Način ishrane ove ribe nije poznat, pretpostavlja se da se hrani planktonom.

Rasprostranjenost
-----------------

Afrička poletuša živi na velikom području od istočne Afrike, pa sve do Japana, Maršalovih Otoka i Indonezije, kao i oko obala Australije. Živi i u Crvenom moru odakle je kroz Sueski kanal prešla u Mediteran. Tim prelaskom je došla i u Jadran.

Izvori
------

1. ↑  (`en`) African sailfin flyingfish (fishbase.org)

Vanjske veze
------------

|  |  |
| --- | --- |
|  | Wikivrste imaju podatke o: **Afrička poletuša** |