|  |
| --- |
| **Juraj II. Drašković** |
| **hrvatski kardinal i državnik**

 |
| **Portret** | 
Portret u dvorcu Oršić u Gornjoj Stubici |
| **Naslovi** | Rimokatolički biskup, nadbiskup, kardinal; hrvatski ban |
| **Država** | Hrvatsko Kraljevstvo u sklopu Habsburške Monarhije |
| **Etničkopodrijetlo** | hrvatsko |
| **Matičnakuća** | Drašković |
| **Rođenje** | 5. veljače 1525. |
| **Smrt** | 31. siječnja 1587. |
| **Roditelji** | Bartol Drašković (\*oko 1500; †1538) i Ana rođ. Utješinović |
| **Zaređenje** | 1553. |
| **Posvećenje** | 22. travnja 1557. |
| **Imenovanjekardinalom** | 18. prosinca 1585. |
| **Biskupije** | Zagreb, Pečuh, Jura (Győr), Nadbiskupija Kalača (Kalocsa) |
|

**Juraj II. Drašković** (Drascouitius, Draskovich, Drascovith, Draskovits, Draskowitsch, Draskowych, Quinqueecclesiensis, Zagrebiensis, de Trakoscan, von Trakošćan; Đuro, Gjuro, Georgius; rođen 5. veljače 1525. Bilina kraj Knina; umro 31. siječnja 1587. Beč), bio je hrvatski teolog, državnik i kardinal iz velikaške obitelji Drašković. Od 1567. do 1576. godine vršio je dužnost hrvatskog bana.

Životopis
---------

Grb Jurja Draškovića
Kardinal Juraj Drašković (bakrorez iz Kukuljevićevoga *Glasoviti Hrvati*, 1886)
### Rane i studentske godine

Rođen je 5. veljače 1525. u mjestu Bilina kraj Knina, a umro 31. siječnja 1587.u Beču. Sahranjen je mađarskom gradu Juri (Györu) u Katedralnoj crkvi.

Prvo je dijete Bartola i Ane, sestre ugarskog državnika (i kasnijeg kardinala) Jurja Utješinovića (u nekim izvorima: Utišenić, Utješenović-Martinušević, Martinuzzi i dr.). Rođen je na obiteljskom posjedu Bilina zapadno od Knina i s roditeljima se preselio na posjed kraj Karlovca, jer im je zaprijetila izravna turska opasnost. Otac mu je umro rano. Kao dječak proveo je vrijeme s djecom bana Petra Keglevića i tu primio prvu izobrazbu. Posebnu brigu o njemu vodio je ujak, tada velikovaradinski biskup koji ga uzima k sebi, a zatim šalje na studij u Krakov, gdje je boravio od 1547. godine. Studij su mu omogućile dobre veze Utješinovića, nekadašnjeg pavlinskog priora u Częstochowi. Godine 1547. je na Bečkom sveučilištu.

U matrikulama za Jurja stoji "*Croata, baccalarius cracoviensis*". Nakon dvije godine studija stekao je naslov "*magister artium*" te neko vrijeme predaje astronomiju.

Za boravka u Krakovu i Beču upoznao je glavna duhovna kretanja toga vremena, humanizam i protestantizam, ali je strogo katolički duh tih sveučilišta bio odlučan za njegovu životnu usmjerenost. Iako nije studirao teologiju, dobro je poznavao Bibliju i patristiku, što ga je vjerojatno usmjerilo prema svećeničkom zvanju.

Godine 1550. Juraj Drašković je u Padovi, gdje je studirao pravo. Tada započinje njegov znanstveni rad pobijanja Calvinova nauka o euharistiji *confutatio eorum quae dicta sunt a J. Calvin*. To popularno naslovljeno djelce posjećuje svom ujaku Utješinoviću. Žestina i nepomirljivost s novim naucima osnovna su obilježja te rasprava.

Godine 1551. izabran je za studenta prorektora (*consiliarius nationis Hungaricae*) između studenata naših krajeva.

Za studija u Padovi imenovan je prepoštom u Orodinu (Orod, stari Arad, Glogovat u Rumunjskoj). Prihodi od tog naslova bili su mu materijalni izvori za studij, kad je pogibijom kardinala Utješinovića (17. prosinca 1551.) izgubio glavnu potporu za uzdržavanje.

### Imenovanja za biskupa i bana

Nakon studija u Padovi Drašković je imenovan 1553. prepuštom u Jasovu (danas Slovačka) i tajnikom Ferdinanda I. Imenovanje je zacijelo bilo carevo iskupljenje za smaknuće Utješinovića. Tada uglavnom boravi u Beču u službi Ferdinanda I. Na pojedinim kraljevskim dokumentima toga vremena nalazi se i njegov potpis. Godine 1555. bio je u pratnji Ferdinanda na državnom saboru u Augsburgu. Sudjelovanje u tom saboru odlučujuće je utjecalo na njegovo zanimanje oko pomirenja protestanata i katolika na crkvenom saboru u Tridentu (danas Trento). Iste godine je primio prepoziciju u Požunu (danas Bratislava). Na sinodi u Trnavi 1557. bio je prisiljen odreći se jedne od prepozitura. Zadržao je onu u Požunu, gdje je i danas, stoji natpis u spomen na njega. Kada je zaređen za svečenika, nije poznato. Biskupom u Pečuhu imenovao ga je car Ferdinand 22. travnja 1557. a potvrdio papa Pio IV. na Konzitoriju 17. srpnja 1560. Velik dio Pečuške biskupije je već bio pod Turcima; ostao je mali broj svećenika, tako da nije ni ušao u Pečuh nego se 1558. obratio pastirskim pismom vjernicima svoje biskupije. U pismu nazvanom Epistola parenetica Drašković, biskup osobito opominje vjernike na opasnost od hereze. Godine 1559. održao je u Augsburgu, prigodom pogrebnih svečanosti u povodu smrti Karla V. (1558.) i carice Marije, govor Oratio Funebris de defuncta Regina Maria, podsjećajući na teške prilike u Panoniji.

Kada je Pio IV. 1560. sazvao treće zasjedanje Tridentskog sabora, Drašković je bio jedan od onih koji su najviše pridonijeli da se Ferdinand I. odazove i pošalje izaslanstvo na taj crkveni skup, na kojem se odlučivalo o vjerskoj i političkoj sudbini Europe. U teškim pregovorima s papinskim nuncijem i potonjim kardinalom Stanislausom Hosiusom, Drašković je zahtijevao reformski sabor i polagao velike nade u vjerskom jedinstvu Crkve i Europe te jedinstvo u suprotstvaljanju turske najezdi. Obuzet jedinstvom Crkve, preveo je na mađarski djelo Vizenca iz Lerina, De christiane regionis veritate contra novatores tractatus (Beč 1561.) s latinskim predgovorom, u kojem kaže da suvremenicima želi dati primjer kako se u staroj Crkvi borilo protiv hereze.

Od 18. siječnja 1562. do 14. prosinca 1563. boravio je kao "*orator pro regno Hungariae*" na trećem zasjedanju Tridentskog sabora. Njegov doprinos radu Sabora svrstava ga među najzaslužnije sudionike. Zauzimao se za cijelovitu reformu Crkve, pomirljivost i ekumenizam, slobodu izražavanja te blagost prema onima koji drugačije misle. U svojim čuvenim govorima na Saboru, posebno u vezi s pričesti pod objema prilikama te bezbrojnim interventima, pokazao je nepopustljivost kada je u pitanju katolički nauk. Znao je i od cara obraniti svoju biskupijsku samostalnost. Saborski dokumenti i bogato dopisivanje svjedoče o diplomatskoj vještini i nepopustljivosti, ali i katoličkom pravovjerju biskupa Draškovića. Zajedno s biskupima iz Ugarske i Hrvatske osobito mu je bilo stalo do poboljšanja prilika u nas.

U studenom 1563. još u Tridentu, Juraj Drašković preuzima stolicu Zagrebačke biskupije, prepustivši svom studentskom kolegi i humanistu Andriji Dudiću Pečušku biskupiju. Jedini je od sudionika dva puta potpisao saborske dekrete, u svoje osobno ime, i u ime odsutnog Dudića, dodajući uz potpis nacionalnost Croatus. Draškovićeve zasluge za održavanje katolicizma u tadašnjim habzburškim zemljama očitovale su se osobito snažno nakon završetka Sabora, potporom isusovcima u početno radu, dovođenjem franjevaca u Innsbruck, promicanjem domaće riječi i održavanjem sinoda. Na zagrebačkoj biskupskoj stolici djelovao je od 1563. do 1578. Zaključke Tridentskog sabora svim je silama nastojao provesti u praksu. Sazvao je tri biskupijske sinode (1566. 1570. 1574.), na kojima je uvedeno više novina u Zagrebačkoj biskupiji. Otvorio je sjemenište, a osobito je nastojao suzbiti protestatske utjecaje. O njegovom ugledu u cijeloj crkvi svjedoči vrlo pohvalno pismo pape Pija V. iz 1569.

Od 1567. do 1576. godine Juraj Drašković obavljao je službu hrvatskog bana, najprije zajedno s Franjom Frankopanom Slunjskim (1567. - 1572.), nakon njegove smrti sâm (1572. - 1574.), a zatim skupa s Gašparom Alapićem. Godine 1578. nakon više molbi kralju oslobođen je te odgovorne službe, za koje je imao teških trenutaka uzrokovanih turskim navalama, glađu i posebice seljačkom bunom 1573. godine. Svi se povijesničari slažu da je Drašković za svog banovanja, u tim za Hrvatsku teškim vremenima, uložio sve snage za obranu protiv Turaka. Na saborima koje je sazivao 1573. i 1574. najviše se brine za utvrđivanje Krajine. Nastojao je izmiriti zavađeno plemstvo, borio se protiv namjere bečkog dvora da u Hrvatsku uvede njemačku upravu, a zemljom je upravljao umjereno i pošteno. Bio je mudar političar, koji je "u pravo vrijeme na pravom mjestu" znao odbiti nasrtljive velikaše iz susjednih zemalja u njihovu uplitanju u unutrašnja pitanja Hrvatske (izvor: Kukuljević, Nada Klaić i dr.).

### Seljačka buna i Drašković

Historiografija različito ocjenjuje Draškovićev odnos prema seljačkoj buni. Za vrijeme banovanja Draškovića godine 1573. podignuta je seljačka buna u Hrvatskom zagorju. Neki povijesničari će i različito ocjenjivati ulogu Draškovića kao bana.

J. Ratkaj prvi je od povjesničara u svojoj MEMORIJI (1652.) iznio tvrdnju da su ustaničke vođe pogubljene u Zagrebu, što prihvaća i Šišić. Je li se protiv Matije Gupca, Ivana Pasanca i drugi zarobljenih ustanika vodila parnica ili nije, ne zna se, jer nema spisa, postoje samo izvori koji tvrde da su seljačke vođe "strašnim načinom pogubljena". U pismu od 19. studenog 1574. kralj zahtjeva od bana Draškovića da mu javi jesu li Ilija Gregurić i Gušetić kažnjeni i što se dogodilo s njihovim saveznicima u Zagrebu. Po tome zaključujemo da je Drašković oklijevao izvršiti osudu te da je nastojao spasiti zarobljene ustanike (po Vjekoslavu Klaiću). Drugi povjesničari dokazuju da nigdje u izvorima nema ni jednog jedinog podatka iz kojeg bi se moglo pouzdano utvrditi da je Banski sud osudio na smrt bilo kojeg pobunjeničkog vođu ili Matiju Gupca. U trima izvorima u kojim se spominje Gupčeva krunidba, govori se o njoj kao mogućem, ali ne i izvršenom činu. Draškovićeva pisma caru, nadvojvodi Karlu i Kranjskim staležima svjedoče da nije dao ubiti Matiju Gupca te da je, ne poduzimajući ništa, štitio zarobljenike. Ban Drašković nije ispitivao Gregorića niti je nad njima izvršena ikakva kazna, a cara Maksimijana molio je za pobunjenike "neka se udostoji učiniti im tu milost i pokloniti im život"(po Nadi Klaić). Baš tada nazvan je, zbog svoje brige za obranu domovine i osiromašenog pučanstva "*pater patriae et pauperum*".

### Ostalo

Njemu je u čast zagrebački kanonik Đuro Wuerffel 1572. spjevao *Carmen sapphicum*. Drašković je potaknuo Antuna Vramca na pisanje i objavljivanje Kronike te sam snosio troškove tiskanja i objavljivanja Kronike godine 1574. Kaločkim biskupom je imenovan 1574. a zadržao je i upravu nad Zagrebačkom biskupijom.

Odlaskom od banske stolice ostavlja Zagrebačku biskupiju i 1578. prelazi u Győr, gdje imenovan biskupom i kraljevskim kancelarom. Tamo je 1579. sazvao biskupsku sinodu. Rudolf II. imenovao ga je 1584. kraljevskim namjesnikom za Ugarsku, titulom ranga ugarskog palatina. U nizu zaslužnih priznanja stiglo je i imenovanje za kardinala s naslovom "S. Stephani de Monte Coelio" na prvom konzistoriju pape Siksta V. 1585. Još za Tridentskog sabora bila mu je ponuđena kardinalska titula za usluge u pregovorima Beča i Rima, što je odbio. Putujući u Rim da bi zahvalio na imenovanju iznenada umire 31. siječnja 1587. Pokopan je u katedralskoj crkvi u Gyoru. Njegov nasljednik u gyorskoj stolici Juraj IV. Drašković obnovio mu je 1637. nadgrobnu ploču. Oporučno je ostavio 10 000 dukata Bolonjskom kolegiju od kojih je izgrađena nova zgrada kolegija 1700.

Draškovićev život i djelo nisu do sada cjelovito istraženi ni vrednovani. Jedan je od najvećih zagrebačkih biskupa (po Josipu Buturcu, Vjekoslavu Klaiću), njegova korespodencija s najvećim humanistima i političarima XVI. stoljeća (Antun Vrančić, Otto Truchses de Waldurg, kardinal Charles de Guise, kraljevi Ferdinand I. Rudolf II. Maksimilijan II.), nedovoljno su istražena, a čuva se u arhivima diljem Europe.

Djela Kardinala Jurja Draškovića nisu ovdje navedena, jer se to nalazi u Hrvatskom državnom arhivu Zagreb i u drugim Ustanovama koje čuvanju njegovu ostavštinu.

Izvor
-----

* Ivan Hojsak - "Rodoslovlje obitelji Drašković" Varaždin 2004. ISBN 953-6775-76-X

Vanjske poveznice
-----------------

* Tekst o Jurju II. Draškoviću u Enciklopediji Leksikografskog zavoda "Miroslav Krleža"

***Juraj II. Drašković*** na Wikimedijinoj ostavi