recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Bojan Pajtić** (Senta, 2. maja 1970.), srpski političar. God. 2004. izabran je za predsednika Izvršnog veća Autonomne Pokrajine Vojvodine. 

Rođen je 1970. godine u Senti. Osnovnu i srednju školu (pravni smer), završio je u rodnom gradu. Diplomirao je na Pravnom fakultetu u Novom Sadu, gde je oktobra 1996. godine izabran u zvanje asistenta pripravnika na predmetu Obligaciono pravo. Na matičnom fakultetu odbranio je magistarsku tezu pod nazivom Fiducijarni sporazumi kao sredstvo obezbeđenja obligaciono-pravnih potraživanja.Zvanje doktora pravnih nauka stekao je 16.juna 2008.kada je odbranio doktorsku disertaciju na temu:"Bračni imovinski ugovor".

Objavljivao je radove u časopisima: *Zbornik radova Pravnog fakulteta u Novom Sadu*, *Zbornik radova Pravnog fakulteta u Nišu*, *Pravo, teorija i praksa*, *Pravni život* i u drugim stručnim časopisima. 

Kao član Demokratske stranke početkom 2000. godine je preuzeo dužnost člana Izvršnog odbora Skupštine grada Novog Sada, zaduženog za opštu upravu i propise. Nakon lokalnih izbora održanih u septembru iste godine, izabran je za potpredsednika Izvršnog odbora. Od 2001.godine obavljao je dužnost poslanika kao i predsednika Zakonodavnog odbora Narodne skupštine Republike Srbije. Od 2003.obavljao je funkciju šefa poslaničke grupe DOS, a 2004.izabran je za šefa poslaničke grupe Demokratske stranke u Narodnoj skupštini Republike Srbije.
Na sednici Skupštine AP Vojvodine, 1.novembra 2004.godine, izabran je za predsednika Izvršnog veća AP Vojvodine, a na ovu dužnost ponovo je izabran 16.jula 2008.godine. Na sednici Skupštine AP Vojvodine od 11.jula 2012.godine, izabrana je nova Vlada AP Vojvodine, a dr Bojan Pajtić za predsednika.

Bivši je predsednik Demokratske stranke. 
Pored srpskog, govori engleski i mađarski jezik


***Bojan Pajtić*** na Wikimedijinoj ostavi

Vanjske veze
------------

* Biografija Bojana Pajtića na stranici Demokratske stranke Arhivirano 2012-11-29 na Wayback Machine-u
* Zvanični tviter nalog Bojana Pajtića
| * p
* r
* u
Prvi čečenski rat |
| --- |
| 
Grozni (nov. 1994) •
Dolinskoe (dec. 1995) •
Hankala (dec. 1995) •
Grozni (dec. 1994. – feb. 1995) •
Šali (jan. 1995) •
Samaški (apr. 1995) •
Budjonovsk (jun. 1995) •
Kizljar (jan. 1996) •
Crno more (jan. 1996) •
Jarišmardi (apr. 1996) •
Grozni (aug. 1996) •
 |

**Bitka kod Dolinskoja** ili **Bitka za Dolinskoje** (rus. *Битва за Долинское*) se zbila u decembru 1994. u Čečeniji na samom početku Prvog čečenskog rata, te je predstavljala prvi veći okršaj snaga samoproglašene Čečenske Republike Ičkerije sa redovnim vojnim snagama Ruske Federacije. Do nje je došlo 12. decembra, nedugo nakon što su ruske snage prešle čečensku granicu i počele napredovati prema glavnom gradu Groznom; kolona, koju su činili pripadnici 106. gardijske zračnodesantne divizije i 56. samostalne zračne jurišne brigade je kraj mjesta Dolinskoje, oko 25 km sjeverozapadno od grada, iznenada napadnuta projektilima iz višecijevnog bacača raketa BM-21 Grad. Tom prilikom je, prema ruskim navodima, poginulo 6 ruskih vojnika (uključujući pukovnika), a 13 je ranjeno. Ruske snage su na napad odgovorile napadom jurišnih helikoptera i aviona, kojem su svjedoci bili zapadni novinari. ref>Chechnya *The Guardian*</ref> Čečenske snage su nastavile držati selo sve do 22. decembra; prema kasnijim čečenskim navodima, u borbama je ukupno iz stroja izbačeno 200 ruskih vojnika.

Izvori
------
Brojevni sustav s bazom brojanja B=2, čije su znamenke su 0 i 1. Iz engleskog **BI**nary digi**T** nastalo je ime za najmanju količinu informacije **BIT**. Upotrebljava se u informatici i elektronici, gdje se nekom naponu pridružuje jedno stanje (primjerice znamenci "1" napon od 5V) a nekom drugom naponu drugo stanje (primjerice znamenci "0" napon od 0V).

Primjer zapisivanja brojeva
---------------------------

5710 = 5 \* 101 + 7 \* 100 = 1\*25 + 1\*24 + 1\*23 + 0\*22 + 0\*21 + 1\*20 = 1 1 1 0 0 1 2

Za binarno prikazivanje informacija je potreban najveći broj elemenata u usporedbi s ostalim brojevnim sustavima, a broj elemenata je iz tehničkih razloga često ograničen (duljinom riječi).

Uređaji koji obrađuju i pohranjuju binarne informacije fizički se izvode pomoću elektroničkih elementa s dva stabilna stanja koje zovemo bistabili.

Pretvorba dekadskog broja u binarni
-----------------------------------

Binarni broj tvore ostaci dijeljenja s 2, odozdo prema gore:

```
  57 : 2 = 28
  **1**
  28 : 2 = 14
  **0**
  14 : 2 =  7
  **0**
  7 : 2 =  3
  **1**
  3 : 2 =  1
  **1**
  1 : 2 =  0
  **1**  
**111001**
```

***Binarni sistem*** na Wikimedijinoj ostavi
Aleksandar Sergejevič Menšikov
**Aleksandar Sergejevič Menšikov** (ruski Алекса́ндр Серге́евич Ме́ншиков; 26. avgust 1787. – 2. maj 1867.) bio je ruski general i admiral i guverner Finske od 1831. do 1855. godine.

Aleksandarov istoimeni deda se istakao u Severnom ratu protiv Šveđana. Aleksandar Sergejevič je učestvovao u Napoleonovim ratovima. Godine 1812. i 1813. istakao se odvažnošću prilikom Napoleonovog pohoda na Rusiju. Nekoliko godina kasnije je postao carev bliski saradnik. Godine 1817. imenovan je general-kvartirmajstorom (načelnik štaba) Vrhovne komande. Zbog neslaganja sa Arakčejevim je pao u nemilost cara koji ga je razrešio svih dužnosti. Posle dolaska Nikole I na presto (1825. godina), Aleksandar je reaktiviran i dve godine kasnije postavljen za načelnika štaba ratne mornarice. U Rusko-turskom ratu je zauzeo tvrđavu Anapu. Član je državnog saveta od 1830. godine, a sledeće godine je postao guverner Finske. Učestvovao je i u krimskom ratu. Zbog poraza kod Aljme, Balaklave i Inkermana, smenjen je marta 1855. godine. Umro je 1867. godine.

Eksterni linkovi
----------------

* Aleksandar Sergejevič Menšikov na Encyclopedia Britannica
**Alboin** (757-758fl. 757-758) je bio kratkotrajni langobardski vojvoda Spoleta, koji je vladao od 757. do 758. Vojvodom je postao nakon smrti kralja Ratchisa, koji je prije toga bio neposredno upravljao Vojvodstvom Spoleto. Na mjesto vojvode je došao izborom lokalnog langobardskog plemstva. Nastojeći očuvati nezavisnost od kraljeva, nastojao je sklopiti savez sa Vojvodstvom Benevento i njhegovim vojvodom Liutprandom. Njih dvojica su se kao vazali ponudili franačkom kralju Pipinu Malom. Ta je ponuda odbijena, a kada je vlast nad Langobardima preuzeo kralj Deziderije, organizirao je pohod u kome su Spoleto i Benevento uništeni. Dok je Liutprand uspio pobjeći, Alboin je zarobljen. Što se s njim poslije dogodilo, nije poznato. Deziderije je, pak, preuzeo neposrednu upravu nad Vojvodstvom.

Literatura
----------

* Hallenbeck, Jan T. "Pavia and Rome: The Lombard Monarchy and the Papacy in the Eighth Century." *Transactions of the American Philosophical Society*, New Ser. Vol. 72, No. 4. (1982), pp. 1–186.


| Kraljevske titule |
| --- |
| Prethodi:**Ratchis** | **vojvoda Spoleta**757–758 | Slijedi:**Deziderije** |
| * p
* r
* u
Stogodišnji rat |
| --- |
| Sli – Kresi – Kale – Poatje – Orej – Azenkur – Ruan – Bože – Mo – Kravan – Vernuj – Orlean – Pataj – Kompienj – Gerbevoj – Forminji – Kastijon |

**Bitka kod Crécya** održala se 26. augusta 1346. u njoj su Englezi teško porazili Francuze. Ta bitka označila je kraj prve dekade Stogodišnjeg rata između Engleske i Francuske.

Tok bitke
---------

Engleski kralj Edward III, krenuo je u invaziju Francuske. Nakon što se sredinom jula 1346. iskrcao na 
poluotoku Cotentin na čelu snaga od oko 4.000 oklopnika i 10.000 strijelaca, opustošio je donju Normandiju. Nakon tog i krajeve
zapadno od Seine, a zatim se uputio prema jugu sve Poissya, skoro do Pariza. Zbog tog je francuski kralj
Philippe VI, neznajući točno u kom će smjeru Edward III navaliti da ga zauzme, krenuo na njega sa vojskom od oko 12.000 oklopnika i brojnim drugim jedinicama.

Edward je tad naglo skrenuo na sjeveroistok prešavši Seinu kod Poissya a zatim i Sommu nizvodno od Abbevillea i zauzeo položaje u namjeri da se brani kod Crécy-en-Ponthieua. Svoje oklopnike postavio je u centar, a konjanike na oba krila, desnima je komandirao njegov sin Crni Princ)
a lijevima grofovi od Arundela i Northamptona. Svoje strijelce sa dugim lukovima, razmjestio je na oba krila.

genoveški samostreličari u Philippovoj službi, - prvi su otpočeli sa napadom na engleske položaje, ali su ih engleski strijelci potisnuli pa su se povukli natrag prema francuskoj konjici. Tad je ona otpočela sa napadima na engleski centar; koji se čvrsto ukopao i branio, dok su istovremeno engleski strijelci tukli sa oba boka po konjanicima, koji su morali jurišati uzbrdo i to po blatu. Uzastopni uzaludni juriši francuske 
konjice, koju su sistematski trijebili engleski strijelci trajali su sve do sumraka.

Do kraja dana poginuli su Philipov brat - Charles Alençon, sa svojim saveznicima češkim kraljem Janom Luksemburškim i Louisom Flandrijskim, ali je isto tako poginulo i oko 1.500 drugih vitezova i njihovih štitonoša. Kralj Philip uspio je pobjeći sa ratišta teško ranjen.

Nakon te bitke Edward je otišao na sjever opsjedati Calais.

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5 6 7 8 9   „*Battle of Crécy*" (engleski). Encyclopædia Britannica. Pristupljeno 20. 11. 2014.

Vanjske veze
------------

***Bitka kod Crécyja*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Battle of Crécy* na portalu Encyclopædia Britannica (`en`)
Karta Alboranskog mora.
**Alboransko more** je najzapadniji dio Sredozemnog mora i nalazi se između Španjolske na sjeveru i Maroka odnosno Alžira na jugu. Gibraltarski tjesnac, koji se nalazi na zapadnom kraju Alboranskog mora, spaja Sredozemno more s Atlantskim oceanom. 

Prosječna mu dubina iznosi 445 m, dok najveća dubina iznosi 1.500 m.

Površinske struje Alboranskog mora teku na istok, donoseći vodu Atlantika u Sredozemno more, dok dubinska strujanja teku na zapad, noseći slaniju vodu Sredozemnog mora u Atlantik. Česta poslijedica ovakvog strujanja vode je kružni tok vode u Alboranskom moru. Kao prijelazna zona između dva mora sadrži mješavinu vrsta specifičnih i za Sredozemlje i za Atlantik. Alboransko more stanište je najveće populacije dobrih dupina u zapadnom Sredozemnom moru, a ujedno je dom poslijednje populacije obalnog dupina u Sredozemlju, te predstavlja najznačajniji prostor u Europi na kojem se glavate želve hrane.

Alboransko more sadrži nekoliko malih otoka, uključujući Isla de Alborán. Većina njih, uključujući one bliže marokanskoj obali nadzire Španjolska.

Vanjske veze
------------

Sestrinski projekti

|  |  |
| --- | --- |
|  | U Wikimedijinoj ostavi ima još materijala vezanih za: **Alboransko more** |
Ovaj članak se odnosi na abecedu koji koristi albanski jezik. Za drugu abecedu sličnog imena v. Agvansko pismo.
Suvremeno **albansko pismo** je latinično i ima 36 slova:


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Slova: | **A** | B | C | Ç | D | Dh | **E** | **Ë** | F | G | Gj | H | **I** | J | K | L | Ll | M | N | Nj | **O** | P | Q | R | Rr | S | Sh | T | Th | **U** | V | X | Xh | **Y** | Z | Zh |
| MFA: |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| Srpskohrvatski: | **A** | B | C | Č | D | nema | **E** | nema | F | G | Đ | H | **I** | J | K | LJ | L | M | N | NJ | **O** | P | Ć | R | nema | S | Š | T | nema | **U** | V | nema | DŽ | nema | Z | Ž |
|

*Beleška:* Samoglasnici su zadebljani. Poslušajte izgovor slova (150 KB ogg Vorbis datoteka).

Razvoj
------

Albanski jezik nije imao svoje pismo sve do razvoja prvih nekoliko varijanti albanske latinice krajem 19. veka koja je rezultirala definisanjem konačnog izgleda albanske latinice na Manastirskom kongresu održanom od 14. do 22. novembra 1908. godine u Manastiru, tada Bitolju, sedištu Manastirskog vilajeta Osmanskog Carstva.

Pismo albanskog jezika se razvijalo pod uticajem religija koje su uticale na Albance u periodu njihovog opismenjavanja. Oni Albanci koji su bili opismenjavani pod uticajem Katoličke crkve (uglavnom na području koje danas obuhvata sever Albanije) su koristili latinicu, oni koji su bili opismenjavani pod uticajem Pravoslavne crkve (teritorija koja obuhvata južne predele današnje Albanije) su koristili grčki alfabet a oni koji su opismenjavani pod uticajem škola i institucija u okviru islamske religije su koristili arapsko pismo.
Rijeka **Brenta** je 174 km duga rijeka u sjevernoj Italiji, koja teče od svog izvora u Trentino-Alto Adige do svog ušća u Venetu.

Za vrijeme antike, rijeka je nosila ime **Medoacus** (starogrčki: *Mediochos, Μηδειοχος*) te se je neposrednoj blizini Padove račvala u dvije rijeke; *Medoacus Maior* (Veliki Medoacus) i *Medoacus Minor* (Mali Medoacus). Rijeka je izmjenila svoj tok u ranom srednjem vijeku, a kroz njeno korito u Padovi počela je teći rijeka *Bacchiglione*.

Brenta je 174 km duga rijeka, čiji je vodotok prvi put kanalizan još u XVI. stoljeću kada je izgrađen dugi kanal od mjesta Stra (Padova) do Jadranskog mora, zaobilazeći tako Venecijansku lagunu. Drugi kanal, često zvan *Riviera del Brenta*, napravljen je da spoji vodenim putem Veneciju i Padovu (drugi po veličini i važnosti grad Mletačke Republike). 

Rijeka Brenta, a osobito njezin kanal *Riviera del Brenta*, ubrzo je postao vrlo važna prometnica, uz njegove obale podignute su brojne impozantne vile. Od svih tih vila, samo su tri dostupne javnosti: *Villa Foscari*, *Villa Widmann - Foscari* i *Villa Pisani*.

Kod grada *Bassano del Grappa*, rijeka je premošćena 1569. drvenim natkrivenim 
mostom kog je projektirao Andrea Palladio, zvanim *Ponte Vecchio* (Stari most), ili *Ponte degli Alpini* (Alpski most).

Brodovi na rijeci
-----------------

Venecijanski plemići, su za plovidbu duž kanala koristili specifičnu vrstu broda zvanu Burchiello. Teret se prevozio teglenicama zvanim Burci.

Vanjske veze
------------

***Brenta*** na Wikimedijinoj ostavi

|  |  |
| --- | --- |
|  | U Wikimedijinoj ostavi nalazi se članak na temu: **Brenta** |
|  | U Wikimedijinoj ostavi ima još materijala vezanih za: **Brenta** |

* Brenta od Trenta, Vicence, Padove do mora Arhivirano 2007-08-24 na Wayback Machine-u
Mulai Ahmed er Raisuli
**Mulai Ahmed er Raisuni** (arapski: "مولاي أحمد الريسوني", u Zapadnom svijetu poznat poznat i kao **Raisuli**, također **Raissoulli**, **Rais Uli** i **Raysuni**) (Zinat, Tétouan, 1871, – Tamasint, Al Hoceima, april 1925,) bio je berberski vođa, poznat po tome što je početkom 20. vijeka vodio plemenski savez Jebala u Maroku. Raisuni, koji je sebe prozvao šerif i tvrdio da potiče od proroka Muhameda, povremeno je vodio borbu protiv marokanskih, kao i francuskih i španskih vlasti; njegove aktivnosti su također uključivale i neuspjele pokušaje piratstva, ali i otmice, od kojih je najpoznatiji tzv. Perdicarisov incident 1904. godine. Za vrijeme Prvog svjetskog rata se povezao sa Nijemcima i vodio neuspjelu gerilsku kampanju protiv Francuza, dok je za vrijeme Rifskog rata stupio u savez sa Špancima. Godine 1925. ga je zarobio suparnički berberski vođa Abd el Krim, te je u zarobljeništvu umro od edema.

Raisuni, iako je povremeno obavljao javne dužnosti, je od strane marokanskih vlasti smatran odmetnikom i razbojnikom, te su zabilježeni incidenti u kojima se izuzetno okrutno odnosio prema ljudima pod svojom vlašćom. Sa druge strane ga njegovi sunarodnjaci veličaju kao narodnog junaka i ekvivalent Robina Hooda, a njegov izuzetno ljubazan odnos prema taocima iz zapadnih država je stvorio romantičnu percepciju pustolova i borca za slobodu.

Njegov lik je 1975. godine u američkom filmu *Vjetar i lav* tumačio Sean Connery.

Izvori
------

1. ↑  Forbes, Rosita. *The Sultan of the Mountains: The Life of Story of Raisuli* (New York: Henry Holt and Company, 1924), p. 29
2. ↑  „TIME Magazine Article of 17 August 1925". Arhivirano iz originala na datum 2012-10-25. Pristupljeno 2017-03-27.
3. ↑  Qabila of the Rif (p. 37

Vanjske veze
------------

* The Capital Century: 1904: 'Perdicaris alive or Raisuli dead!'
* Brief Time Magazine Article from 1925 Arhivirano 2012-10-17 na Wayback Machine-u
* Testimonial of Walter Harris, kidnapped by Raisuli in 1903, on Virtual Tangier Arhivirano 2009-11-16 na Wayback Machine-u
* The Real Raisuli: Article from the London *Daily Mail*, 1907

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 62433251
* LCCN: n88250854
* ISNI: 0000 0000 2949 7250
* GND: 122568265
* SUDOC: 197858600
* BNF: cb14489495v (podaci)
* NKC: hka20201072514
* BNE: XX877155

 |
**Albanologija** je znanost koja se bavi albanskim jezikom, albanskom kulturom i albanskom književnošću. Albanski jezik je indoevropski jezik, koji sam predstavlja zasebnu granu indoevropske porodice jezika. 

Albanologija na Filološkom fakultetu u Beogradu je jedna je od najstarijih albanoloških katedri u svetu, a najstarija je na Balkanu. Osnovao ju je 1920. godine hrvatski lingvist Henrik Barić Prvo albansko sveučilište osnovano je 1957. godine u Tirani i ubrzo je postalo važan centar albanologije. Na Kosovu postoji Albanološki institut u Prištini. 

Neki od ranih izučavaoca albanske kulture među Jugoslovenima su bili Hrvat Milan Šufflay i Srbin Dimitrije Tucović.

Poznati albanolozi
------------------

* Johann Georg von Hahn (1811-1869)
* Gustav Meyer (1850-1900)
* Ludwig von Thalloczy (1854-1916)
* Theodor Anton Ippen (November 29, 1861 – January 31, 1935)
* Edith Durham (1863-1944)
* Norbert Jokl (1877-1942)
* Franz Baron von Nopcsa (1877-1933)
* Milan Šufflay (1879-1931)
* Dimitrije Tucović (1881-1914)
* Henrik Barić
* Carlo Tagliavini (1903-1982)
* Martin Camaj
* Eqrem Çabej
* Robert Elsie
* Shaban Demiraj
* Xhevat Lloshi
* Halit Tërnavci

Vidi još
--------

* Albanci
* Albanija
* Albanski jezik

Izvori
------

1. 1 2  Albanologija u Beogradu

Vanjske veze
------------

* International Network of Albanology

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* GND: 4493708-8
* NKC: ph114023

 |
**Colonna** je rimska plemićka porodica koja je imala značajnu ulogu u crkvenim i političkim prilikama u Rimu i po Apeninskom poluotoku.

Historija
---------

Prvi istaknuti predstavnik ove aristokratske familije tokom iz 12. vijeka bio je Pietro, sin grofa od Tuskula Gregoria II, nasljednik ne baš impresivnog feudalnog imanja koje se sastojalo od Monteporcia i nevelikog zamka. Pietro je ispočetka bio neprijatelj i potom istaknuti saveznik pape Honorija II, zbog čega je i dobio nadimak *Columna* (prevedeno: stup), iz kog je kasnije izvedeno prezime Colonna. Colonne su tako već do sredine 13. vijeka stekle brojne feude, u samom Rimu Augustov mauzolej i Monte Citorio, a izvan Rima Palestrinu, Zagarolo, Colonnu, Capranicu, uz nešto manjih.

Giovanni je bio prvi kardinal u porodici, kog je na taj položaj 1193. postavio papa Celestin III. Više puta bio je papin legat, a ostao je zapamćen kao zaštitnik franjevaca. Činilo se da je budućnost Colonna osigurana kad je za drugog kardinala izabran Giovanni, istaknuti gibelin, kog su upravo zbog toga gvelski simpatizeri Orsiniji pretukli i zarobili. Taj animozitet nije dugo potrajao jer je Niccolo Orsini (kasniji papa Nikola III) iskoristio Colonne u borbi protiv porodice Annibaldi koji su tada bili ljuti neprijatelji Orsinijevih. Upravo je Nikola III postavio 1278. za kardinala Giacoma, a njegov nasljednik Nikola IV 1288. njegova nećaka Pietra za kardinala. Oni su se kasnije proslavili kao rivali pape Bonifacije VIII iz francuskog Avignona.

U to isto vrijeme rimski lider porodice bio je Stefano koji je svako malo ratovao, pa se mirio sa Orsinijima. Novi sjaj obasjao je familiju nakon što je Oddone Colonna izabran za papu 1417. pod imenom Martin V. On je velikodušno podijelio brojne feude članovima porodice. Nakon njegove smrti njegov nasljednik Eugenio IV zahtijevao je vraćanje svega što je Sveta stolica ponovno uzela, Colonne su se nakon tog dekadama svađale oko tog sa papama, tek je Marcantonio 1561/1562. uspio djelomično povratiti prava, iako je tada imao sporove i borbe sa familijom Ludovisi oko domene Colonne 1622. godine, a 1630. vodio je sličnu bitku sa Barberinijima oko Palestrine.

Od pontifikata pape Pia IV Colonne su postali vjerni saveznici Svete stolice, pa su zauzvrat dobijali lukrativne položaje. Često su slani po Španjolskom Carstvu kao civilni i vojni upravitelji, a porodična grana Paliano, kojoj je na čelu bio Marcantonio II, dobila je nasljedna prava u Napuljskom Kraljevstvu. Ženidbom Filippa III sa Cristinom od Savoje 1790. srodili su se sa porodicom Savoia-Carignano, a od 1816. gube sva dotad stečena feudalna prava i nadležnosti nad svojim domenama. I nakon Ujedinjenja Italije Colonne su se uspjele dokopati visokih pozicija, tako je Fabrizio 1889. bio senator u parlamentu Kraljevine Italije. Isto je 1900. usjelo i Prosperu, a on je usto bio i gradonačelnik Rima u dva mandata (1899–1904. i 1914–1919).

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5 6 7 8 9  „*Colónna*" (talijanski). Treccani. Pristupljeno 14. 4. 2018.

Vanjske veze
------------

***Colonna (porodica)*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Colónna* (`en`)
Aleksa Bjeliš
**Aleksa Bjeliš** (Rijeka, 2. veljače 1947.), hrvatski fizičar.

Životopis
---------

Fiziku je diplomirao 1970. na PMF-u u Zagrebu, a magistrirao 1974. na temu *Dinamičke osobine kvazi-jednodimenzionalnih elektron-fonon sistema*. 1978. obranio je doktorat u radu *Strukturne nestabilnosti u jednodimenzionalnim vodičima*. 

1971. postaje asistent pripravnik, 1974. znanstveni asistent, a od 1980. do 1988. znanstveni suradnik na Institutu za fiziku Sveučilišta u Zagrebu. Bio je nositelj Odjela za teorijsku fiziku, predsjednik Znanstvenog vijeća te vršitelj dužnosti direktora Instituta.
1988. postao je docent, 1990. izvanredni, a od 1997. redoviti profesor u Zavodu za teorijsku fiziku Fizičkog odsjeka PMF-a.

Do sada je objavio oko 70 znanstvenih radova, pretežno u međunarodnim otvorenim časopisima.
Bio je pozvani predavač na oko petnaest međunarodnih konferencija, radionica i škola te sudjelovao na preko dvadeset međunarodnih skupova. Bio je gostujući znanstvenik ili profesor na pojedinim sveučilištima u Francuskoj, SAD-u, Kanadi, Italiji, Švicarskoj i Mađarskoj. Predaje kolegije Klasična mehanika i Nelinearne pojave u fizici na diplomskom studiju te kolegije Fizika čvrstog stanja i Nelinearni kontinuumi na poslijediplomskom studiju. Godine 1999. je predavao kolegij *Charge and Spin Density Waves na Troisième cycle de la physique en Suisse Romande* u Lausanni.

U razdoblju od 1990. do 1994. bio je prodekan Prirodoslovnih odjela PMF-a, od 1991. do 1994. prodekan PMF-a, od 1995. do 1997. pomoćnik dekanice PMF-a za međunarodnu suradnju, a od 2000. do 2002. dekan PMF-a. 1995. postao je predsjednik Odbora za međunarodnu suradnju Sveučilišta u Zagrebu, a 2002. je prorektor za znanost i razvoj Sveučilišta u Zagrebu. Od 2001. do 2005. je bio član Nacionalnog vijeća za visoku naobrazbu. 2003. postaje predstavnik Republike Hrvatske u *Bologna Follow-up Group* (BFUG). Bio je član *BFUG Stocktaking Group* za pripremu izvješća za ministarsku konferenciju u Bergenu 2005.

Od 2002. je predstavnik Hrvatske akademske zajednice u *Steering Committee on Higher Education and Research, Council of Europe*. Od 2004. je predsjednik Povjerenstva Rektorskog zbora za pripremu i praćenje implementacije Bolonjske deklaracije. Član je Europskog fizičkog društva i Hrvatskog fizičkog društva. Od 2006. do 2014. bio je rektor Sveučilišta u Zagrebu.

Eksterni link
-------------

* Životopis Alekse Bjeliša Arhivirano 2007-06-12 na Wayback Machine-u
* Citirana djela Alekse Bjeliša na Google Scholar
**Brest** (bjeloruski: *Брэст*/ *Brest*, tradicijski bjeloruski *Берасце, Bierascie*, poljski: *Brześć*, ranije *Brześć nad Bugiem*, Brest na Bugu, i *Brześć Litewski*, "Litavski Brest") je grad u zapadnoj Bjelorusiji na granici sa Poljskom, upravno je središte Brestske oblasti. 2008. godine grad je imao 312.950 stanovnika.

Ime
---

Litvansko ime je *Brestas*, nekad *Lietuvos Brasta*. Rusko je ime *Брест* (Brest), nekad i u oblicima *Бере́стье, Бе́ресть, Бре́ст-Лито́вск*. Na jidišu se zove  *בריסק / Brisk*. Ukrajinsko je ime *Бе́рестя* i *Бе́ресть*. U hrvatskim starim tekstovima nalazimo ga pod imenom *Brest-Litovsk*. Od 1921. bjelorusko mu je ime bilo *Берасьце-над-Бугам* (Brest na Bugu).

Zemljopis
---------

Grad se nalazi se na ušću rijeke Muhavec u Bug blizu poljskog grada Terespola. Brest se nalazi na međunarodnom putu E30 koji spaja Berlin i Moskvu. Tokom sovjetskog perioda bio je glavni granični prijelaz. Danas služi kao tranzitni grad na putu između Europske unije i Zajednice Nezavisnih Država.

U Brestu se nalazi i važan željeznički centar jer je on posljednja točka do koje doseže široki ruski kolosijek.

Povijest
--------

Grad je osnovan od strane Slavena. Kao grad, Brest -(Berestye) u Kijevskoj Rus' prvi se put spominje u ruskim dokumentima iz 1019. godine. Bio je nekoliko puta osvajan od strane Poljske i Litve, opustošen od strane Mongola 1241. godine, a nije bio obnovljen sve do 1275 godine. U 16. stoljeću grad je preimenovan u Brest-Litovsk, nakon što je postao dio Poljsko-Litavske unije. Godine 1918. u ovom gradu je potpisan čuveni Brest-Litovski mir između tadašnje Rusije i Centralnih sila. Poznata je Tvrđava u Brestu iz 19. stoljeća, koja je postala čuvena po borbama u Prvom i Drugom svjetskom ratu.

Stanovništvo
------------

Godine 2008. u gradu je živjelo 312.950 stanovnika, dok je prosječna gustoća naseljenosti 3.966 stan./km2

Po nacionalnosti gradsko stanovništvo čine Bjelorusi 75%, Rusi 17% i Ukrajinci 6%, Poljaci 1,3% i Židovi 0,15% .

Poznate osobe
-------------

* Menachem Begin, vođa Irguna, političar i dobitnik Nobelove nagrade za mir 1978. Također je bio 6. premijer Izraela.
* Olga Jančevecka, jugoslavenska šansoneta ruskih korijena

Gradovi prijatelji
------------------

* Rusija Orel, Nižnij Tagil, Astrahan, Kovrov, Tjumenj, Petrozavodsk, Petrograd, Rusija
* Ukrajina Luck, Ivano-Frankivsk,Odesa, Ukrajina
* Poljska Lublin, Biała Podlaska, Siedlce, Terespol Poljska
* Bugarska Pleven, Bugarska
* Rumunija Botoşani, Rumunjska
* Nizozemska Coevorden, Nizozemska
* Narodna Republika Kina Xiaogan, Kina
* Francuska Port-sur-Saône, Francuska
* Njemačka Weingarten, Ravensburg, Baienfurt, Baindt, Berg), Njemačka

Izvor
-----

1. ↑  „Stanovništvo Bresta prema etničkoj pripadnosti". Arhivirano iz originala na datum 2010-09-23. Pristupljeno 2014-01-17.
2. ↑  „Побратимские связи г. Бреста.". Arhivirano iz originala na datum 2009-04-18. Pristupljeno 2014-01-17.

Vanjske veze
------------

* Službena stranica grada

Ostali projekti

|  |  |
| --- | --- |
|  | U Wikimedijinoj ostavi ima još materijala vezanih za: **Brest** |
Srebrnjak Aleksandra I "Balasa". Grčki natpis ΒΑΣΙΛΕΩΣ ΑΛΕΧΑΝΔΡΟΥ (kralj Aleksandar). Datum ΓΞΡ je godina 163. Seleukidske ere, što odgovara 150–149. pne.
**Aleksandar Balas** (grčki **Ἀλέξανδρoς Bάλας**, ? - 146. pne.) je bio vladar Seleukidksog Carstva od 150.pne. do 146. pne. Bio je rodom iz Smirne i sasvim običnog porijekla, ali ga je Heraklid, bivši ministar na dvoru Antioha IV Epifana "prepoznao" kao "izgubljenog" sina bivšeg vladara. Heraklidov motiv je bio da se osveti kralju Demetrije I Soter|Demetriju I Soteru, koji je bio ubio Heraklidovog brata Timarha godine 160. pne. Aleksandar je, uz podršku sestre Laodike, sudjelovao u prevari, a kao legitimnog vladara su ga priznali egipatski kralj Ptolomej VI Filometor i pergamski kralj Atal II Filadelf. Balasa je na kraju kao vladara priznao i rimski Senat. Iako ustanak u početku nije imao uspjeha, godine 150. pne. je kod Antiohije uspio poraziti Demetrija i preuzeti prijestolje. Nedugo potom se oženio za Ptolemejevu kći Kleopatru Teu.

Nakon toga se Aleksandar odrekao državničkih poslova i u potpunosti prepustio razvratu i životnim užicima, dok je kraljevstvom de facto upravljao Ptolemej VI. Takvo stanje stvari je izazvalo nezadovoljstvo, koje je iskoristio Demetrijev sin Demetrije II Nikator i digao ustanak. Ptolemej se smjesta okrenuo protiv svog zeta i podržao Demetrija. Godine 145. pne. je Aleksandar poražen u bitci kod Antiohije, iako je u njoj Ptolemej bio smrtno ranjen. Aleksandar je pobjegao kod Nabatejaca, ali ga je jedan nabatejski princ dao ubiti te njegovu glavu poslao Demetriju.

Vanjske veze
------------

***Aleksandar Balas*** na Wikimedijinoj ostavi

* Alexander Balas, article in historical sourcebook by Mahlon H. Smith

|  |
| --- |
| Aleksandar Balas **Seleukidska dinastija****Rođen/a:** nepoznato  **Umro/la:** 146. pne. |
| Prethodi:**Demetrije I Soter** | **Seleukidski kralj**150–146 BC | Slijedi:**Demetrije II Nikator ili Antioh VI Dioniz** |
**Aleksa Mikić** (Brčko, 11. juna 1912. − Sarajevo, 22. novembra 1986.) je bosanskohercegovački pisac i novinar srpskog porijekla.

Biografija
----------

Kao dijete siromašnih roditelja, Mikić je vrlo rano morao da se bori za održanje golog života. Školovao se neredovno i kasno. Srednje obrazovanje je stekao najzad pohađajudi večernju gimnaziju u Sarajevu. Pored toga, radio je razne poslove: bio je tucač kamena na državnom putu, poslužitelj u seoskoj školi, poštar, fizički radnik na tuđim poljoprivrednim gazdinstvima, opštinski službenik itd. Zapravo je i glavno inspirativno vrelo Alekse Mikića bilo njegovo seosko djetinjstvo, koje je bilo vrlo teško, sumorno, oskudno u svemu osim u nadi da ce budućnost biti vedrija i ljepša. Uz tematsku skućenost i primjetnu jednoličnost u opisivanju događaja i doživljaja, Mikić je znao da uoči problem, da ga majstorski eksplicira i da se prema materiji obrađenoj u priči odredi na način prihvatljiv za djecu. U svojim prozama on nije široko i duboko zahvatao život, nego se, najčesće, usmjeravao na opisivanje vlastitih doživljaja u porodici, užem zavičaju i krajevima u kojima je služio kod bogatih seljaka. 

Nakon završene osnovne škole, srednjoškolsko obrazovanje stekao je u večernjoj gimnaziji u Sarajevu. Sudjelovao je u narodnooslobodilačkom ratu. Poslije rata radio je u redakciji sarajevskog dnevnog lista Oslobođenje. Bio je jedan od osnivača i urednik časopisa za mlade Male novine. Između dvaju ratova objavljivao je priče za odrasle, ali je glavninu svog pisanja posvetio djeci.  

Umro je 22. novembra 1986. u Sarajevu gdje je i sahranjen na gradskom groblju Bare.

Nagrade
-------

* Nagrada Društva pisaca Bosne i Hercegovine za *Male priče o velikoj djeci* (1957.)
* Dvadesetsedmosrpanjska nagrada (1986)

Djela
-----

* *Za plugom* (1939.)
* *Sve za petoljetku* (1949.)
* *Maramica* (1950.)
* *Dječaci iz odreda* (1953.)
* *Sunčana obala* (1954.)
* *Pjesma na Konjuhu* (1956.)
* *Male priče o velikoj djeci* (1957.)
* *Prijatelji iz Smogve* (1959.)
* *Pionirka iz Vranjica* (1960.)
* *Priče o malim borcima* (1962.)
* *Djevojčica sa plakata* (1964.)
* *Zvonici i daljine* (1976.)
* *Preko rijeke* (1981.)
* *Vatre na Kozari* (1981.)

Vanjski linkovi
---------------

* *Aleksa Mikić - Sunčana obala*
* *Umjetničko i poučno u pričama za djecu Alekse Mikića* Arhivirano 2017-10-03 na Wayback Machine-u
*Za ostale upotrebe, v. Bitka kod Salamine (razvrstavanje).*

**Bitka kod Salamine na Kipru (450. pne.)** bila je pomorska bitka koja se paralelno sa kopnenom bitkom vodila nedaleko od obale grada Salamine na Kipru, u vrijeme grčko-perzijskih ratova. Sukobljene strane bile su Perzijska Monarhija čija se flota sastojala od feničkih i kilikijskih brodova, te Delski savez odnosno mornarica grčkih polisa predvođena Atenjanima.

Pozadina
--------

Godine 454. pne. Delski savez predvođen Atenom izgubio je veći dio flote u neuspješnom pokušaju pomaganja egipatske pobune protiv Perzijske Monarhije. Tokom iduće tri godine Atenjani su također neuspješno pokušali zauzeti grad Farsalu u Tesaliji, kao i Sikion te Oiniad, koji su bili saveznici Peloponeskog saveza predvođenog Spartom. Godine 451. pne. Atenjani i Spartanci su dogovorili petogodišnje primirje.

Bitka
-----

Nakon što je primirje skopljeno, Kimon se našao u prilici da nastavi rat protiv Perzijanaca. Sakupio je 200 savezničkih trirema i otplovio je prema Kipru, odakle je poslao 60 brodova u Egipat kako bi pomogao princu Amirteju koji se borio protiv Perzijanaca u Delti Nila. Ostatak mornarice Kimon je poveo u potporu kiparskim polisima koji su podigli ustanak, te je postavio opsadu oko grada Kitiona koji je bio perzijsko uporište.

Prilikom opsade Kimon pogiba, pa grčku mornaricu preuzima Anaksikrat koji je mjesec dana tajio Kimonovu smrt. Anaksikrat se odlučio povući, no prilikom bijega upustio se u sukob sa perzijskom flotom kod grada Salamine na istočnom Kipru. Unatoč taktičkoj grčkoj pobjedi, njihova flota prisiljena je na povlačenje zajedno sa mornaricom koja je pomagala Egipćane.

Povezano
--------

* Grčko-perzijski ratovi

Izvori
------

1. 1 2 3 4  Kimon (enciklopedija Britannica)
2. ↑  Megabiz (enciklopedija Britannica)
3. ↑  Kimon (Ancienthistory.about.com)

Vanjske veze
------------

* Kimon (Heritage-history.com)[*mrtav link*]
* Kipar, perzijsko doba (enciklopedija Britannica)
**Al Jawf** (arapski: الجوف / Al Ğawf) čita se ili **El Džaf** je oaza i grad od 17,320 stanovnika na jugoistoku Libije u Okrugu Kufra u kom je i administrativni centar.

Geografske karakteristike
-------------------------

Al Jawf se prostire po oazi Libijske pustinje u regiji Kirenajka, udaljen 1,019 km južno od Bengazija.

Karakteristike
--------------

Današnji Al Jawf je administrativno-trgovački centar svog okruga i mjesto sa bolnicom i aerodromom Kufra (IATA: AKF, ICAO: HLKF) sa letovima sa Bengazi.
Pored poduzeća koja se bave servisiranjem naftaških polja, od kraja 1970-ih oaza je postala poznata i po poljoprivredi od kad je puštena u pogon Velika umjetna rijeka, pa se mogu navodnjavati i pustinjski krajevi.

Izvori
------

1. 1 2 3  „*Libya, State of Libya*" (engleski). City population. Pristupljeno 21.12. 2019.
2. ↑  „*Kufra Airport AKF*" (engleski). Airportia. Pristupljeno 21.12. 2019.
3. ↑  „*Green Circles-Al Khufrah Oasis, Libya*" (engleski). Earth Observatory Nasa. Pristupljeno 21.12. 2018.

Vanjske veze
------------

* *Intricate Patterns of the Oasis of Kufra* (`en`)
**Claude Lorrain** pravog imena **Claude Gallé** ili **Claude Lotarinžanin** (Champagne, 1600. - Rim, 23. studenog 1682.) bio je francuski slikar i grafičar baroka, koji je djelovao pretežito u Rimu.

Bio je učenik i suradnik rimskog slikara Augustina Tassija, s kojim je izveo dekoracije u Villi Medici u Firenci. Na njegovo slikarstvo snažno su, osobito u početnoj fazi,utjecali flamanski i nizozemski slikari koji su živjeli u Rimu.

Djela
-----

Claude Lorrain stvara barokni tip krajolika, a motivima i detaljima iz prirode daje epsko obilježje. Slika velikekompozicije prigušenim tonovima smeđe, srebrne i zlaćane boje s jakim efektima. U krajolike uklapa mitološke pastoralne prizore i biblijske likove, te elemente rimske arhitekture. Lorrainov idealizirani način slikanja krajolika bio je i ostao glasovit, zbog formalnoga savršenstva i neprolazne kakvoće.

Brojni imitatori preuzeli su njegovu shemu herojskog krajolika, ali bez primjene nosivih elemenata njegova slikarstva. On je prethodnik francuskog slikarstva krajolika 19. stoljeća, od barbizonaca do impresionista. U tretmanu krajolika blizak mu je slikar Camille Corot.

* Odlazak sv. Uršule (1641.)*Odlazak sv. Uršule* (1641.)
* Pejzaž s Apolonom i Merkurom (1645.)*Pejzaž s Apolonom i Merkurom* (1645.)
* Odlazak kraljice od Sabe (1648.)*Odlazak kraljice od Sabe* (1648.)

Literatura
----------

* Ante Vranković: Claude Lorrain - Virtuoz pejzažnog slikarstva, Hrvatska revija, 3/2005, 112-115

Vanjske poveznice
-----------------

***Claude Lorrain*** na Wikimedijinoj ostavi

* www.ClaudeLorrain.org 149 djela Claudea Lorraina
* Claude Lorrain na Web Gallery of Art
**Aleksandar Podvinec** (rođen: ***Aleksandar Šandor Podvienetz***) (Vukovar, 29. 11. 1880 - Vinkovci, 25. 4. 1902), mladi i talentirani austrougarski slikar s kraja 19. vijeka.

Biografija
----------

Aleksandar Podvinec je rođen 29. 11. 1880 u skromnoj vukovarsko-židovskoj porodici urara Maksa Podvienetza i supruge mu Berta Kohn. Tečno je govorio mađarski, njemački i srpskohrvatski jezik. Kao vrlo talentirani student crtanja, Aleksandar je dobio stipendiju za studij u Budimpešti. Po završetku srednjoškolskog obrazovanja na likovnoj školi u Zagrebu, u jesen 1897, bio je primljen na Kraljevsku akademiju u Budimpešti. Prema službenim podacima akademije, upisao je semestar 1897 i pohađao je satove redovito. U ljeto 1901, nakon četverogodišnjeg studija, Aleksandar je uspješno diplomirao slikarstvo na akademiji. Državni komitet Ugarske je 1899 kupio jednu od Aleksanderovih slika pod nazivom "Pletilja i njezina lampa". 1900 izlagao je svoje radove u Nacionalnom salonu u Budimpešti. Zahvaljujući svojem profesoru, Ballu Endreu, Aleksander je sudjelovao na dobro znanoj Nacionalnoj izložbi u Budimpešti gdje je prodao nekoliko svojih slika. Pošto je bio prepoznat kao nadareni umjetnik, Aleksander je dobio mađarsku stipendiju za doškolovanje u Minhenu. Njegov san da se u Parizu bavi slikanjem je tragično prekinut. Aleksanderu je prilikom služenja obveznog vojnog roka u Austro-ugarskoj vojsci puknulo slijepo crijevo. Umro je u Vinkovcima 25. 4. 1902 sa tek 21 godinom života. Aleksander je iza sebe ostavio slike naslikane u ulju na platnu, slike portreta i krajolika, te skice. Veliki dio Aleksanderove porodice je stradao tijekom Drugog svjetskog rata i Holokausta.

Literatura
----------

* Kraus, Ognjen (1998). *Dva stoljeća povijesti i kulture Židova u Zagrebu i Hrvatskoj.*, Zagreb: Židovska općina Zagreb. ISBN 953-96836-2-9
***Classis Britannica*** (latinski: "britanska flota") je naziv za dio rimske mornarice stacioniran na obalama Britanije i/li zapadnim obalama Galije. Osnovana je 43. za potrebe rimske invazije, a u prvim vijekovima postojanja nije imala gotovo nikakvih borbenih djelovanja, odnosno služila je isključivo za transport i logističku podršku rimske vojske u Britaniji. Od kraja 1. do 3. vijeka o njoj nema nikakvog spomena ni arheoloških tragova. Ponovno se javlja tek krajem 3. vijeka kada je najvjerojatnije obnovljena kako bi se suprotstavila franačkim i saksonskim piratima. Njen komandant Karauzije je 286/287. optužen da je u tom pohodu pronevjerio ratni plijen te od strane cara Maksimijana osuđen na smrt; nastojeći je preduhitriti, Karauzije je digao ustanak i sebe proglasio carem kratkotrajnog Britanskog Carstva. Snage *Classis Britannice* su se uspješno oduprle Rimu lojalnoj mornarici iz Galije, ali je oko 300. Britansko Carstvo ponovno pripojeno Rimu, a s njime i *Classis Britannica*. Vjeruje se da je u završnim decenijama rimske vlasti nad Britanijom, imala ulogu u obrani tzv. Saksonskih obalnih tvrđava.

Literatura
----------

* Cleere, Henry, *The Classis Britannica*, in D E Johnston (ed.), *The Saxon shore*, 1977
**Bitka kod Salicesa**, također poznata i kao **bitka kod Ad Salicesa** ili **Bitka kod Vrba** se odigrala za vrijeme Gotskog rata godine 377. u Meziji između rimske vojske na jednoj, i Vizigota na drugoj strani. Ime je dobila po Ad Salicesu, gradiću čije ime na latinskom doslovno znači "Kod Vrba", ali čija precizna lokacija danas nije poznata. Pred samu bitku su se spojili kontingenti rimske vojske sa Zapada pod Rihomerom i sa Istoka pod Trajanom i Profuturom kako bi pokušale uništiti pobunjene Vizigote pod Fritigernom. Usprkos toga, Rimljani su bili brojčano inferiorniji Vizigotima. O samoj bitci postoje oskudni detalji, osim da je trajala od jutra do sumraka, i da je u jednom trenutku rimsko lijevo krilo bilo razbijeno; Rimljani su, međutim, na kraju ipak uspjeli potisnuti Vizigote sa njihovog položaja. Ishod je, međutim, u strateškom smislu bio neodlučan; Amijan Marcelin navodi da su obje strane imale teške gubitke, odnosno da su Rimljani bili previše iscrpljeni da bi goniti Vizigote ili ugrozili njihov logor. Do novog okršaja je došlo sljedeće godine kod kod Hadrijanopolja kada su Rimljani pretrpili katastrofalni poraz.

Vanjske veze
------------

* *The Battle of Adrianople Part 3: The War in Thrace*
Koordinate: 41° 30′ 18" SGŠ, 20° 28′ 49" IGD

**Bomovo** (mak. *Бомово*) je naseljeno mesto u Republici Makedoniji, u krajnje zapadnom delu države. Bomovo pripada opštini Debar.

Prirodni uslovi
---------------

Naselje Bomovo je smešteno u krajnjem zapadnom delu Republike Makedonije, na samoj granici sa Albanijom (od koje je razdvaja jedino reka Crni Drim). Od najbližeg većeg grada, Debra, naselje je udaljeno 5 km jugozapadno.

**Reljef**: Bomovo se nalazi u gornjem delu istorijske oblasti Debar. Selo je položeno sred plodnog Debarskog polja, koje pravi reka Crni Drim, posle istoka iz Debarskog jezera. Okolina naselja je ravničarska do valovita, pa i pogodna za poljoprivredu. Nadmorska visina naselja je približno 510 metara.

Klima u naselju, i pored znatne nadmorske visine, nije planinska, već je pre blaža, župna klima.

Istorija
--------

Stanovništvo
------------

Po popisu stanovništva iz 2002. godine Bomovo je bilo bez stanovnika.

Pretežno stanovništvo u naselju bili su Albanci.

Većinska veroispovest u naselju bio je islam.

Vidi još
--------

* Opština Debar

Izvori
------

* Popis u Makedoniji 2002. - Knjiga 10.

Spoljašnje veze
---------------

* Zvanična stranica opštine Debar Arhivirano 2013-10-16 na Wayback Machine-u

  

  


| p • r • uNaseljena mesta opštine Debar |
| --- |
| **Debar** • 
Banište •
Bomovo •
Gari •
Gornji Kosovrasti •
Donji Kosovrasti •
Konjari •
Krivci •
Mogorče •
Osoj •
Otišani •
Rajčica •
Selokući •
Spas •
Tatar Elevci •
Trnanić •
Hame •
Džepište |
Albanski lek
**Lek** (albanski: *Leku*) je nacionalna valuta u Albaniji. Međunarodni kod valute je ALL.

Lek izdaje Narodna banka Albanije. Inflacija u 2005. je iznosila 2,4%.

Ime lek potiče od skraćenog imena Aleksandra Velikog (*Leka i Madh*). Ime podjedinice kindarka (odnosno kintara) potiče od albanske reči *kind* (stotina).

Danas se koriste novčanice od 100, 200, 500, 1000 i 5000 leka i kovani novac u apoenima od 1, 5, 10, 20, 50 i 100 leka.

Do 1912. Albanija je koristila otomanski novac a nakon sticanja nezavisnosti nastao je period političkog haosa koji je odložio uvođenje nacionalne novčane jedinice do 1926. godine. Tada je kurs leka bio jednak kursu italijanske lire. Lek je devalviran nakon italijanske okupacije. Monetarne reforme su sporovođene dva puta - 1965. i 1991. Stari lek je menjan za novi u odnosu 10:1 a zatim i 50:1. Između 1946. i 1948. lek je bio vezan za jugoslovenski dinar a potom za sovjetsku rublju sve do 1961. kada je promenjena vrednost rublje.

Vanjske veze
------------

***Albanski lek*** na Wikimedijinoj ostavi

* Narodna banka Albanije
* Novčanica od Albanije (`de`) (`en`)

Pogledaj još:
spisak valuta

| * p
* r
* u
Valute Evrope |
| --- |
| Afrika • Azija • Južna i Sjeverna Amerika • Oceanija |
| Evropska unija | 
* bugarski lev
* češka kruna
* danska kruna
* euro
* mađarska forinta
* poljski zlot
* rumunski lej
* švedska kruna

 |
| Istočna Evropa | 
* armenski dram
* azerbejdžanski manat
* bjeloruska rublja
* gruzijski lari
* moldavski lej
* kazaški tenge
* ruska rublja
* *pridnjestarska rublja*
* ukrajinska grivnja

 |
| Južna Evropa | 
* albanski lek
* bosanskohercegovačka konvertibilna marka
* makedonski denar
* *malteški scudo*
* srpski dinar
* turska lira

 |
| Sjeverozapadna Evropa | 
* britanska funta
* farska kruna
* gibraltarska funta
* gernzijska funta
* islandska kruna
* džerzijska funta
* manska funta
* norveška kruna
* švicarski franak

 |
**Al-Ma'ide** ili **el-Ma'ide** (arap. , dosl. "Trpeza") je peto poglavlje Kur'ana sa 120 ajeta. Ubraja se u medinske sure (sure koje su objavljenje u Medini). Glavne teme ove sure su poslanici Isa (Isus) i Musa (Mojsije), njihova misija, kao i iskrivljivanje poruke sa kojom su došli, od strane Jevreja i kršćana.

U prvom ajetu sure "Trpeza", se dozvoljava jedenje meso životinja ali se naglašava "osim one koja će vam se navesti". Zatim se u drugom ajetu govori o vrijednostima hadža. Nakon toga se objašnjava šta od hrane je zabranjeno, pa se navode: "krv, umrla životinja, svinjsko meso i meso životinja koje su ubijene "u nečije drugo ime a ne u ime Allaha". U daljem tekstu se dozvoljavaju "lijepa jela" i "jela onih kojima je data Knjiga prije vas" (Jevreji i kršćani).

Daljnji ajeti bave se historijom, ulogom i statusom Jevreja i kršćana, a istovremeno se navode i kazne protiv lopova, ubojica, bratoubojica i prevaranata. Sura al-Mai'de je kur'anska sura u kojoj se izričito zabranjuje kockanje, alkohol i gatanje. Na samom kraju ove sure navodi se slučaj Isusovih apostola (havarijuna) u kome su oni tražili od Isusa trpezu s neba, a zatim: "Isa, sin Merjemin, reče: "O Allahu, Gospodaru naš, spusti nam s neba trpezu da nam bude blagdan, i prvima od nas i onima kasnijim, i čudo Tvoje, i nahrani nas, a Ti si hranitelj najbolji!" Islamski mufesiri navode da je po tom slučaju sura i dobila ime.

Povezano
--------

* Kur'an

Literatura
----------

* "Kur'an časni" Čaušević, Pandža.
* "Tefsir Ibn-Kesira"
* "Povodi objave Kur'ana" Dr. Jusuf Ramić

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
|  | **Kur'an** |  |
| **Sura** |
| 1
2
3
4
5
6
7
8
9
10
11
12
13
14
15
16
17
18
19
20
21
22
23
24
25
26
27
28
29
30
31
32
33
34
35
36
37
38
39
40
41
42
43
44
45
46
47
48
49
50
51
52
53
54
55
56
57
58
59
60
61
62
63
64
65
66
67
68
69
70
71
72
73
74
75
76
77
78
79
80
81
82
83
84
85
86
87
88
89
90
91
92
93
94
95
96
97
98
99
100
101
102
103
104
105
106
107
108
109
110
111
112
113
114
Ova kutijica: pogledaj • razgovor • uredi |
**Alija Nametak** (Mostar, 6. marta 1906. – Sarajevo, 8. novembra 1987.), jugoslavenski pripovjedač, dramatičar i folklorist.

Prvim novelističkim tekstovima javio se u zagrebačkim književnim časopisima za vrijeme studija (*Književnik*, *Omladina*, *Savremenik*, *Vijenac*, *Hrvatsko kolo*). Objavio knjige *Bajram žrtava* (Zagreb, 1931), *Dobri Bošnjani* (Zagreb, 1937), *Ramazanske priče* (Sarajevo, 1941), *Za obraz* (Zagreb, 1942), *Mladić u prirodi* (Sarajevo, 1943), *Dan i sunce* (Zagreb, 1944), *Abdullahpaša u kasabi* Sarajevo, 1945).

Intenzivno se bavio skupljanjem i objavljivanjem usmene književnosti i etnografske građe. Zbog aktivnoga učestvovanja u kulturnom i književnom životu za vrijeme NDH-a, osuđen 1945. na petnaest godina zatvora, od čega je odležao devet. Izopćen iz bosanskohercegovačkog književnog života, ponovo je počeo objavljivati tek nakon dugogodišnje šutnje (*Trava zaboravka*, Zagreb 1966. i *Tuturuza i šeh Meco*, Zagreb 1978). Značajan pripovjedač, koji izvornim darom i sjajnim osjećanjem jezika u svojim najboljim novelama nadrasta ograničenja tradicionalističkih književnih i životnih nazora. Punu i pravu recepciju Nametkove proze trajno je omela njegova politička ekskomuniciranost i građanska marginaliziranost. U knjizi *Sarajevski nekrologij*, objavljenoj posthumno (Zürich, 1994), Nametak se pokazuje kao novovjekovni Bašeskija - hroničar koji britkim jezikom i kroz briljantne novelističke krokije, i toplo i ironično u isti mah, svjedoči o životu tradicionalne sarajevske muslimanske sredine kao cijeloga jednog paralelnog, zatajenog mikrokozmosa u vremenu epohalnih društvenih i političkih promjena (1961-1985).

Djela
-----

* *Bajram žrtava* (Zagreb, 1931)
* *Dobri Bošnjani* (Zagreb, 1937)
* *Ramazanske priče* (Sarajevo, 1941)
* *Za obraz* (Zagreb, 1942)
* *Mladić u prirodi* (Sarajevo, 1943)
* *Dan i sunce* (Zagreb, 1944)
* *Abdullahpaša u kasabi* (Sarajevo, 1945)
* *Trava zaboravka* (Zagreb, 1966)
* *Tuturuza i šeh Meco* (Zagreb, 1978)
* *Sarajevski nekrologij* (Zürich, 1994)