recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Tarja Karina Halonen** (fin. *Tarja Kaarina Halonen*; rođena 24. decembra 1943) je finska advokatica i političarka. Predsednica je Finske od 6. februara, 2000.

Biografija
----------

Tarja Halonen je rođena 24. decembra 1943. u Helsinkiju u okrugu Kalio (*Kallio*), koji je tradicionalno bio kvart radničke klase. Njeni roditelji su bili Vieno Olavi Halonen (*Vieno Olavi Halonen*) i Lili Elina Loimola (*Lyyli Elina Loimola*). Diplomirala je pravo na Univerzitetu u Helsinkiju 1968. Halonenova je služila kao socijalni sekretar i organizacioni sekretar Nacionalne unije studenata u Finskoj od 1969. do 1970, i delimično zahvaljujući ovome je stekla poziciju advokata Centralne organizacije finskih trgovačkih sindikata (SAK) između godina 1970. i 1974. Stupila je u Socijal-demokratsku partiju 1971. 

1974. premijer Kalevi Sorsa je uzeo Halonenovu za sekretaricu parlamenta, i ona se tako povezala sa unutrašnjim krugovima političkog sveta. Posle ovoga je služila na raznim pozicijama od poverenja. 1975. je izabrana među predstavnike *Osuusliike Elanto*, što je bila pozicija koju je držala dok nije izabrana za predsednicu. U isto vreme je bila član Saveta grada Helsinkija; a ovu poziciju je napustila 1996. 1979. Je izabrana u Finski parlament, čiji je bila član do 2000. U parlamentu, prva značajna pozicija joj je bila mesto predsedavajućeg socijalnog komiteta parlamenta. Na ovoj poziciji je bila od 1984. do 1987. 

Sa ovog mesta, Halonenova se uzidgla na poziciju ministarke za socijalna pitanja, i ministarke zdravlja 1987, a zatim je služila kao ministarka za nordijsku kooperaciju od 1989 do 1991. Iste godine je izabrana za predsedavajućeg vlade fondacije za međunarodnu solidarnost. I ovu dužnost je napustila kad je izabrana za predsednicu. Od 1990. do 1991. je bila ministarka pravde, a od 1995. do izbora za predsednicu je bila ministarka spoljnih poslova.

29. januara 2006. na predsedničkim izborima ponovo je izabrana za predsednicu Finske, sa 51,8% glasova.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Prethodnik:**Marti Ahtisari** | **Predsednik Finske** | Nasljednik:**Sauli Niinistö (izabran)** |

Vanjske veze
------------

* Predsednička biografija Arhivirano 2010-02-03 na Wayback Machine-u
* Tarja Halonen u borbi za prava homoseksualaca

| * p
* r
* u
Predsjednici Finske |
| --- |
| 
* Kaarlo Juho Ståhlberg (1919–1925)
* Lauri Kristian Relander (1925–1931)
* Pehr Evind Svinhufvud (1931–1937)
* Kyösti Kallio (1937–1940)
* Risto Ryti (1940–1944)
* Carl Gustaf Emil Mannerheim (1944–1946)
* Juho Kusti Paasikivi (1946–1956)
* Urho Kekkonen (1956–1982)
* Mauno Koivisto (1982–1994)
* Martti Ahtisaari (1994–2000)
* Tarja Halonen (2000–2012)
* Sauli Niinistö (2012-)

 | Presidential Standard of Finland |


***Tarja Halonen*** na Wikimedijinoj ostavi
|  |
| --- |
|  *Ovo je glavno značenje pojma **Epicentar**. Za druga značenja, v. Epicentar (razvrstavanje).* |

Epicentar je izravno iznad žarišta potresa
**Epicentar** je mjesto na Zemljinoj površini izravno iznad hipocentra ili žarišta potresa (zemljotresa).

Etimologija
-----------

Riječ *epicentar* potječe od grčke riječi *ἐπίκεντρον* (*epikentron*), "koji zauzima kardinalnu točku", od *ἐπί* (*epi*), "na, iznad" + *κέντρον* (*kentron*), "centar".

Karakteristike
--------------

U slučaju potresa, epicentar je izravno iznad točke (tačke) u kojoj rasjed počinje pucati. To je najčešće i mjesto na kojem se potres najjače osjeti i gdje napravi najveću štetu. Kod većih potresa, dužina pucanja rasjeda je mnogo duža pa šteta može nastati uzduž cijele zone pucanja. Na primjer, u potresu u Denaliju 2002, na Aljasci, epicentar je bio na zapadnom kraju zone pucanja, ali najveća šteta je nastala oko 330 km dalje, na istočnom kraju zone pucanja.

Epicentralna udaljenost
-----------------------

Udaljenost između epicentra i hipocentra naziva se "dubina žarišta".

Izvori
------

1. ↑  Epikentron, Henry George Liddell, Robert Scott, *A Greek-English Lexicon*, at Perseus
2. ↑  Fuis, Gary; Wald, Lisa. „Rupture in South-Central Alaska—The Denali Fault Earthquake of 2002". USGS. Pristupljeno 2008-04-20.
**Tema** (grčki: ) je u Bizantskom carstvu orginalno bilo ime za vojne jedinice razmještene po provincijama, to ime se počevši od 7. vijeka počelo koristiti i za velike vojne oblasti koje su formirane kao tampon zone protiv muslimanske ekspanzije u Anatoliji.

Historija
---------

Administrativna organizacija teritorija u teme započela je za cara Heraklija (vladao od 610. do 641.), koji je razmjestio svoje trupe u tri velika okruga pod zapovjedništvom vojnih guvernera - statega (stratēgoi). Vojnici su se naselili po temama kao poljoprivrednici, pomažući u izgradnji stalne vojske sastavljene od lokalnih stanovnika.

Civilnom upravom direktno je rukovodio poseban činovnik - antipat teme, a od druge polovice 9. vijeka - protonotar teme, a od 11. vijeka - pretor. Jedna tema dijelila se na turme, a vojnici u temi nazivali su se stratioti.

Tokom 7. vijeka bilo je četiri tema; Armenijaka (sjeveroistočna Anatolija), Anatolika (centralna Anatolija), Opsikijon (sjeverozapadna Anatolija) i Karabizija (jugozapadna Anatolija i susjedni otoci). Do 9. vijeka sistem je proširen na cijelo carstvo, pa je u Anatoliji bilo je pet, u Evropi četiri uz jednu pomorsku temu. 
Od 10. vijeka postojeće teme podjeljene su na narednih 29, pa je krajem 11. vijeka već bilo 38 tema.
Podjelom velikih tema u manje administrativne jedinice tokom 10. i 11. vijeka umjesto statega postepeno su se umjesto njih uvodili duksi i katepani.

Od 11. vijeka teme su počele gubiti svoj vojni karakter, jer su vojnici - poljoprivrednici mogli odustajati od vojne obaveze, obavezujući se da će plaćati porez. Zbog tog su statezi gubili moć, kako je carstvo slabilo, dok je moć - pretora, kao predstavnika civilne vlasti rasla. 

Dezintegracija tematske organizacije pridonijela je propasti carstva.

Teme po južnoslavenskim zemljama
--------------------------------

Za vladavine cara Vasilija I, 870-ih osnovana je Tema Dalmacija, u kojoj su bili današnji gradovi (sa okolicom) Split, Trogir, Zadar, Osor, Krk i Rab. Dužnost statega u Temi Dalmacija vršio je prior, načelnik grada Zadra. Od 11. vijeka statega je zamijenio drugi funkicionar - *katepan*.

Pored dalmatinske postojale su i teme; Sirmijum, Bugarska i Strimon

Izvori
------

1. 1 2 3 4  „*Theme*" (engleski). Encyclopædia Britannica. Pristupljeno 26. 06. 2017.
2. 1 2 3  „*Tema*" (hrvatski). Leksikografski zavod Miroslav Krleža. Pristupljeno 26. 06. 2017.

Vanjske veze
------------

* Theme (`en`)
* *Tema* (`sh`)
Wetterau, fotografiran sa zapadnog ruba između Rosbacha i distrikta Rodheim. Pogled je na istok, rijeka Nidda teče u pozadini.
**Wetterau** je plodna ravnica koju navodnjava Wetter, pritoka rijeke Nidda u zapadnoj njemačkoj državi Hessen, smještena između brdske oblasti Oberhessen i planina Taunus na sjeverozapadu.

Geografija
----------

Wetterau se nalazi sjeverno od Frankfurta na Majni, na istočnom rubu Taunusa i jugozapadno od Vogelsberga. Administrativno pripada distriktu Wetteraukreis. Ime je dobilo po rijeci Wetter, iako kroz nju prolaze i druge rijeke kao što su Nidda, Nidder, Horloff i Usa.

Historija
---------

Zbog plodnog zemljišta pogodnog za poljoprivredu, Wetterau ima dugu historiju, te je bila trajno nastanjena još od vremena neolita. U njemu su pronađeni i artefakti iz brončanog doba koji pripadaju keltskom naselju Glabuberg. Kasnije su u njemu Rimljani podigli utvrđenja koja su činila dio Limesa.

Pod svojim imenom se prvi put spominje u drugoj polovici 8. vijeka u Codex Aureusu iz Lorscha.

Izvori
------

* Kümmerly+Frey: The New International Atlas. Rand McNally (1980)

Koordinate: 50°17′N 8°57′E﻿ / ﻿50.283°N 8.950°E﻿ / 50.283; 8.950

***Wetterau*** na Wikimedijinoj ostavi
Jason se vraća i donosi Zlatno runo Peliji, apulijska krater (vaza) sa crvenim figurama na crnoj pozadini, cca. 340–330. pne.
U grčkoj mitologiji **Zlatno runo** (grčki: ) je runo od zlatogrivog  krilatog ovna. Pojavljuje se u priči o Jasonu i njegovoj družini Argonauta koji su se po nalogu kralja Pelije otišli potražiti runo kako bi na taj način Jasona kao zakonitog nasljednika doveli na prijestolje Jolka u Tesaliji. Priča je izuzetno stara – navodila se još u vrijeme Homera (8. vijek pne.) – te je do naših dana došla u mnogo različitih verzija. U kasnijim verzijama je tako ovan bio dijete morskog boga Posejdona i Temisto (rjeđe, Nefele ili Teofane). Klasično kazivanje predstavlja *Argonautica* koju je Apolonije sa Rodosa sastavio u Aleksandriji sredinom 3. vijeka pne. te tako zamijenio ranije izvore koji nisu sačuvani. Novija, ali manje poznata *Argonautica*, koja opisuje isti mit je latinski ep koji je za vrijeme rimskog cara Vespazijana ispjevao Valerije Flak.

Izvori
------

1. ↑  χρυσόμαλλος, *chrysomallos*.

Eksterni linkovi
----------------

* The Project Gutenburg text of *The Golden Fleece and the Heroes Who Lived Before Achilles* (`en`)

***Zlatno runo*** na Wikimedijinoj ostavi
Karta Zlatnog prstena
**Zlatni prsten** (rus. *Золотое кольцо*) je "prsten" kojeg tvore gradovi sjeveroistočno od Moskve, glavnog grada Ruske Federacije.

Ovi starinski gradovi, koji su igrali značajnu ulogu u stvaranju Ruske pravoslavne crkve, čuvaju sjećanje na najvažnije događaje u ruskoj historiji. Gradove nazivaju "muzejima na otvorenom". U njima su jedinstveni spomenici ruske arhitekture iz razdoblja od 12. do 18. vijeka, uključujući kremlje, samostane i crkve.

Gradovi "Zlatnog prstena" su među najslikovitijima u Rusiji, a posebno se ističu u njima ruske slavne luk-katedrale. Iako nema konsenzusa oko toga koji sve gradovi spadaju u "Zlatni prsten", većinom su spominju Sergijev Posad, Pereslavlj-Zalesski, Rostov Veliki, Jaroslavlj, Kostroma, Ivanovo, Gus-Hrustalni, Suzdalj, Vladimir, Ribinsk, Uglič i Aleksandrov. Mnogi od ovih gradove se nalaze duž autoceste M8 ili se do njih može doći iz moskovske Željezničke postaje Jaroslavlj.

Među ostale gradove, koje se također ponekad smatraju dijelom Zlatnog prstena spadaju: Aleksandrov, Bogoljubovo, Gorohovec, Jurjev-Poljski, Kaljazin, Kidekša, Moskva, Murom, Paleh, Pljos, Tutajev, Zavolžsk.

Vanjske veze
------------

***Zlatni prsten Rusije*** na Wikimedijinoj ostavi

* zolotoe-koltso.ru (na ruskom)

| * p
* r
* u
Gradovi u Zlatnom prstenu |
| --- |
| 
Aleksandrov •
Bogoljubovo •
Gorohovec •
Gus-Hrustalni •
Ivanovo • 
Jaroslavlj • 
Jurjev-Poljski •
Kaljazin •
Kidekša •
Kostroma • 
Moskva •
Murom •
Paleh •
Pereslavlj-Zalesski • 
Pljos •
Ribinsk •
Rostov •
Sergijev Posad • 
Suzdalj • 
Tutajev •
Uglič •
Vladimir • 
Zavolžsk
 |

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 415166656941622710007
* LCCN: no98108130
* NKC: ge1150845

 |
**Socijalna** ili **društvena pravda** je koncept društva prema kojemu se pravda u nekom društvu može ustanoviti jedino ako se odražava kroz sve njegove aspekte, a ne samo kroz jednakost pojedinaca pred zakonom. Pravedno društvo bi prema tom konceptu trebalo biti onakvu u kome pojedinci uživaju pošteni, odnosno pravedni tretman, kao i nepristrano određeni udio društvenih blagodati. Riječ je o prilično apstraktnoj i amorfnoj definiciji pod koju se mogu uvrstiti ponekad i potpuno proturječni vrijednosni sistemi.

Jedna od alternativnih definicija društvene pravde jest ona prema kojoj bi neko društvo trebalo svakom svom pojedincu trebala ravnopravno dijeliti ne samo svoje prednosti i blagodati, nego i mane i terete.

Iako je koncept pravedenog društva jedan od nominalnih ciljeva gotovo svake ideologije, on se obično vezuje uz političke stranke i pokrete ljevice. Ljevičarski koncept društvene pravde se vezuje uz društvo koje njeguje ekonomski egalitarijanizam te provodi progresivno oporezivanje, preraspodjelu prihoda i preraspodjelu imovine između članova različitog imovnog stanja.

Desnica također načelno prihvaća koncept društvene pravde, ali smatra da se u praksi može provesti jedino kroz djelovanje slobodnog tržišta, kao i privatne filantropije i dobrotvornog rada.

Društvena pravda je kao jedan od programskih ciljeva eksplicitno naveden u socijalnoj doktrini Katoličke crkve te Četiri stuba Zelenih stranaka. 

Koncept društvene pravde je također i predmet kritika, koje se najčešće tiču njegove amorfnosti i nedostatka objektivnih kriterija kojima bi se utvrđivalo što je pravedno, a što nije. Dio kritičara ga smatra jednostavno praktički neizvodljivim u suvremenom svijetu, a dio smatra da je on izgovor za mjere kojima se ustanovljuju nove nepravde.

***Socijalna pravda*** na Wikimedijinoj ostavi
**Socijalistička partija** (fr. *Parti Socialiste, PS*) je francuska socijalistička politička partija. To je najveća partija levice u Francuskoj. Osnovana je 1969. kao naslednica francuske sekcije Radničke internacionale.

Partija je prvi put došla na vlast 1981. kada je njen kandidat Fransoa Miteran izabran za predsednika Francuske. Partija je imala većinu u Nacionalnoj skupštini Francuske u periodima 1981-1986 i 1988-1993.

Lionel Žospen je 1995. izgubio predsedničke izbore kada je izabran Žak Širak, kandidat desnice. Na predsedničkim izborima 2007. Nikola Sarkozi je pobedio kandidatkinju levice Segolen Roajal. Na izborima 2012. je pak socijalistički kandidat Fransoa Oland pobedio Sarkozija.

Generalni sekretar Socijalističke parije Francuske je Arlem Dezir (od 2012).

Spoljašnje veze
---------------

***Socijalistička partija (Francuska)*** na Wikimedijinoj ostavi

* Zvanična internet prezentacija
* Mladi socijalisti
* Nova deklaracija o principima iz 2008. Arhivirano 2010-05-15 na Wayback Machine-u
Zvučni vibracioni talas u kristalnoj rešetki
**Fonon** u fizici je naziv za vibracije između atoma ili molekula kristalne rešetke. Na osnovu čestične slike, fonon se može posmatrati kao kvazičestica u kristalu kao posledica vibracionog kretanja. Pošto ne može postojati samostalno, nezavisno od kristalne rešetke u kojoj postoje vibracije između atoma, fonon nije čestica, već spada u kvazičestice.

Naziv *fonon* potiče od grčke reči za zvuk (grč. φωνή (*phonē*)). Naziv i koncept fonona je uveo fizičar Igor Tam 1932. godine po analogiji sa fotonom. Kao što se na osnovu principa dualnosti talas-čestica, foton s jedne strane može posmatrati kao čestica, odnosno kvant elektromagnetnog zračenja (svetlosti), a u talasnoj slici kao talas koji prenosi elektromagnetno polje kroz prostor, tako je i fonon u čestičnoj slici kvant vibracije kristalne rešetke, a s druge strane se može videti kao zvučni talas vibracija kristalne rešetke koji propagira kroz kristal.

Mehanizam vibracija kristalne rešetke
-------------------------------------

Fononi su vibracije između atoma kristalne rešetke.
Kada se atomi u pravilnim kristalima pobude malim energijama, oni osciluju tačno određenim frekvencijama. Susedni atomi se ponašaju kao da se nalaze na krajevima opruge. Kada se energija doda atomu na jednom kraju kristalne rešetke, ona se putem vibracionog talasa, kao putem sistema opruga, širi kroz kristal. 

Na osnovu kvantne mehanike, na svakoj frekvenciji ukupna vibraciona energija je umnožak kvanata vibracione energije. Kvanti vibracione energije se nazivaju fononi i pri vibraciji kristalne rešetke uvek postoji celobrojan umnožak fonona.

Merenje vibracionih nivoa u kristalu
------------------------------------

Spektroskopska tehnika koja se koristi za izučavanje vibracionih i drugih nisko-frekventnih energetskih nivoa kristala je Ramanova spektroskopija. Pri interakciji lasera sa fononima, dolazi do pomeranja energetskih nivoa, koji se mere i analiziraju i na osnovu njih se zaključuje o fononima u datoj kristalnoj rešetki.

Vidi još
--------

* Foton
* Kvazičestica
* Kristalna rešetka
* Ramanova spektroskopija
**Chiaha** (Lameco, Olameco, Tolameco, Solameco), pleme Muskhogean Indijanaca, srodno Hitchitima, sa srednjeg toka rijeke Chattahoochee u Georgiji. U ranija vremena, to jest sredinom 16. stoljeća Chiahe su se sastojali od dvije grupe, od kojih je jedna živjela na otoku Burns na rijeci Tennessee u Tennesseeju, a druga u istočnoj Georgiji, blizu obale, i djelom u Južnoj Georgiji. Dio Chiaha u kasnijim vremenima odvojit će se i nastaniti u sjevernoj Floridi, gdje će postat poznati kao Mikasuki. 

Hawkins (1848) daje imena triju njihovih sela: Aumucculle, na istoimenoj pritoci Flint Rivera. Chiahutci ili Little Chiaha, milju i pol od grada Hitchitija blizu Auhegee Creeka. Hotalgihuyana, koji je bio naseljen zajedno sa Osochima a nalazi se na desnoj obali Flint River i 6 milja od Kinchafooneeja.

Populacija Chiaha 1700. iznosila je oko 700, a u vrijeme odlaska u Oklahomu 1838. oko 600. Njihovi potomci danas žive među Creek Indijancima u Oklahomi. Današnje pleme Mikasuki, za koje se računa da su potekli od njih žive na rezervatima na jugu Floride.

Vanjske poveznice
-----------------

* Chiaha Arhivirano 2008-04-03 na Wayback Machine-u
* The Chiaha Indians
**Senat Fidžija** (engleski: *Senate of Fiji*) bio je gornji dom fidžijskog Parlamenta od 1970. godine (iako je prvi saziv započeo s radom tek 1972. godine) do njegova formalnog ukidanja u aktualnom Ustavu iz 2013. godine. Senat je bio slabiji od dvaju domova tadašnjeg fidžijskog Parlamenta; nije imao zakonodavnu inicijativu, ali je potvrđivao zakone te je mogao zahtijevati izmjene ili uložiti veto, s tim da financijske zakone nije mogao mijenjati, samo uložiti veto na njih. Predstavnički dom je mogao zaobići senatski veto tako što je nakon minimalno šest mjeseci ponovo izglasao identičan zakon kao onaj što ga je Senat zaustavio, osim u slučaju veta uloženog na izmjene ustava, koji je bio apsolutne prirode. Senat je imao maksimalno 21 dan (odnosno 7 dana u slučaju hitne procedure) za odluku o zakonu poslanom iz donjeg doma, a u slučaju da ju ne bi donio - smatralo bi se da je suglasan s prijedlogom. 

Od 1972. godine do ukidanja, struktura Senata mijenjana je nekoliko puta. Nakon što je dotadašnje jednodomno Zakonodavno vijeće podijeljeno na dva doma, Senat je postao gornji dom s 22 senatora, koje je formalno imenovao Generalni guverner među kandidatima koje su predlagali Veliko vijeće poglavica (8), Premijer (7), čelnik oporbe (6) i Vijeće Rotume (1). Mandat senatora trajao je šest godina, s tim da se polovica mijenjala svake tri godine. Inicijalno, Senat je bio trajno tijelo koje se nikada nije raspuštalo. 

Nakon državnih udara i izmjene ustava 1987. godine, Fidži je stekao punu i formalnu nezavisnost, a to je dovelo i do promjene strukture Senata. Broj senatora povećan je na 34, a imenovao ih je Predsjednik. Mandat je trajao četiri godine, uz umirovljenje polovice senatora svako dvije godine. Ovoga puta je Veliko vijeće poglavica predlagalo čak 24 senatora, Rotuma je ostala na jednom, dok je Predsjednik imenovao preostalih devet po vlastitoj diskreciji, među članovima indofidžijske i manjinskih etničkih skupina. Senat je i dalje ostao trajno tijelo, a ovakav režim trajao je sve do 1999. godine. 

Nakon novih ustavnih promjena i njihovih stupanja na snagu, struktura Senata promijenjena je posljednji put prije ukidanja tijela. Senat je u tom trenutku imao 32 senatora, koji su služili fiksne mandate u trajanju od pet godina; saziv Senata po prvi puta se poklapao sa sazivom i mandatom Predstavničkog doma. Senatore je opet imenovao Predsjednik, a prema sljedećem nominacijskom ključu - Veliko vijeće poglavica davalo je 14 kandidata, Premijer devet, čelnik oporbe osam i Rotuma jednog. Senatori su među sobom birali predsjednika i potpredsjednika, a mogli su biti imenovani i u izvršnu vlast. 

Stupanjem na snagu Ustava iz 2013. godine, nakon serije političkih previranja, Senat i Predstavnički dom su ukinuti, a Parlament je reformiran kao jednodomno zakonodavno tijelo.

Vanjske veze
------------

* Official website of the Fijian Senate
**Ewell** je grad od 53,402 stanovnikana jugoistoku Engleske u Grofoviji Surrey.

Administrativno podpada pod Borough Epsom i Ewell.

Geografske karakteristike
-------------------------

Ewell je jedno od londonskih predgrađa na sjeveru Surreya, udaljen dvadesetak km južno od centra Londona, po vapnenačkim brežuljcima North Downsa, nedaleko od izvora rijeke Hogsmill.

Historija
---------

Ewell je naselje koje egzistira još neolita, za rimskih vremena bio je poprilično veliko naselje na putu za Chichester.

U vrijeme Domesday Booka 1086. bio je kraljevski feud, sve do 1158. kad je postao feud augustinskog samostana - Merton.

Za tudorovskih vremena kralj Henry VIII podigao je u obližnoj parohiji Cuddington Dvorac Nonsuch.

Duž rijeke Hogsmill oduvjek je bilo puno mlinova, a od 1754. i manufakturama koje su proizvedile barut i bile aktivne više od 100 godina.

Dolazak željeznice 1847. privukao je brojne nove naseljenike u Ewell, ali je on i početkom 20. vijeka još uvijek imao ruralni karakter sa dvadesetak farmi.

Nakon Elektrifikacije željeznice i izgradnje novih linija prema Londonu 1920-ih ubrzao se rast mjesta, tad je podignut i kvart Stoneleigh, nakon što je 1932. izgrađena stanica 1932.

Ewell se 1933. spojio sa Epsomom u Distrikt Epsom i Ewell, koji je 1937. postao Borough Epsom and Ewell.

Izvori
------

1. 1 2 3 4  „United Kingdom: South East England" (engleski). City population. Pristupljeno 22. 03. 2017.
2. 1 2 3 4 5 6 7 8  „Ewell" (engleski). Exploring Surrey's Past. Pristupljeno 20. 03. 2017.

Vanjske veze
------------

***Ewell*** na Wikimedijinoj ostavi

* Ewell (`en`)
„SPS" preusmjerava ovdje. Za ostala značenja, v. SPS (razvrstavanje).
Simbol Socijalističke partije Srbije.
**Socijalistička partija Srbije** (SPS) je politička stranka u Srbiji, nominalno levog, socijaldemokratskog i populističkog predznaka.

Osnovana je 17.7. 1990. ujedinjenjem tadašnjeg Saveza komunista Srbije i Socijalističkog saveza radnog naroda Srbije. Jedan od njenih prvih vođa bio je Slobodan Milošević, koji je kao njen kandidat pobijedio i na prvim demokratskim izborima 1990. 

SPS je na vlasti bila od 1990. do 2000. godine, i taj period su obilježili raspad SFRJ,ratovi u Hrvatskoj, Bosni i Hercegovini, međunarodne sankcije protiv tadašnje SRJ i rat na Kosmetu. Zbog toga je SPS zajedno sa svojim vođom često povezivana s velikosrpskim nacionalizmom, kao i optuživana za autoritarne metode održavanja vlasti zbog čega nije uspeo njen pokušaj da uđe u Socijalističku internacionalu.

SPS je Srbijom vladala samostalno do 1992. kada ulazi u kratkotrajnu koaliciju sa Srpskom radikalnom strankom, da bi od 1993. do 2000. vladala u koaliciji sa strankom Nova demokratija - Pokret za Srbiju.

Za vrijeme ratova u Hrvatskoj i BiH su osnovane posluslužbene filijale SPS kao što su Socijalistička partija Krajine, te Socijalistička partija Republike Srpske.

Nakon 2000. godine i rušenja režima Slobodana Miloševića, SPS se nalazi u opoziciji. Nakon izbora 2004. godine, iako još uvijek u opoziciji, podržava manjinsku vladu premijera Vojislava Koštunice.

Nakon parlamentarnih izbora 2008. godine SPS je ušla u vladu Mirka Cvetkovića.

Vidi još
--------

* Spisak levičarskih partija u Srbiji

Vanjski link
------------

***Socijalistička partija Srbije*** na Wikimedijinoj ostavi

* službena stranica
**Zumbul** (tur. *sümbül*; lat. *Hyacinthus*) roda je monokotiledonih skrivenosemenica iz istoimene familije Hyacinthaceae, kao i jedine vrste tog roda, koja prirodno (spontano) raste u predelima jugozapadne Azije, od Male Azije, preko Sirije, Libana, Izraela i Iraka do Irana. Postoje supspontane populacije u Dalmaciji i Grčkoj. Prirodna staništa zumbula su kamenjari od primorja do visokih planina (2000m n. v.).

Pojedini autori dve vrste srodnog roda *Hyacinthella* (*H. litwonowii* i *H. transcaspicus*) svrstavaju u rod zumbula kao vrste *Hyacinthus litwinowii* i *Hyacinthus transcaspicus*, respektivno.

Opis biljke
-----------

Zumbul je višegodišnja zeljasta biljka sa podzemnim stablom u vidu lukovice. Visine je do 50cm, sa 4-12 prizemnih listova i jednom cvetnom stabljikom koja nosi grozdastu cvast. Broj cvetova u cvasti je do 15 kod samoniklih i supspontanih biljaka, dok se kod gajenih kultivara može videti i po 50 cvetova. Cveta tokom proleća, cvetovi su veoma mirisni, plave, ružičaste, žute ili bele boje, hermafroditni. Listići perigona su srasli u cev, sa režnjevima koji štrče ili se povijaju te daju zvonast izgled čitavom cvetu. Oprašivanje vrše insekti. Plod je okrugla lokulicidna čaura. Seme je mrko-crno boje, sa belim arilusom. Zumbul je mirmekohorna biljka.

Značaj zumbula
--------------

Zumbuli u parku u Kanberi
U istočnom Sredozemlju zumbul se gaji od davnina, zahvaljujući jakom mirisu cvetova i zahtevanjem malo pažnje pri uzgoju. Veći značaj i popularost postiže u 18. veku u Evropi, kada se u Holandiji stvara preko 2000 kultivara i hibrida. Preporučene radnje tokom uzgoja  su sađenje lukovica tokom septembra/oktobra, dodavanje veštačkih đubriva tokom cvetanja (najčešće u martu) i uklanjanje svelih stabljika i listova (april-jun) kako bi se više enegije/hrane magaciniralo u lukovice.

Esencijalno ulje zumbula se koristi u parfimeriji. Iz cvetova se dobija plava boja. Biljni sok stabla može izazvati kontaktni dermatitis, a lukovica je bogata toksinima i otrovna za sisare.

Zumbul u kulturi
----------------

Latinsko ime rodu dato je po Hijakintu iz grčke mitologije, a širom prirodnog areala zumbuli imaju veliku ulogu u ljudskoj kulturi i umetnosti. Iranci njime ukrašavaju haft sin stolove pri dočeku Persijske nove godine (Norouz). Prorok Muhamed je govorio: „*da imam dva komada hleba, prodao bih jedan i kupio zumbule, jer oni će mi dušu nahraniti*".

Naziv za biljku je u srpski jezik verovatno došao iz turskog (tur. *sümbül* — zumbul). U našoj narodnoj književnosti zumbul je čest motiv — od metafore za lepotu (npr. zumbul devojče, u pesmi *Stojanke, bela Vranjanke*) do alegorije (pesma *Ljubavni rastanak*). Motiv zumbula je prisutan i u lirici Alekse Šantića (pesme *Omar*, *Behar*, *Emina*) i Đure Jakšića (*Na Liparu*).

Spoljašnje veze
---------------

***Zumbul*** na Wikimedijinoj ostavi
**ŽRK Metković** je ženski rukometni klub iz Metkovića.

Desetak godina nakon što je u Metkoviću osnovana RK Mehanika (današnji RK Metković), skupina je metkovskih djevojaka osnovala svoj klub. Ženski rukometni klub utemeljen u sklopu Športskog društva metkovske tvrtke Razvitak, 1972.godine, pod imenom **ŽRK Razvitak**.

Prva predsjednica kluba bila je Marija Zovko, a prvi trener Ivan Matić. Na početku svog rada djevojke su prve dvije godine odigravale samo prijateljske utakmice s klubovima u južnoj Hrvatskoj, te u susjednoj Hercegovini. U natjecateljskoj godini 1974/75. ŽRK Razvitak počinje se natjecati u Dalmatinskoj ligi. Već iduće godine plasirao se u Drugu saveznu ligu - zapad gdje je igrao samo jednu sezonu. Nekoliko sljedećih godina natječe se u Hrvatskoj rukometnoj ligi - jug, a u natjecateljskoj sezoni 1984/85. klub je kroz kvalifikacije izborio pravo natjecanja u Jedinstvenoj rukometnoj ligi u kojoj se natječe do sezone 1991/92. kada zbog agresije na Republiku Hrvatsku i izbijanja Domovinskog rata zamrzava svoj status. 

U sezoni 1992/93. klub nastavlja natjecanje u Prvoj B HRL - jug pod današnjim imenom, ŽRK Metković. Trenutno se natječe u Drugoj HRL - jug.
U klubu djeluju seniorski, juniorski i kadetski sastav kao i škola rukometa.

U klubu je poniklo nekoliko vrsnih rukometašica koje su igrale ili još igraju u prvoligaškim rukometnim klubovima i raznim državnim selekcijama kao što su: Bokan, Crnčević, Volarević, Ilić, Petković, Glavan, Grmoja , Medar, Džono itd.

Predsjednik kluba je Tomislav Komazin, a trenerica Mariela Križanović.
**Saïd Aouita** (čitaj *Said Auita*; Kenitra, 2. XI. 1959), bivši marokanski atletičar, srednjeprugaš (od 800 do 5000 m), olimpijski pobjednik na 5000 m s Olimpijskih igara u Los Angelesu, 1984. godine.

Prvi je iz plejade sjajnih arapskih atletičara koji, od njegove pojave pa do danas, suvereno vladaju srednjim prugama.

Trke
----

Svijetu se prvi puta predstavio na atletskom SP u Helsinkiju 1983, kad je osvojio brončanu medalju na 1500 m.

Iako mu je specijalnost bila 1500 m, u povijest atletike ušao je kao prvi čovjek koji je pretrčao 5000 m za manje od 13 minuta (12:58.39, Rim, 22. VII. 1987). Nadalje, sudjelovao je i u utrci u kojoj je Steve Cram, u Nici 16. VII. 1985, postao prvi čovjek koji je pretrčao 1500 m ispod 3:30 (3:29.67, Aouita drugi sa 3:29.71). Mjesec dana poslije Aouita postavlja "svoj" svjetski rekord na 1500 m (3:29.46) u, tada zapadnom, Berlinu.

Ukupni je pobjednik serije *Grand Prix IAAF* 1986, 1988. i 1989. godine.

Kao što se svijetu predstavio prvi puta na SP, tako se i povlači iz atletike nakon SP u Tokiju, 1991 godine, kad totalno podbacuje, zauzimajući u finalu, za njega razočaravajuće, 11. mjesto.

Karijera
--------

* 1983. – SP, 1 brončana medalja (1500 m)
* 1984. – OI, 1 zlatna medalja (5000 m)
* 1987. – SP, 1 zlatna medalja (5000 m)
* 1988. – OI, 1 brončana medalja (800 m)

Osobni rekordi
--------------

* 800 m: 1:43.86 (1988)
* 1500 m: 3:29.46 (1985, tada svjetski rekord)
* 2000 m: 4: 50.81 (1987, tada svjetski rekord)
* 3000 m: 7:29.45 (1989, tada svjetski rekord)
* 5000 m: 12:58.39 (1987, tada svjetski rekord, prvi rezultat ispod 13 minuta)
Feldspati u granitu
**Feldspat** je naziv za grupu vrlo važnih petrogenih minerala, koji izgrađuju više od 60% Zemljine kore. Feldspati se mogu javiti i u intruzivnim i u efuzivnim magmatskim stenama, što znači da mogu kristalisati i dok se magma nalazi u Zemljinoj kori, kao i kada se izlije na površinu. Takođe se mogu javiti i u određenoj grupi metamorfnih stena, kao i u mnogim sedimentnim stenama.

Podela
------

Grupa feldspata deli se na dve podgrupe: alkalne feldspate i plagioklase.

Podgrupi alkalnih feldspata pripadaju sledeći minerali:

* sanidin - (K,Na)Si3O8
* ortoklas - KSi3O8
* mikroklin - KSi3O8

Minerali ove podgrupe se razlikuju po uređenosti kristalne rešetke, što je posledica načina kristalizacije i temperature na kojima se ona vrši. Sanidin je stabilan na visokim temperaturama, a mikroklin na nižim. To znači da se sanidin javlja u intruzivnim magmatskim stenama, u dubini, gde je magma toplija, i gde ima više vremena za kristalizaciju. Zbog toga je njegova kristalna rešetka uređena. Mikroklin, za razliku od toga, kristališe na nižim temperaturama, kada se magma izlije na površinu, tj. ulazi u sastav efuzivnih magmatskih stena. Zbog toga je njegova kristalna rešetka samo delimično uređena. Takođe, temperatura na kojoj ortoklas započinje kristalizaciju je viša nego kod mikroklina, a niža nego kod sanidina. Zbog toga se ortoklas javlja, obično, u obliku krupnih fenokristala (ima dosta vremena za kristalizaciju) u porfiroidnoj strukturi. 

Podgrupa plagioklasa predstavlja izomorfnu seriju od albita, koji je čisti natrijski alumosilikat, do anortita, koji je čisti kalcijski alumosilikat. Ostali članovi ove izomorfne serije imaju određeni procenat albita i anortita. Članovi grupe plagioklasa su:

* albit - NaAlSi3O8 (0-10% anortitske komponente)
* oligokas (10-30% anortitske komponente)
* andezin (30-50% anortitske komponente)
* labrador (50-70% anortitske komponente)
* bitovnit (70-90% anortitske komponente)
* anortit - CaAl2Si2O8 (90-100% anortitske komponente)

Plagioklasi su veoma važna grupa petrogenih minerala, koji ulaze u sastav gotovo svih magmatskih stena (izuzev najbazičnijih). Pri tom albit ulazi u sastav kiselih magmatskih stena, oligoklas i andezin u sastav intermedijarnih, a labrador, bitovnit i anortit u sastav bazičnih magmatskih stena (u izuzetno retkim slučajevima anortit se može naći u sastavu neke ultrabazične stene).

Vidi još
--------

* Spisak minerala

Literatura
----------

***Feldspat*** na Wikimedijinoj ostavi

* Danilo Babič (2003), *Mineralogija*, Rudarsko-geološki fakultet Univerziteta u Beogradu, Beograd
Felice Orsini
**Orso Teobaldo Felice Orsini** (Meldola, 10. prosinca 1819. – Pariz, 13. ožujka 1858.) je bio talijanski nacionalistički revolucionar koji je 1858. godine pokušao izvršiti atentat na francuskog cara Napoleona III u događaju znanom kao Orsinijeva afera. 

Veliki pobornik Giuseppea Mazzinija, Orsini je sudjelovao u Prvom talijanskom ratu za nezavisnost, nakon kojega je služio kao Mazzinijev agent u Švicarskoj, Mađarskoj i Engleskoj. Nakon hrabrog bijega iz austrijskog zatvora u Mantovi 1855. godine, Orsini odlazi u London gdje piše dvije knjige o svojim pothvatima – *The Austrian Dungeons in Italy* (1856.) i *Memoirs and Adventures of F. Orsini Written by Himself* (1857.). Oba izdanja bila su popularna među britanskim čitateljima. Orsini se 1857. odvojio od Mazzinija i, u stanju psihičke nestabilnosti, počeo planirati atentat na Napoleona III, nadajući se kako će careva smrt u Francuskoj potaknuti revoluciju koja će se dalje proširiti na Italiju. Tokom večeri 14. siječnja 1858. Orsini je s pomoćnicima bacio tri bombe na kočiju Napoleona III i carice Eugénie, no atentat je bio neuspješan; osmero ljudi je ubijeno, njih 148 je ranjeno, ali car i carica su prošli bez ozljeda. 

Orsini je ubrzo uhapšen i giljotiniran u Parizu 13. ožujka 1858. godine. Za sobom je ostavio testament i dva pisma adresirana Napolonu III. 

Ironično, Napoleon III nedugo nakon Orsinijeva pogubljena odlučio formalno podržati ujedinjenje Italije.
**Thal** je naselje u austrijskoj pokrajini Štajerskoj, poznato kao rodno selo Arnolda Schwarzeneggera.

Geografija
----------

Naselje se nalazi oko 3,2 km zapadno od glavnog grada Štajerske Graza. Sastoji se od oko 19 grupiranih zaselaka: Eben, Eck, Hardta, Haslau, Kirchberg, Kötschberg, Linak, Oberbichl, Oberthal, Plabutsch, Schlüsselhof, Steinberg, Unterbichl, Unterthal, Waldsdorf, Waldsdorfberg, Wendlleiten, Windhof i Winkel. U selu ima i malo jezero Thalersee.

Historija
---------

U Thalu je 1735. sagrađena drvena kapela u baroknom stilu. Godine 1772. sagrađena je župna crkva Svetog Jakova, izvorno posvećena Svetom Sebastijanu, koja je proširena 1992. a posvećena 15. svibnja 1994. godine.

Poznate osobe
-------------

* Arnold Schwarzenegger, austrijsko-američki filmski glumac, političar i body builder

Vanjske veze
------------

* Službene stranice naselja

Izvor
-----

1. ↑  Statistički zavod Austrije

### Ostali projekti

|  |  |
| --- | --- |
|  | U Wikimedijinoj ostavi ima još materijala vezanih za: **Thal** |
**Żory**, čita se **Žori** (njemački: *Sohrau*) je grad od 62,844 stanovnika na jugu Poljske u Šleskom vojvodstvu.

Geografske karakteristike
-------------------------

Żory leži duž rijeke Rude, nedaleko od granice sa Češkom i Slovačkom, udaljen svega 14 km istočno od Rybnika (46 od češke Ostrave).

Historija
---------

Żory je gradska prava 1272. dobio od šleskih Pjastovića, ali je od prve polovice 14. vijeka podpao pod vlast čeških kraljeva i dijelilo političku sudbinu sa ostalom Šleskom sve do 1556. kad su ga kupili su Habsburgzi. Za njihove vladavine postao je slobodni kraljevski grad, pa se razvio kao zanatsko-trgovački centar, naročito sa solju koja se iskapala u okolici.

Od 1742. pripada Kraljevini Pruskoj u kojoj je u prvoj polovici 19. vijeka počeo stagnirati, čak je 1817. gotovo potpuno izgorio, ali se od druge polovice 19. vijeka počeo opravljati, razvojem industrije (željezara, proizvodnja kočija) ali i kao sajamski grad (konji).
Željeznička pruga izgrađena je do grada 1884.

Nakon Prvog svjetskog rata dobar dio stanovnika sudjelovao je u Šleskim ustancima (1919.-21.), a nakon provedenog plebiscita 1922. pripao je Drugoj Poljskoj Republici.

Za vrijeme Njemačke okupacije u gradu je djelovao zarobljenički logor za francuske vojnike, koji je u periodu 1941. - 45. radio kao radni logor za zatvorenike različitih nacionalnosti. U periodu 1942. - 5. u Żoryu je djelovao i logor za raseljene Poljake.

Oko 80% zgrada u gradu uništeno je za borbi između jedinica Wehrmachta i Crvene armije, koje su nakon rata obnovljene.

Znamenitosti
------------

Najveća znamenitost Żorya je ranogotička župna crkva (13 - 14. vijek) obnovljena u 16. vijeku.

Privreda
--------

Današnji Żory je industrijski grad na istočnom rubu rudarskog rajona bogatog ugljenom oko 
Rybnika. Najnoviji i najmoderniji rudnik kod sela Suszec otvoren je 1983.

Żory je grad kemijske, metalne i prehrambene industrije sa tvornicom signalnih uređaja i građevinskog materijala.

Pobratimski gradovi
-------------------

Żory ima ugovore o prijateljstvu sa slijedećim gradovima; 

* Francuska Montceau-les-Mines, Francuska
* Litvanija Pasvalis, Litvanija
* Njemačka Kamp-Lintfort, Njemačka
* Mađarska Mezőkövesd, Mađarska
* Ukrajina Tetiev, Ukrajina

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5 6 7 8 9   „Żory" (poljski). Encyklopedia PWN. Pristupljeno 6.07. 2021.
2. 1 2 3 4 5  „*Poland: Slaskie*" (engleski). City population. Pristupljeno 6.07. 2021.
3. ↑  „Położenie" (poljski). Urząd Miasta Żory. Arhivirano iz originala na datum 2021-07-09. Pristupljeno 6.07. 2021.
4. ↑  „*Miasta partnerskie*" (poljski). Urząd Miasta Żory. Arhivirano iz originala na datum 2021-07-09. Pristupljeno 6.07.2021.

Vanjske veze
------------

***Żory*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Urząd Miasta Żory* (službene stranice) (`pl`)
Koordinate: 41° 25′ 15" SGŠ, 22° 42′ 01" IGD

**Sačevo** (mak. *Sačevo*) je naselje u Republici Makedoniji, u jugoistočnom delu države. Sačevo je naselje u okviru opštine Strumica.

Prirodni uslovi
---------------

Sačevo je smešteno u jugoistočnom delu Republike Makedonije. Od najbližeg grada, Strumice, naselje je udaljeno 8 kilometara istočno.

Naselje Sačevo se nalazi u istorijskoj oblasti Strumica. Naselje je položeno u jugozapadnom delu Strumičkog polja. Seoski atar je ravničarski i ceo pod ratarskim kulturama. Nadmorska visina naselja je približno 220 metara. 

Mesna klima je blaži oblik kontinentalne zbog blizine Egeja (žarka leta).

Stanovništvo
------------

Sačevo je prema poslednjem popisu iz 2002. godine imalo 540 stanovnika.

Većinsko stanovništvo u naselju su etnički Makedonci (100%).

Pretežna veroispovest mesnog stanovništva je pravoslavlje.

Izvori
------

* Popis u Makedoniji 2002. - Knjiga 10.

Spoljašnje veze
---------------

* www.strumica.gov.mk Zvanična stranica opštine Strumica

  

  


| p • r • uNaseljena mesta opštine Strumica |
| --- |
| **Strumica** • 
Banica • 
Bansko • 
Belotino • 
Veljusa • 
Vodoča • 
Gabrovo • 
Gradski Baldovci • 
Dabilje • 
Dobrejci • 
Dorlombos • 
Zleševo • 
Kosturino • 
Kukliš • 
Memešlija • 
Murtino • 
Ormanlija • 
Popčevo • 
Prosenikovo • 
Raborci • 
Rič • 
Sačevo • 
Svidovica • 
Tri Vode • 
Čepelija |  |
Stara vrata
**Stara vrata** su najstariji arhitektonski spomenik u Rijeci.

Povijest
--------

Otkriveni kasnoantički zid u tijesnoj vezi sa spomenikom koji je poznat u starijoj literaturi kao "Rimski luk" odnosno "Vrata". Danas je utvrđeno da su Stara vrata najstariji arhitekturni spomenik u Rijeci. Od 1700. ta "Vrata" privlače pažnju humanističkih znanstvenika. U 19. stoljeću najprije je vladalo mišljenje da se radi o trijunfalnom luku podignutom u čast imperatora Klaudija. Arheolog Petar Kandler držao je da su to gradska vrata, no riječki povjesničar L. G. Cimiotti dokazao je da se radi o vratima kastruma. Moderni arheolog dr. Mate Suić precizira da se radi o vratima pretorija Trsatike, budući da je jedini plastični ukras preostao na tom spomeniku okrenut moru. Ta je pretpostavka potvrđena kada su 1955. otkriveni, te arheološki 1981. godine istraženi ostaci kasnoantičkih zidova na začelju crkve sv. Sebastijana, koji su pripadali Kastrumu. Stara vrata ili Rimski luk, ulaz je u Stari grad.

Izvori
------

* Službene stranice Grada Rijeke Arhivirano 2013-10-02 na Wayback Machine-u

Vanjske veze
------------

|  |  |
| --- | --- |
|  | U Wikimedijinoj ostavi ima još materijala vezanih za: **Stara vrata** |

**Napomena:** Ovaj tekst ili jedan njegov dio preuzet je s mrežnih stranica Grada Rijeke ili Moja Rijeka. Vidi Dopusnicu Grada Rijeke.
Brdo i naselje Tičan (Tićan)
**Tičan**, (Tićan, Mt. Tizzán) naselje na istoimenom brdu, 360 m nadmorske visine, katastarska općina Sv. Vital, okruženo šumom i njivama. Tlo je na tom području najtipičnija "*terra rossa*" (crvenica). Povremeno u Tičan dolaze radio amateri koji su sa zapadne strane postavili kompleks antena koje koriste tijekom radio amaterskih natjecanja. S istočne strane naselja gradi se astronomska osmatračnica Tičan, dok se na sjevernoj strani priprema prostor za geofizičku stanicu.

Parcijalno obnovljena crkva Sv. Pantaleona koristi se samo jednom u godini za Sv. Marka, kad iz nje kreće procesija po okolnim poljima.

Povijest
--------

Dosad dostupna povijest prikazuje Tičan kao bogato seosko imanje, kasnije i ladanjsko imanje okruženo njivama, voćnjacima i japanskim vrtom (parkom) s južne strane. Ispod samog brda, postojalo je do početka dvadesetog stoljeća i jezero, koje je nestalo nakon miniranja za postavljanje pumpne stanice.

Financijskim kolapsima, udajama i agrarnom reformom mijenjalo je mnoge vlasnike da bi 2002. u starom dijelu izgubilo i posljednjeg žitelja.
Na više mjesta izražena i prepisivana hipoteza da je Tičan bio prethistorijsko naselje, gradina, za sad ne nalazi na materijalne potvrde tijekom iskopa na tom prostoru.
Ti isto vrijedi i za hipotezu o nastanku imena Tičan iz imena fundusa kojeg je dobio rimski legionar po imenu Ticius.
**Tomislav Janko Šagi-Bunić** (po rođenju *Janko Šagi*, upotrebljava književno ime *Tomislav J. Šagi-Bunić*; Brodarovec kraj Varaždina, 2. veljače 1923. - Zagreb, 21. srpnja 1999.) je bio znameniti hrvatski teolog.

Život
-----

Profesor Katoličkog bogoslovnog fakulteta u Zagrebu postaje akademske godine 1952/53. Za dekana Fakulteta izabran je akad. god. 1969/70, zatim ponovno u više navrata. Kao dekan zalaže se za razvoj teološkog istraživanja i integraciju ove najviše crkvene visokoškolske ustanove sa Zagrebačkim sveučilištem. 7. prosinca 1979. Šagi-Bunić je izabran za dopisnog člana Jugoslavenske akademije znanosti i umjetnosti u Zagrebu. U svojstvu privatnog teologa zagrebačkog nadbiskupa, kardinala Franje Šepera, Šagi-Bunić prisustvuje svim zasjedanjima Drugog vatikanskog sabora (1962–1965). Postaje članom medunarodne Teološke komisije pri Kongregaciji za nauk vjere (29/4/1969). Surađuje kod osnivanja i usmjerenja Glasa Koncila (1962), jedan je od inicijatora biltena za ekumenska pitanja *Poslušni Duhu* i časopisa *Svesci, Kršćanska sadašnjost* (1966) čiji je glavni i odgovorni urednik do br. 19-20/1971. Usko surađuje kod organiziranja *Kršćanske sadašnjosti - Centra za koncilska istraživanja, dokumentaciju i informaciju* (1968) i *Teološkog društva Kršćanska sadašnjost* kojemu predsjeda od 1977. do kraja 1989. godine.

Djela
-----

Poznatija Šagi-Bunićeva djela su:

* *Kristologija Prokla Carigradskog (434-446)*, doktorski rad (1951/2009.)
* *Kršćanstvo ne može biti umorno*, 25 govora održanih u zagrebačkoj katedrali (1962.)
* *Ali drugog puta nema*, uvod u misao Drugog vatikanskog koncila (1969.)
* *Nema privatnoga Boga*, razmišljanja o temeljnim usmjerenjima kršćanske egzistencije (1970.)
* *Izazov starih* (1972.)
* *Povijest kršćanske literature*. Svezak I (1976.)
* *Vrijeme suodgovornosti* I-II (1981-1982.)
* *Katolička crkva i hrvatski narod* (1983.)
* *Bogu nije nitko nevažan* (1983.)
* *Motriti lice Očevo* (2000.)

Izvori
------

1. ↑  Nezaboravni Tomislav Šagi-Bunić Arhivirano 2014-02-03 na Wayback Machine-u: "*Najvećem i najutjecajnijem hrvatskom teologu našega doba*"

Vanjske veze
------------

* Radovi T. J. Šagi-Bunića Arhivirano 2012-07-08 na Wayback Machine-u (verbum.hr)
* Radovi T. J. Šagi-Bunića Arhivirano 2021-03-09 na Wayback Machine-u (hrcak.srce.hr)
* Tomislav J. Šagi-Bunić - Povijest kršćanske literature (svezak I) (scribd)

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 221129172
* ISNI: 0000 0003 6034 3737
* GND: 1029513201
* SUDOC: 193490374
* BNF: cb10114969z (podaci)
* NKC: uk2011675230

 |
Država Dalmacija pod Marcelinom i Julijem Nepotom, 454-480. godine
**Dalmacija** je bila nezavisna država između 454. i 480. godine. Nastala je u vreme raspada Zapadnog rimskog carstva, kada najveći deo carstva, uključujući i Rim, dolazi pod vlast novoformiranih germanskih država. Uništenjem zapadnog carstva, romansko stanovništvo je uspelo da sačuva nezavisnost u okviru dve nove nezavisne države, Dalmaciji na prostoru Ilirika i državi Siagrijusa, kralja Rimljana, na prostoru Galije. Obe države su bile kratkotrajne; Dalmaciju pokorava Odoakar 480. godine, dok Siagrijusovu kraljevinu pokoravaju Franci 486. godine, čime nestaju poslednji ostaci Zapadnog rimskog carstva. 

Centar države Dalmacije bio je grad Salona (današnji Solin), a država je obuhvatala primorske delove današnje Hrvatske, kao i delove današnje Bosne i Hercegovine, Slovenije i Crne Gore. Vladari Dalmacije bili su Marcelin (454-468), Julije Nepot (468-480) i Ovida (480). Ovidinom smrću 480. godine, Dalmaciju osvaja Odoakar, koji je priključuje svojoj državi.

Literatura
----------

* Dragan Brujić, Vodič kroz svet Vizantije, Beograd, 2004.

Vidi još
--------

* Dalmacija
* Dalmacija (rimska provincija)
* Ilirik
* Zapadno rimsko carstvo

Spoljašnje veze
---------------

* Mapa države Dalmacije
* Mapa države Dalmacije
Thomas Boleyn, engleski plemić i diplomata
**Thomas Boleyn, 1. grof od Wiltshirea i 1. grof od Ormondea** (1477 - 12. mart 1539) je bio engleski plemić i diplomata, otac Anne Boleyn i djed Elizabete I Engleske.

Njegovi roditelji su bili William Boleyn (1541 - 10. oktobar 1505) i Margaret Butler (1444 - 1539). 

Oženio je ledi Elizabeth Howard, kćerku Thomasa Howarda, 2. vojvode od Norfolka. Troje njihove djece preživjelo je do punoljetnosti:

* Mary Boleyn (? - 19. juli 1543), prvim brakom ledi Carey, drugim brakom ledi Mary Stafford
* Anne Boleyn (? - 19. maj 1536), brakom kraljica Engleske
* George Boleyn (1504 - 17. maj 1536)

Thomas Boleyn je bio cijenjen diplomata koji je poznavao veliki broj evropskih jezika. Bio je miljenik Henrika VII, a karijeru nastavio za vrijeme vladavine Henrika VIII, za razliku od mnoštva političara koje je Henrik smijenio po dolasku na tron. Thomasov šarm i profesionalnost osvojili su mnoge ljude u Evropi, uključujući nadvojvotkinju Margaretu Austrijsku.

Godine 1525. dobio je englesku plemićku titulu vikonta Rochforda, a 1527. irsku plemićku titulu grofa od Ormondea. Godine 1529, zahvaljujući kćerinoj vezi sa kraljem, dobio je englesku plemićku titulu grofa od Wiltshirea. Kako je njegov jedini sin umro prije njega, sve njegove titule su izumrle. Godine 1532. njegova kćerka Anne je dobila vlastitu plemićku titulu markize od Pemrbokea, zauzevši tako viši položaj od svoga oca. Godine 1533. Anne se udala za kralja i tako postala engleska kraljica. Anne je pogubljena 1536. godine pošto nije uspjela Henriku roditi sina, a formalni razlog za njeno pogubljenje, između ostalih, bio je i incest sa bratom, zbog čega je i George pogubljen. Thomas je nakon njihove smrti ostatak života proveo van kraljeve milosti.

***Thomas Boleyn*** na Wikimedijinoj ostavi
Thomas Gaisford
**Thomas Gaisford** (22. decembar 1779 – 2. jun 1855) bio je britanski klasični filolog.

Rođen je u Iford Manoru, u Wiltshireu, a srednjoškolsko obrazovanje stekao je u školi Hyde Abbey, u Winchesteru. Na Univerzitet u Oxfordu upisao se 1797, gde je zatim postao i predavač, da bi 1811. bio postavljen za kraljevskog profesora grčkog jezika na Oxfordu. Istovremeno je vršio i svešteničke dužnosti, a od 1831. do svoje smrti bio je dekan katedrale u Oxfordu *(Christ Church Cathedral)*.

*Poetae minores graeci*, vol. I, 1823
Kao kustos Bodlijanske biblioteke i glavni urednik Oxford University Press-a, Gaisford je odigrao izuzetno važnu ulogu u uspostavljanju saradnje s istaknutim evropskim filolozima, među kojima su najznačajniji bili August Immanuel Bekker i Karl Wilhelm Dindorf. Među njegovim brojnim doprinosima proučavanju grčke književnosti izdvajaju se njegova kritička izdanja Hefestionovog *Encheiridiona* (1810), manjih grčkih pesnika (*Poëtae Graeci minores*, 1814–1820); Stobejevog *Florilegija* (1822); Herodota, s beleškama koje sadrže sve poznate verzije čitanja, tzv. *variorum* (1824); Sudine enicklopedije (1834); Velikog etimološkog rečnika (I848); Evsevijevih spisa *Praeparatio evangelica* (1843) i *Demonstratio evangelica* (1852). Godine 1856. u njegovu su čast u Oxfordu utemeljene Gaisfordove nagrade za najbolje prozne sastave na starogrčkom jeziku.

Izvori
------

* Članak uključuje tekst iz enciklopedije Britanika jedanaesto izdanje iz 1911, koja je sada u javnom vlasništvu.