***Helena*** (grčki: Ἑλένη, *Helénē*) naslov je jedne tragedije starogrčkog pesnika Euripida. Premijerno je izvedena 412. pne. na Dionisijskom festivalu kao deo trilogije u kojoj je bila i danas izgubljena *Andromeda*. *Helena* ima mnogo toga zajedničkog s Euripidovom *Ifigenijom na Tauridi*.

Historijski kontekst
--------------------

Ovaj je komad napisan ubrzo nakon katastrofalne propasti sicilijske ekspedicije. Istovremeno, sofisti su sve snažnije dovodili u pitanje tradicionalne vrednosti i religiju. U tom kontekstu Euripid piše ovu dramu zapleta s pacifističkim tendencijama, koja se može smatrati i nekom vrstom tragikomedije, s obzirom na to da se njena radnja zasniva na nizu nesporazuma i da je čisto tragički element manje izražen.

Mitološki kontekst
------------------

Tridesetak godina pre no što je napisana ova tragedija Herodot je u svojoj *Istoriji* tvrdio da Helena zapravo nikada nije ni stigla do Troje, nego je sve vreme tokom trojanskog rata bila u Egiptu. Euripid je u *Heleni* iskoristio varijantu ovog mita, po kojoj se u Troji nalazila samo prikaza Helenina. Naime, nakon što je Afrodita bila Parisu obećala da će mu za suprugu dati najlepšu ženu na svetu, a on presudio da je Afrodita lepša od Here i Atena, Hera je naredila Hermesu da Helenu, nagradu Parisovu, zameni utvarom, tj. lažnom Helenom. Prava Helena, koja je ostala verna svom mužu, bila je odvedena u Egipat i predata na staranje kralju Proteju. U Egiptu je ostala za sve vreme rata, sve dok je Menelaj na svom povratku iz Troje nije pronašao i vratio je kući.

U međuvremenu je u Egiptu umro Protej, zaštitnik i staratelj Helenin, a na prestolu ga je nasledio njegov sin Teoklimen. Novi kralj agresivno i nametljivo nagovara Helenu da se uda za njega, no ona i dalje želi ostati verna Menelaju, zbog čega Teoklimen postaje ogorčen na sve strance, a posebno Grke.

Zaplet
------

U prologu (stihovi 1–178) saznajemo od Helene da u Troju s Parisom nije otišla ona, nego njena prikaza. Pravu je Helenu bog Hermes preneo u Egipat i poverio je na brigu kralju Proteju. U Egiptu ona verno čeka povratak svog supruga Menelaja iz Troje. No Protej je umro, a njegov sin Teoklimen pokušava nagovoriti Helenu da se uda za njega. Helena ga odbija, između ostalog i zato što joj je sestra Teoklimenova, proročica Teonoja ― koja može videti budućnost ― prorekla da će se ponovo sresti s Menelajem. Helena beži od Teoklimenove nametljivosti i traži utehu i pribežište na Protejevom grobu. Tu spazi kako stiže Teukro, grčki junak pod Trojom i brat Ajantov. Ovaj je obavesti da je Troja pala pre sedam godina, da je strašna oluja razbila lađe s kojima se Menelaj vraćao kući te da je sam Menelaj nestao i da je verovatno mrtav.

U parodi (st. 179–251) Helena i hor, sastavljen od zarobljenih grčkih devojaka, tuguju nad nesrećom koja je snašla Helenu, koja je i protiv svoje volje bila povod grčkom pohodu na Troju, a time i uzrok svih nedaća i patnji. Helena prepričava horu svoj susret s Teukrom, i zajedno se pitaju koliko istine ima u njegovim rečima. Odlučuju da se za savet obrate proročici Teonoji.

U prvom epizodiju (st. 252–1106) brodolomnik Menelaj stiže do egipatske obale, zajedno s Helenom (tj. prikazom Heleninom) i svojom posadom. Lažnu Helenu i svu pratnju ostavlja u jednoj spilji i zatim sâm kreće da traži pomoć. Menelaj stiže do Teoklimenovog dvora, no nailazi na jednu staru sluškinju koja mu s vrata kaže da ne može pustiti nijednog Grka zbog Helene. Menelaj ostaje zgranut i prvo pomisli da sluškinja govori o nekoj drugog Heleni; no starica je govorila, sasvim precizno, o Heleni iz Sparte, ćerki Zevsovoj, kojoj se kao smrtni otac navodi Tindarej.

Ponovo ulazi hor, ohrabren Teonojinim rečima da je Menelaj živ, a zatim stiže i Helena, koja se nađe licem i lice s Menelajem. Menelaj ne može verovati svojim očima, jer misli da je Helena ostala u spilji zajedno s posadom. Uto stiže glasnik koji obaveštava Menelaja o tome da je (lažna) Helena iščezla u vazduh. Tu Menelaj shvati šta se dogodilo, a prava Helena mu priča da ona nikada nije ni stigla do Troje. (Ova scena prepoznavanja uticala je na slične scene u grčkoj komediji.) Dvoje supružnika prepuštaju se strastvenoj poplavi nežnosti, glasnik komentariše koliko su nepredvidljivi bogovi i kako su beskorisni i grčki i trojanski proroci, koji nisu prepoznali da je ona Helena u Troji lažna. 

Lude! Lovor-vijence berete u ratu,  
 oštricem koplja junačkog  
 hladno, kruto vi želite  
 smrtnika svađe smirit!  
 Bude l' mirila se krvlju,  
 tad kavge neće nikad  
 po ljudskim nestat grudima!  
 U Prijamovu zemlju, u dvore srnu,  
 a svađa se tvoja, Helena,  
 izravnat mogla riječima,  
 al' 'vako sad ih grli Had,  
 na zide hrupi požar, kao Zeusa grom,  
 a ti mi trpiš jade na jade  
 u teškoj, tužnoj bijedi onoj.
Euripid, *Helena*, 1151–1164, gde hor izgovara snažnu osudu rata.

Onda se oboje upute Teonoji, koja ― zahvaljujući svojim moćima ― jedina zna da je Menelaj u Egiptu, te je mole da nikome ne otkriva tu tajnu. Pokazuje se da im je proročica naklonjena. Ali i dalje ne znaju kako da pobegnu, s obzirom da na raspolaganju nemaju nijedan brod. Dogovore se da Helena saopšti Teoklimenu da je saznala kako je Menelaj mrtav i kako je stoga konačno spremna udati se za njega, ali samo pod uslovom da joj kralj dozvoli da obavi jedan kratak svečani obred u znak sećanja na svog mrtvog muža ― obred koji se mora izvršiti na otvorenom moru i za koji joj stoga treba brod. Sam Menelaj odigraće ulogu jednog preživelog iz tog brodoloma koji dolazi da saopšti vest o Menelajevoj smrti.

Hor peva prvi stasimon (st. 1107–1164), u kome priča o teskobama rata i povratku grčkih heroja, i o sudbini Helene, koja je izašla na rđav glas, iako je nevina. Ne vidi se božanska sigurnost, koja bi morala biti vladajuće načelo u svetu. Završna antistrofa je snažna osuda rata.

U drugom epizodiju (st. 1165–1300) Menelaj se pojavljuje na Teoklimenovom dvoru pretvarajući se da je glasnik koji donosi vest o smrti samoga Menelaja. Helena onda od kralja traži i dobija brod s posadom za svečani obred i kaže mu da se u Grčkoj na takav način odaje pošta onima koji su svoj život izgubili na moru.

Zatim hor peva drugi stasimon (st. 1301–1369), u kome se priseća mita o dugoj i bolnoj potrazi koju je boginja Demetra preduzela za svojom ćerkom Persefonom, koju je oteo Pluton, o saosećajnoj ulozi ostalih božanstava, pustošenju zemlje, obredima u njenu čast, te zagonetni prekoreva Helenu da zanemaruje njen kult.

Treći epizodij (st. 1369–1450) govori o tome kako se Helena priprema za navodni obred pomena na moru i kako joj Teoklimen daje brod neophodan da se ta svečanost obavi. Teoklimen pokušava Helenu odvratiti od učestvovanja u svečanosti, jer se plaši da će se ona od bola baciti u more. Helena ga umiruje i pripreme se konačno završavaju. Menelaj, spominjući sve svoje patnje, priziva Zevsovu pomoć.

Hor u trećem stasimonu (st. 1451–1511) unapred zamišlja Helen put do Sparte i moli Dioskure, zaštitnike moreplovstva, da se nađu sestri na putovanju. I same članice hora, grčke zarobljenice, žele da dobiju slobodu i kao ždralovi odlete u nebo ispod Plejada.

U eksodi (st. 1512–1692) glasnik priča Teoklimenu kako su Helena i Menelaj, s posadom koju im je kralj dao, porinuli brod u more, kako su tada stigli Menelajevi ljudi i svi se ukrcali pod izgovorom učešća u navodnom obredu, i kako je kraljeva posada ostala zbunjena. No čim je lađa izašla na pučinu, Menelaj i njegovi ljudi savladali su Teoklimenove mornare i pobegli ka Grčkoj. Izvan sebe od besa, kralj preti da će ubiti svoju sestru, ali ga zadržavaju devojke iz hora, koje hrabro potvrđuju ispravnost Teonojinog postupka. Na kraju se *ex machina* pojavljuju Dioskuri te Kastor saopštava kralju da je njegov poraz volja sudbine i da predskažu budućnost Helene, koja će u Sparti ostariti pored Menelaja, a na kraju života postaće boginja.

Teme i motvi
------------

Menelaj prvi put vidi Helenu i zaljubljuje se u nju, dok ih Afrodita i Eros posmatraju. Atički krater pronađen u Egnaciji, 450–440. pne.
### Mit o Heleni

Helena, kći Zevsa i Lede, bila je žena izuzetne lepote. Zbog toga što ju je oteo trojanski princ Paris izbio je trojanski rat, koji je tema *Ilijade*. U tom epu Helena je prikazana kao žena koja ne može ništa drugo do trpeti sve ono što se događa u ime njene lepote, pa prema tome nije predstavljena u negativnom svetlu. S druge strane, kasniji je autori često opisuju kao ženu lakog morala: Eshil je u *Agamemnonu* naziva "ženom mnogih muškaraca" (πολυάνορος γυναικὸς) i "propašću za brodove, propašću za junake, propašću za gradove" (ἑλένας, ἕλανδρος, ἑλέπτολις). I sam Euripid, u *Trojankama*, opisuje Helenu kao veliku preljubnicu koja je, pobegavši s Parisom u Troju, skrivila izbijanje rata.

Međutim, u *Heleni* pesnika je inspirisala *Palinodija* pesnika Stesihora, koja je pevala o tome kako je u Troju stigao sam lik Helenin. Polazeći od te verzije mita Euripid gradi jedan lik koji se suštinski razlikuje od uobičajenih opisa Helene, a koji će grčki komediograf Aristofan u *Tesmoforijazusama* nazvati "novom Helenom" (τὴν καινὴν Ἑλένην). Naslovna je junakinja u *Heleni* prikazana kao verna žena, nesrećna zbog velike i dugotrajne udaljenosti od svoga muža, puna patnje i trpljenja zbog toga što je sama izašla na rđav glas i važi za preljubnicu i kao žena koja odbija kralja Teoklimena, iako joj se ovaj uporno i nametljivo udvara.

### Drama zapleta

Ova tragedija predstavlja prvi primer onoga što se naziva "dramom zapleta", u kojoj se pažnja posvećuje zapletu i razvoju radnje, dok se ono što se obično smatra tragičkim aspektom nalazi u drugom planu. Kao da se radi o preteči komedije intrige, Menelaj je uveren da pored sebe ima pravu Helenu i da ju je privremeno sklonio u spilju, no čim se susretne s Egipćanima nađe se pred još jednom Helenom, koja, pored svega, kaže i to da nikad nije bila u Troji. To kod Menelaja izaziva veliko iznenađenje i, zapravo, u ovom delu tragično se stalno nalazi na ivici komičnog, čime se dobija jedna ugodna drama laganih tonova, koja je pri tom krunisana srećnim krajem.

Drugi su primeri euripidovske tragikomedije *Ijon* i izgubljena *Andromeda*, koji pripadaju istom razdoblju u kojem je nastala i *Helena*. Euripid je ovu vrstu drame prikazao kad mu je bilo oko 70 godina, pokazujući tako da je do kraja života eksperimentisao s novim pozorišnim formama.

Helena i Paris. Zvonasti krater, (Tarent?), 380–370. pne.
### Odnos s novom komedijom

Tragedije zapleta izvršile su snažan uticaj na novu atičku komediju, koja se razvila u 4. veku pne. i koja je prihvatila tu vrstu zapleta, kako se vidi iz sačuvanih Menandrovih fragmenata. U *Heleni* su već prisutni mnogi od elemenata koji će postati tipični za novu komediju: uloga *sudbine*), scena prepoznavanja *(anagnorisis)*, srećan završetak. Tu vrstu zapleta kasnije će prihvatiti i pisci rimske palijate, pre svih Plaut i Terencije, a od njih i moderna drama.

### Pacifizam

*Helena* sadrži jasne aluzije na savremene prilike u kojima se tih godina našla Atina. Godine 412. pne. peloponeski rat besneo je već skoro dvadeset godina iscrpljujući Atinjane. U toj klimi Euripidov hor u ovoj tragediji izgovara snažnu osudu rata.

I sam zaplet ove tragedije otkriva njen pacifistički karakter: trojanski rat je bilo besmisleno prolivanje krvi, jer prava Helena nije ni bila u Troji. Kad glasnik to sazna, obraća se Menelaju ovim rečima: "Pa radi magle ludo muke trpljasmo?" U tom je pitanju sažeta jedna od najautentičnijih poruka ove drame: često ciljevi koji se žele postići ratom nisu ništa do puki prividi, kao što je privid bila i ona Helena koja je pokrenula tolike stotine grčkih lađa, a ipak nije bila žena, nego tek fatamorgana.