recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Boban Marjanović
**Boban "Bobi" Marjanović** (Boljevac, 15. avgust 1988) je srpski košarkaš. Trenutno je član Dalas maveriksa.

Karijera
--------

Marjanović je seniorsku karijeru započeo u Hemofarmu u sezoni 2005/2006, ali je sledeću godinu proveo na pozajmici u manjem vršačkom klubu KK Svislajons Takovo.

Sa mladom reprezentacijom osvojio je Svetsko prvenstvo 2007. koje je održano u Novom Sadu, beležeći prosečno 8,4 poena po utakmici.

Sledeće godine je učestvovao na Najki hup samitu igrajući za tim najboljih svetskih juniora protiv srednjoškolske reprezentacije Sjedinjenih Država. Sjedinjene Držace su slavile 98:78, a Marjanović je zabeležio 4 poena za 14 minuta igre.

Sa mladom reprezentacijom Srbije osvojio je prvo mesto na Evropskom prvenstvu u košarci 2008. održanom u Letoniji. Iste leta se našao na širem spisku selektora seniorske repreezntacije Srbije Dušana Ivkovića. Nakon tog prvenstva, zbog povrede Darka Miličića, priključio se pripremama reprezentacije Srbije za kvalifikacija za Evropsko prvenstvo 2009. Za reprezentaciju je debitovao 27. avgusta protiv Mađarske, u kojoj je postigao 10 poena.
**Koknese** (njemački: *Kokenhusen*, ruski: *Кукейнос*) je grad od 2,428 stanovnika u sredini Latvije.

Geografske karakteristike
-------------------------

Koknese se nalazi u Regiji Vidzeme na ušću rijeke Pērse u Zapadnu Dvinu, udaljen oko 100 km od glavnog grada Rige.

Historija
---------

Ruine srednjovjekovnog zamka riškog nadbiskupa
Ime *Koknese* je prvi put dokumentirano oko 1200. postoji nekoliko njemačkih i ruskih verzija oko imena Koknese, ali sve se baziraju na imenu *Kokna*, kako se tad zvala rijeka Pērse.

Prije invazije viteških redova na Livoniju, u tom su kraju vladali ruski poločki kneževi, koji su podigli utvrdu sa palisadama uz koju je izraslo naselje. Kad su vitezi Livonskog bratstva mača početkom 13. vijek stigli do Koknese, ovdje je vladao knez Vjačko. On je nakon poraza spalio utvrdu i predao se vojci biskupa Alberta od Rige.

Već 1209. biskup Albert je počeo je graditi kameni zamak, ali ne na starom mjestu, nego na ušću rijeke Pērse u Zapadnu Dvinu.
Krajem 13. vijeka Koknese je već imao oko 1200 stanovnika, dvije crkve i oko 100 kuća.

Kako je Koknese u to vrijeme bio značajno trgovište i rezidencija riškog nadbiskupa, status grada dobio je 1277. a od 14. vijeka je i član Hanzeatskog saveza.

Nakon propasti Terre Mariane Koknese je postao domena Velike kneževine Litvanije, pa time i Poljsko-Litvanske Unije. 
Vojska Ivana Groznog zauzela je grad 1577. i opljačkala ga i zapalila.
Za reformacije 1687. sagrađena je luteranska crkva u gotičkom stilu.

Zamak Koknese konačno je razoren za Velikog sjevernog rata 1701. prilikom povlačenja saksonske vojske.
Epidemija kuge 1709.-10. koju je preživjela samo petina stanovnika, konačno je dotukla taj nekada moćni grad, koji je spao na selo.

Krajem 19. vijek sagrađen je dvorac Leuventern za vlasnika feuda Koknese, barona Lovensterna, koji nije bio dugog vijeka jer je teško oštećen za Prvog svjetskog rata 1914.

Nakon izgradnje hidroelektrane Pļaviņas 1965. i formiranja akumulacionog jezera potopljeno je brdo i dolina na kom je nekad bio zamak riškog nadbiskupa, pa njegove ruine danas leže par metara iznad vode.

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5 6 7  „*Koknese in Aizkraukles novads (Semigallia Region)*" (engleski). City population. Pristupljeno 5.01.2022.
2. 1 2 3 4 5 6 7 8  „*Kokneses pagasta vēsture*" (latvijski). Koknese. Arhivirano iz originala na datum 2022-01-05. Pristupljeno 5.01.2022.
3. ↑  „*The Hansa story of Koknese*" (engleski). Koknese. Arhivirano iz originala na datum 2022-01-05. Pristupljeno 5.01.2022.

Vanjske veze
------------

***Koknese*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Koknese* ()
|  |  |
| --- | --- |
|  | *Ovaj članak o **matematici** je u začetku. Možete pomoći Wikipediji tako da ga proširite*. |

U matematici, **racionalan broj** (ponekad u razgovoru upotrebljavamo **razlomak**) je broj koji se može zapisati kao odnos dva cela broja *a*/*b*, gde *b* nije nula.

Svaki racionalan broj može biti napisan na beskonačan broj načina, na primer {\displaystyle 1/2=2/4=3/6=\dots }. ili 123123123123

Najjednostavniji oblik je kada brojilac i imenilac nemaju zajedničkog delitelja, a svaki racionalan broj različit od nule ima tačno jednu jednostavnu formu sa pozitivnim imeniocem. 

Racionalni brojevi imaju decimalni razvoj sa periodičnim ponavljanjem grupa cifara. Ovde se računa i slučaj kada nema decimala ili kada se od nekog mesta 0 ponavlja beskonačno. Ovo je istinito za svaku celobrojnu osnovu veću od 1. Drugim rečima, ako je razvoj ispisa nekog broja u nekoj brojnoj osnovi periodičan, on je periodičan u svim osnovama, a broj je racionalan.

Realan broj koji nije racionalan se zove iracionalan.

Skup racionalnih brojeva se obeležava sa **Q.**

***Racionalni broj*** na Wikimedijinoj ostavi
**Ventspils** (let. *Ventspils*, rus. *Вентспилс*, nem. *Windau*, polj. *Windawa*) grad je u Letoniji, smešten u zapadnom delu države. Grad čini i samostalnu gradsku opštinu.

Prirodni uslovi
---------------

Ventspils je smešten na zapadu Letonije. Glavni grad Letonije, Riga nalazi se 185 kilometara severozapadno od Ventspilsa.

**Reljef**: Ventspils se nalazi u istorijskoj regiji Kurlandiji. Grad je izrastao na ušću reke Vente u Baltičko more. Grad se nalazi u ravničarskom području, na 5-8 metra nadmorske visine. 

**Klima**: U Ventspilsu vlada kontinentalna klima.

**Vode**: Grad Ventspils se obrazovao na ušću reke Vente u Baltičko more. Kao luka na Baltiku grad je važan, jer se zimi ne ledi. Reka Venta je gradu dala naziv (*Ventspils* = *trvđava na Venti*). Reka deli grad stariji, južni i severni, noviji deo.

Stanovništvo
------------

Gradska luka
Sa približno 44 hiljade stanovnika Ventspils je šesti grad po veličini u Letoniji. Međutim, od vremena nezavisnosti (1991. godina) broj stanovnika je osetno opao (1989. - preko 50 hiljada st.). Razloga za ovo je nekoliko - iseljavanje Rusa i drugim „sovjetskih" naroda u matice, odlazak mladih u inostrastvo ili Rigu zbog bezperspektivnosti i nezaposlenosti, negativan priraštaj.

**Etnički sastav**: Matični Letonci čine nešto više od polovine gradskog stanovništva. Nacionalni sastav je sledeći:

* Letonci: 55%
* Rusi: 30%
* ostali: 15%

Istorija
--------

Područje Ventspilsa bilo je naseljeno još u vreme praistorije. Današnje naselje pod nemačkim nazivom *Windau* osnovali su nemački vitezovi teutonci, a 1314. godine ono je dobilo gradska prava. 1617. godine grad je priključen Državnoj zajednici Poljske i Litvanije. 1711. godine grad zauzima Rusko carstvo i menja naziv u *Ventspils*. U 19. veku grad doživljava privredni procvrat.

1920. godine Ventspils je priključen novoosnovanoj Letoniji. 1940. godine priključen je SSSR-u, ali je uskoro pao u ruke Trećeg Reicha (1941-44.). Posle rata grad je bio u sastavu Letonske SSR, da bi se ponovnim uspostavljanjem letonske nezavisnosti 1991. godine Ventspils našao u granicama Letonije.

Znamenitosti
------------

Ventspils je poznat po staroj tvrđavi, čiji najstariji deo datira iz vremena vladavine Teutonaca.

Galerija slika
--------------

* Detalj iz gradskog jezgraDetalj iz gradskog jezgra
* Luteranska Crkva sv. NikoleLuteranska Crkva sv. Nikole
* Gradska autobuska stanicaGradska autobuska stanica
* Savremeno zdanje gradskog čitalištaSavremeno zdanje gradskog čitališta

Vidi još
--------

* NK Ventspils

Spoljašnje veze
---------------

***Ventspils*** na Wikimedijinoj ostavi

* Zvanična stranica grada Ventspilsa Arhivirano 2012-09-14 na Archive.is-u
Oscar Montelius
**Oscar Montelius** (9.9. 1843 – 4.11. 1921.) bio je švedski arheolog koji je rafinirao koncept serijacije, odnosno metodu relativnog kronološkog datiranja. Serijacija je postupak razvijanja kronologije kroz aranžiranje materijalnih ostataka kulturne tradicije u redu koji producira najkonzistentniju matricu njenih kulturnih osobina.

Početni poticaj mu je bilo nastojanje da pruži relativne datume za artefakte u muzejskim zbirkama koje često nisu imale rigorozne podatke, i to tako što je radio usporedbe s drugim artefaktima unutar određenog geografskog područja. Monteliusova metoda je stvorila kronologije specifične za lokaciju, temeljene na materijalnim ostacima. Kasnije, kada bi se kombinirali s pisanim historijskim referencima, predmeti bi mogli dobiti apsolutne datume. 

On je uzeo sistem tri doba (Kameno doba, Brončano doba, Željezno doba), prvotno zamišljen od Christiana Jürgensena Thomsena kako bi organizirao danske muzejske zbirke arheoloških materijala te ih je podijelio na manje pod-periode. Tako je neolit u Skandinaviji podijelio na četiri perioda označena brojevima (I-IV) a Nordijsko brončano doba na šest perioda (I-VI). Prvi je ustanovio kako brojni švedski petroglifi datiraju iz Nordijskog brončanog doba, i to tako što je uspoređivao sjekire prikazane na petroglifima s arheološkim nalazima. Također je podržavao Thomsenovu tipologiju brakteata iz perioda Velike seobe naroda.

Koristeći kalendarske datumi iz nedavno dešifriranih hijeroglifa Drevnog Egipta, Montelius je koristio složeni sistem ukršetnog datiranja kroz tipologije i pridružene nalaze kako bi ustanovio apsolutne datume za arheološke nalaze širom Evrope. 

Njegove difuzionističke teorije su s vremenom zamijenili složeniji pogledi na kulturnu interakciju ali se njegov sistem pod-podjela još uvijek koristi. Montelius je godine 1917. postao članom Švedske akademije.

Eksterni linkovi
----------------

* Oscar Montelius Arhivirano 2010-05-28 na Wayback Machine-u
Prostor regije Volinj
U Volinju se nalazi veliko svetište Počajivska lavra, 16. st.
**Volinj** (ukrajinski: *Волинь* [*Volyn’*], poljski: *Wołyń*, njemački: *Wolhynien, Wolynien*, ruski: *Волынь* [*Volyn’*]; hebrejski: װאָהלין [*Vohlin*]) je povijesna ukrajinska pokrajina koja se danas svojim većim dijelom nalazi u Ukrajini, a manjim u Poljskoj i Bjelorusiji. Latinski naziv za regiju je Volhynia.

Pokrajina odnosno regija prvi puta formira naziv Volinj na prijelazu sa 10. na 11. stoljeće u sklopu Kijevske Rusi. Godine 1077. naziv Volinj zabilježen je u jednom od starokijevskih ljetopisa.

Zemljopisne karakteristike
--------------------------

Regija Volinj smještena je na krajnjem sjeverozapadu Ukrajine, sjeveroistočno od Galičine i sjeverozapadno od Podilje. Za kraj je krakteristična šuma te močvarna površina. U cijelom kraju i široj okolici prevladava Kontinentalna klima.

Povijest regije Volinj
----------------------

Na prostoru Ukrajine u regiji Volinj pronađeni su za sada najstariji tragovi prebivališta i središta starih Slavena koji potječu iz 1. stoljeća. Naziv Volinj susreće se te u starokijevskom zapisu iz 1077. godine no ime je vjerojatno i starije. Na tim prostorima već u 7. stoljeću žive slavenska odnosno ukrajinska plemena Duljibi i Bužani, koji će kasnije biti poznatiji kao Volinjani. 

***Volinj*** na Wikimedijinoj ostavi
**Alfreð Gíslason** (islandski izgovor: ; Akureyri, 7. rujna 1959.), islandski rukometni trener i bivši igrač koji je igrao na poziciji lijevog vanjskog. Igračku i trenersku karijeru većinom je proveo na Islandu i u Njemačkoj, a od 2020. godine izbornik je reprezentacije Njemačke.

Igračka karijera
----------------

Gíslason u dresu islandske reprzentacije na Svjetskom B prvenstvu 1989. godine.
Za vrijeme igračke karijere, Gíslason je igrao kao lijevi vanjski. Do 1980. godine igrao je u KA Akureyriju, klubu iz svog rodnog grada. Nakon toga prelazi u Knattspyrnufelag Reykjavík, gdje igra do 1983. godine, kada prelazi u Njemačku i potpisuje za TUSEM Essen. S Essenom je dva puta bio nacionalni prvak te osvajač kupa 1988. godine. Iste godine vraća se ponovo, na jednu sezonu, u Reykjavík, nakon čega odlazi u španjolski klub Bidasoa Irún. Tamo igra do 1991. godine, nakon čega se vraća u svoj matični KA Akureyri kao trener-igrač, u kojem se 1995. godine i umirovio. 

Gíslason je bio i islandski reprezentativac, skupivši 190 nastuoa uz 542 gola za reprezentaciju.

Trenerska karijera
------------------

Gíslasonov prvi trenerski angažman došao je 1991. godine, kada je kao trener-igrač vodio KA Akureyri do 1995. godine, a do 1997. godine samo kao trener. Tada je dobio svoj prvi inozemni angažman, u njemačkom prvoligašu SG VfL/BHW Hamelnu, s kojim nije osigurao ostanak u prvoj ligi te je dobio otkaz, a naslijedio ga je njegov pomoćnik Frank-Michael Wahl. Međutim, Gíslason je već tokom te sezone dogovorio posao u SC Magdeburgu, u koji tako prelazi 1999. godine i ostaje kao glavni trener sve do 2006. godine; naslijedio ga je njegov pomoćnik, Gheorghe Licu. 

Kao i ranije, Gíslason je već imao dogovoreno preuzimanje VfL Gummersbach od početka 2007. godine, međutim već je početkom sezone 2006./2007. preuzeo klub nakon što je njegov prethodnik, Velimir Kljaić, morao otići zbog zdravstvenih i obiteljskih razloga. Paralelno je od 2006. godine vodio i islandsku reprezentaciju, ali je dobio otkaz 2008. godine nakon Eura 2008. godine. U istom periodu, THW Kiel otkupljuje njegov ugovor i dovodi ga kao glavnog trenera u klubu. Kiel je vodio sve do 2019. godine, a 2020. godine preuzeo je klupu njemačke reprezentacije, nakon što je Christian Prokop dobio otkaz.

Privatni život
--------------

Alfreð Gíslason završio je studij povijesti te je, osim rukometni trener, po zanimanju i povjesničar. Do njezine smrti 31. svibnja 2021. godine bio je u braku s Karom Guðrún Melstað, s kojom ima i troje djece.

Literatura
----------

* D. Lange: *Ein sturer Isländer.* u: *Handballwoche.* Izdanje 4/2008, S. 14.
* *Alfreð Gíslason* im Munzinger-Archiv (Artikelanfang frei abrufbar)

Vanjske veze
------------

***Alfreð Gíslason*** na Wikimedijinoj ostavi

* Persönliche Daten auf der Seite des THW Kiel
* Alfreð Gíslason na Olympediji
**Frinih**, sin Polifradmonov bio je starogrčki dramski pisac koji je živio početkom krajem 6. i početkom 5. vijeka pne. u Ateni. Tradicija govori kako je bio Tespisov učenik i jedan od najranijih pisaca grčke tragedije, a neki od antičkih izvora čak navode da je i izmislio taj žanr.

Prvi put se spominje godine 493. pne. kada je njegova tragedija *Pad Mileta* pobijedila na dramskom festivalu i publiku ganula do suza. Pretpostavlja se da se tema tragedije odnosila na aktualne događaje, odnosno nedavni poraz Atenjanima srodnih jonskih Grka u ustanku protiv Perzijskog Carstva. Atenske vlasti su vjerojatno smatrale kako bi takve tragedije oslabile moral stanovništva prije sve izvjesnijih Grčko-perzijski ratovi|rata s Perzijancima, pa je Frinih oglobljen "ὡς ὑπομνήσας οἰκεῖα κακά" ("za podsjećanje na nedavne nesreće"). Atenske vlasti su čak izdale poseban ukaz da se više nikada ne smije napisati drama na tu temu.

Godine 476. pne. Frinih je imao daleko više uspjeha i manje problema s tragedijom *Phoenissae* ("Feničanke"), koja je za temu imala veliku pobjedu Atenjana nad Perzijancima u bitci kod Salamine četiri godine ranije. Atenski državnik Temistoklo je čak dao novaca za izvedbu kao *choregos* (producent), a svrha mu je bila podsjetiti Atenjane na njihov veliki podvig. Smatra se kako su Eshilovi *Perzijanci* iz 472. pne. imitacija ili bili inspirirani *Feničankama*. Za Friniha se govori da je umro na Siciliji.

Očuvani su naslovi nekih njegovih tragedija koji govori da se osim suvremenim zbivanjima bavio i mitološkim temama. U dramu je uveo posebnog glumca - različitog od zborovođe - i tako udario temelj dramskom dijalogu. U njegovim tragedijama je, međutim, dramski element bio subordiniran lirskom.

Izvori
------

* P.W. Buckham, *Theatre of the Greeks*, 1827.
* *The Oxford Classical Dictionary*, p. 1177.

V. također
----------

* Teatar u antičkoj Grčkoj

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 32802824
* GND: 119269422
* SELIBR: 196572

 |
**Paskoje Miličević** (?, oko 1440. - Dubrovnik, 1516.), dubrovački arhitekt.

Vjerojatno je potekao iz Stona ili okolice. Smatra se da je bio Michelozzijev učenik u vrijeme njegova boravka u Dubrovniku 1461.-64. godine. Od 1466. do 1516. bio je glavni arhitekt Dubrovačke Republike. 

Palača Sponza u Dubrovniku, istaknuto djelo Paskoja Miličevića
U Dubrovniku je sagradio kružni bastion pod tvrđavom sv. Luke, a od 1485. projektira dubrovačku luku i lukobran Kaše. Sagradio je Vrata od Pila i kameni most ispred njih. Od svjetovnih zgrada naročito se ističe pročelje zgrade Velikog vijeća (kasnije porušeno) i Arsenala. Sposobnost vrsnog arhitekta pokazao je izvedbom sakristije franjevačke crkve u Dubrovniku, a naročito izgradnjom palače Sponza (1516.), jedno od najznačajnijih djela gotičko-renesansnog stila na istočnom Jadranu. Osim na dubrovačkim zidinama, radio je i na stonskim zidinama te tamošnjoj luci.

Literatura
----------

* Cvito Fisković: *Naši graditelji i kipari XV. i XVI. stoljeća u Dubrovniku, Zagreb 1947.*
* Lukša Beritić: *Dubrovački graditelj Paskoje Miličević*, Split 1948.
* Lukša Beritić: *Utvrđenja grada Dubrovnika*, Zagreb 1955.
**João III od Portugala** zvan *Piedoso*-Pobožni (Lisabon, 6. jun 1502.-Lisabon, 11. jun 1557.) bio je Portugalski kralj od 1521. do 1557.

Za njegove duge vladavine portugalska mornarica koja je dominirala Indijskim oceanom dospjela je i do obala Brazila kog je počela kolonizirati. Istovremeno na unutašnjem planu osnovana je i proradila Inkvizicija i Družba Isusova.

Biografija
----------

Ubrzo nakon što je naslijedio svog oca Manuela I. João se oženio Katarinom, sestrom
Svetorimskog cara i Španjolskog kralja Karla V. dok je Karlo oženio Joãovu sestru Isabelu. Ti su brakovi utrli put konačnom pravu Felipea II na portugalski tron 1580.

Sporazumom iz 1529. osigurao je Portugalu pravo na Molučki arhipelag važan zbog začina (danas dio Indonezije), zauzvrat je priznao Španjolskoj pravo na Filipine.

Taj proces je kulminirao Sporazumom iz Tordesillasa, kojim je Novi svijet podjeljen između Iberijskih velesila.

João se od 1533. snažno angažirao u kolonizaciji Brazila, zbog tog je 1549. osnovao vlast u Bahiji. U Indiji je Portugal zauzeo Diu 1535, u Goi i počeo trgovati sa Sijamom i Makaom u Kini.
Za razliku od tog napustio je neke od fortifikacija po Sjevernoj Africi jer su bile preskupe za održavanje.

João je uspio zadržati kontrolu nad trgovinom začinima, ali je profit opao, a troškovi porasli, pa je i država zapala u dugove.

Iako je u mladosti bio naklonjen Erazmu Roterdamskom, kasnije je bio sklon vjerskoj ortodoksiji, zbog tog je 1536. uveo inkviziciju, a Jezuitima povjerio rad nad Univerzitetom u Coimbri i misijama po kolonijama.

Kad je umro 1557. naslijedio ga je unuk Sebastião, jer mu je sin i prestolonasljednik João Manuel umro 1554.
Kako je Sebastião tad imao samo 3 godine, umjesto njega vladala je njegova žena kao regent.

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5 6 7 8  „*John III king of Portugal*" (engleski). Encyclopaedia Britannica. Pristupljeno 20.01.2024.

Vanjske veze
------------

***João III od Portugala*** na Wikimedijinoj ostavi

* *John III king of Portugal* ()
**Licitari** (licidari) su šareno ukrašena peciva od slatkog medenog tijesta (medenjaci). Koriste se kao ukrasni poklon, i često se daju na proslavama ljubavi kao što su vjenčanja i svadbe. Zanatlije licitari, poznati kao medičari, bili su veoma cijenjeni u društvu, a njihovi licitari veoma traženi (bili su sentimentalniji od poklanjanja buketa ruža). I danas se tradicija održava, a metode proizvodnje jedva da su se promijenile. Za izradu jednog licitara potrebno je više od mjesec dana.

Istorija
--------

Zanat se pojavio već u srednjem vijeku, a u 16. i 17. stoljeću u mnogim su se evropskim samostanima pripravljali kolači s pomoću bogato ukrašenih drvenih kalupa. U istočnoalpskome području, takva je izrada kolača ubrzo prerasla u zanat, koji se postupno proširio i na druga područja srednje Evrope i Panonije. 

Vrhunac licitarskog zanata je bio u doba Austrougarske monarhije. U Hrvatskoj su licitari postali poznati po tome što su se prodavali u marijanskom svetištu Marija Bistrica (kod Zagreba) u koje su hodočasnici dolazili. Iako nisu vjerski simbol, licitari su se često kupovali i nosili kući, jer su zbog jednostavog oblik, atraktivnih boja i ukrasa bili zanimljiv suvenir za pokazivanje svojim porodicama i komšijama.

U Srbiji se, osim u Beogradu, ovaj zanat javlja tek u drugoj polovini 19. veka i to kao voskarsko-licitarski. Praktično je prenijet iz Vojvodine gde je bio razvijen u 18. vijeku. Ova dva veoma različita zanata i po materijalima i po alatima su spojeni potrebama tržišta. Tražnja je bila mala pa su zanatlije bili primorane da se bave sa oba zanata. Interesantno je da su se licidarskim zanatom bavili Nemci a Srbi voskarskim.

Proizvodnja
-----------

Nekad se tijesto za licitare utiskivalo u ručno izrađene (drvene) kalupe, a danas se oblikuje u limenim kalupima i nakon toga peče, boji voćnim bojama (crvena, žuta, zelena, bijela) i ukrašava šećernom smjesom, ogledalcima i dr. Pecivo je najčešće u obliku srca, bebe, konja, ptice, gljive, vijenca te manji komadići kojima se ukrašavaju božićna ili novogodišnja drvca. 

Licitarska peciva su više za gledanje nego za jelo. Neki uopšte nisu za jelo jer sadrže pored brašna i gips (da bi bili ljepši i čvršći). Osnovna namjena im je da budu ukras i da se okače oko vrata ili na zid. Zato nije bitno da li su svježi ili ukusni već kako izgledaju.

Nematerijalna svjetska baština
------------------------------

Licitarsko zanatsvvo na području sjeverne Hrvatske nalazi se UNESCO-voj Reprezentativnoj listi nematerijalnog kulturnog naslijeđa čovječanstva kao element kulturne baštine u Hrvatskoj. Odluku o upisu donio je Međuvladin komitet za očuvanje nematerijalnog kulturnog naslijeđa na zasjedanju koje je održano od 15. do 19. novembra 2009. u Najrobiu, Kenija

Izvori
------

1. ↑  Hrvatska nematerijalna kulturna baština na UNESCO-ovim listama - Hrvatsko ministarstvo kulture - Pristupljeno 17.1.2024
2. ↑  UNESCO: Nematerijalna svjetska baština u Hrvatskoj - ich.unesco.org - Pristupljeno 16.1.2024.()
3. ↑  UNESCO: Medičarski obrt na području sjeverne Hrvatske - ich.unesco.org, Pristupljeno, 7. 1. 2024.()

***Licitari*** na Wikimedijinoj ostavi
**Anne Krabbe** (Åstrup, 1552 - Stenalt, 1618) bila je danska književnica.

Život i djelo
-------------

Bila je kćer Erika Krabbea til Bustrupa (1510-1564) i Margrethe Reventlow (1525-1606). Otac je umro kad je bila dijete. Udala je se za Jacoba Bjørna (1561-1596) u 36. godini (1588). Ostala je udovica 1596. godine i potom je dobila odgovornost za bračno imanje u Stenaltu. Par nije imao djece. Opisana je kao jedna od najučenijih plemkinja u Danskoj tokom svog vremena. Kopije njenog rada čuvaju se u Danskom nacionalnom arhivu (*Rigsarkivet*). 

Neka od njenih djela su: *En liden nyttig Bøne-Bog* (Mali korisni molitvenik, 1612) i *Haand Postilla* (1616), što je prijevod jednog prijevoda od njemačkog teologa Christopha Fischera (1518– 1598). Od njezinog djela su nam ostali brojni rukopisi (jedan rukopis na pergamentu s rimama i slikama danskih kraljeva, jedna knjiga o medicini, crteži oružja, narodne pjesme, nadgrobne natpise i epitafe, rodoslovni nacrti, dnevnik, pisma) i jednu poznu pjesmaricu od 88 pjesama. Osobine pjesmarice ukazuju o tome kako je autorica pokušala identificirati likove i mjesta pri tkanju pjesama, što otkriva njezino zanimanje za historiju i folklor.

U njezinoj sobi je se nalazio i putni oltar kralja Kristijana, koji se danas nalazi u u Nacionalnom muzeju (*Nationalmuseet*). Dala je obnoviti crkve u Ørstedu i Voeru, koje su pripadale Stenaltu, i opremiti ih bogatim namještajem na slavu Božju u spomen na sebe i svog muža.

Izvori
------

1. 1 2 3  () Frederiksen, Niels Werner (2003). „Anne Krabbe (1552 - 1618)". Kvinfo. Pristupljeno 25. 07. 2022.
2. 1 2 3 4 5 6  () Thomassen, Jesper. „Dansk kvindebiografisk leksikon : Anne Krabbe (1552 - 1618)". Lex. Pristupljeno 25. 07. 2022.
3. 1 2 3  () „The History of Nordic Women's Literature : Anne Krabbe". Pristupljeno 25. 09. 2022.
San Cibrao, Porto de Arriba i plaža O Torno
San Cibrao je selo u općini Cerva, na sjeveru španjolske provincije Lugu, u autonomnoj zajednici Galiciji, na obali Biskajskog zaljeva. U 2018. godini imalo je 2138 stanovnika (1079 muškarca i 1059 žena), 80 manje nego deset godina ranije.

### **Zemljopis**

San Cibrao nalazi se na poluotoku u Biskajskom zaljevu. Poluotok je nastao spajanjem otoka (Porto de Arriba)s kopnom (Porto de Abaixo ili Figueiras) nakupljanjem pijeska. Na vrhu otoka se nalazi svjetionik, a na obali zapadnog zaljeva mala luka zaštićena liticom. Ima mnogo plaža, kao što su Cubelas, O Torno (smještena na ušću rijeke Cobo u more) i A Caosa. Te dvije plaže imaju Plavu Zastavu od Europske Unije. 1.5 kilometara od O Torna nalazi se arhipelag Os Farallóns koji se sastoji od otoka Baixa, Sombriza i Pé.

Tjesnac između kopna i otoka

### **Povijest**

U 2006. godini su otkrivene ruševine predrimskog naselja koje je u Španjolskoj i u Portugalu poznato po imenu „castro". U sklopu castra pronađena je sauna, nažalost castro i sauna su slabo očuvani. U 14. i 15. stoljeću selo je imalo brodogradilišta i karavele te tvornicu za soljenje riba. Ruševina te tvornice je još uvijek poostojana te se zove Castelo Marinho ili morski dvorac. Tvornica Sargadelos u općini Cervu je bila važan industrijski kompleks za ovu regiju, zbog čega je luka u 19. stoljeću San Cibraoa dobila svjetionik (Faro da Atalaia). U 1850. godini je San Cibrao dobio zgradu carine, koja je ostala funkcionalna do druge trećine 20. stoljeća. Potkraj 20. stoljeća izgrađena je tvornica aluminija Alcoa, što je zahtjevalo izgradnju trgovačke luke, koja je bila pod nadzorom lučke uprave Ferrol-San Cibrao.

### **Kulture i legende**

Kip Maruxaine na plaži O Torno
Najpoznatija legenda u San Cibrau je ona o Maruxaini. Maruxaina je sirena, napola žena, a napola riba, koja živi na otocima Farallóns. Prema vjerovanjima, ona svira ljusku morskog puža kao truba s ciljem upozoravanja mornara da se približava oluja ili, prema drugim vjerovanjima, s ciljem izazivanja brodoloma kod Os Farallóns. Svake druge subote u kolovozu proslavlja se praznik u čast Maruxaine, službeno poglašen turističkim interesom. Tijekom ove noći odigrava se kazališnu predstavu gdje popularni žiri razmotri o tome je li bila Maruxaina dobra ili loša ove godine.

U 1997. godini osnovano je kulturno udruženje Os Aventados.
**Edith Justine Øberg** (Lysekil, 1895 – Oslo, 1968) bila je norveška spisateljica.

Život
-----

Rođena je u Lysekilu u Švedskoj, sa roditeljima preselila je se u Rodeløkki, četvrt Kristijanije (Norveška), gdje je odrasla. Studirala je jezike i muziku, a kao pjevačica je debitovala 1915. Øberg je imala svoj književni debi 1916. godine romanom *Pr. korespondencija* (*Pr. korrespondance*). Njeno prvo veliko priznanje stiglo je sa svojim trećim romanom: Boblen (1921). Objavila je nekoliko popularnih romana pod pseudonimom «Lita», uključujući *Med skjell på halen* iz 1929. i *Min knapphullsblomst* iz 1931. Među njenim romanima *Mann i mørke* iz 1939. a zatim *Innvielse* (1940) i *Den hvite poppelen* (1945) se smatraju njeni ozbiljniji radovi, koji su joj zaslužili umetničko priznanje. Bila je udata za pisca Hansa Christiana Lychea (1885-1958) od 1938. Kao tekstopisac, napisala je tekst za *En stille flørt* uz muziku Julesa Sylvaina. Nikada nije dobila književnu i povijesnu pozornost koju je zaslužila.

Djela
-----

* *Pr. korrespondance* (1916)
* *Romanen* (1918)
* *Boblen* (1921)
* *Skum* (1922)
* *Vesla. Historien om en barneforelskelse* (1926)
* *Med skjell på halen* (1929)
* *Min knapphullsblomst* (1931)
* *Imorgen er i dag i går* (1932)
* *Mann i mørke* (1939)
* *Undskyld – i hvilken måned er De født?* (1939)
* *Innvielse* (1940)
* *Den hvite poppelen* (1945)

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 288679380
* ISNI: 0000 0003 9424 7532
* BIBSYS: 90051736

 |
**Univerzitet Belizea** (engleski: ) je javni nacionalni univerzitet Belizea. Univerzitet je osnovan 1. avgusta 2000. godine. Institucija je osnovana kao nastojanje da se racionalizuje i objedini institucije visokog obrazovanja koje su do tada postojale. Osnivanje lokalnog univerziteta bio je jedan od ciljeva belizeanskih patriota koji su time želeli „dekolonizovati sektor visokog obrazovanja" i umanjiti zavisnost od inostranih akademskih institucija.

Prva nastojanja da se osnuje nacionalni univerzitet započela su u kasnim 1970-im godinama kada je 1979. vladajuća Ujedinjena narodna partija (PUP) osnovala Belizeanski koledž nauka, društvenih nauka i tehnologije (BELCAST) kao državnu instituciju bez sudelovanja verskih institucija u osnivanju ili daljnjem radu. Vlada je i osigurala liniju finansiranja izgradnje univerzitetskog kampusa u glavnom gradu Belmopanu iz izvora Evropske ekonomske zajednice, ali kampus nikada nije izgrađen. Na sastanku Nacionalnog saveta za obrazovanje 24. februara 1986. godine najavljeno je da će BELCAST biti zatvoren. Glavna opoziciona desna Ujedinjena demokratska partija je pre toga 1984. godine došla na vlast i osnovala je paralelnu i alternativnu Visoku školu Belizea. Visoka škola Belizea osnovana je i vođena od strane Univerziteta Ferris State iz Big Rapidsa, iz savezne države Michigan u Sjedinjenim Američkim Državama. Belizeanski partioti oštro su se protivili tome što je vodstvo nove institucije bilo sačinjeno od stranaca. Visoka škola našla se u središtu skandala 1991. godine kada je ustanovljeno kako nije adekvatno akreditirana što je dovelo u pitanje valjanost njezinih diploma. Nakon povratka PUP-a na vlast belizeanska je vlada raskinula ugovor sa američkim Univerzitetom Ferris State. U avgustu 2000. osnovan je Univerzitet Belizea kroz objedinjavanje 5 visokih škola u zemlji od kojih su četiri bile u glavnom gradu.

Izvori
------

Vanjske veze
------------

* www.ub.edu.bz

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 154610109
* LCCN: no2005026745
* ISNI: 0000 0001 0346 7472

 |
*Za ostala značenja, vidi Varoš (razvrstavanje).*
**Varoš** je hungarizam – imenica muškog roda (mađarski: *város*) – koja izvorno, na srpskohrvatskom govornom području, tradicionalno označava grad, odnosno manje naselje urbanog tipa, slično trgovištu. U Srbiji se koristi izraz "varošica" kao demunitiv izraza "grad", odnosno prijelazni oblik između grada i sela. 

Onomizacijom opće imenice varoš, u muškom rodu (genitiv jedinine varoša) ima značenje "naselje izvan gradskih zidina". 

Krajem 16. stoljeća, južnoslavenska riječ *varoš* se navodi kao ekvivalent latinskom *suburbium* ili njemačkom *Vorstadt*, što bi se moglo prevesti kao "predgrađe sa gradskim karakterom". Kao prijevodni ekvivalent latinskom *suburbium*, mnogi lingvisti hungarizam varoš (varoša) navode u muškom rodu.

Ova se imenica u muškom rodu javlja u zapadnom dijelu Balkana, dok se u istočnom, obično mijenja kao i sve imenice ženskog roda. Primjeri naziva naselja u muškom rodu su slovensko selo Varoš, hrvatsko Novi Varoš (kod Stare Gradiške) i Varoš ili Veli Varoš, jedan je od najstarijih dijelova grada Splita, a u ženskom Nova Varoš. Istovremeno se nazivi gradova sa sufiksom *var* od varoš, dekliniraju kao muške imenice: Vukovar - Vukovara, Kaposvár - Kapošvara, Temišvar - Temišvara ili fudbalskog kluba Ferencvárosi TC (Budimpešta) - Ferencvaroša i sl.

U Srbiji se izrazi "varoš" i "varošica" (kao deminutiv izraza "grad"), upotrebljavaju u ženskom rodu, kao, na primjer, Nova Varoš u Sandžaku. 
Izrazi "varoš" ili "varošica" obično nisu u službenoj upotrebi, izuzev u nazivima starih gradova. Najčešće se koriste kao arhaični, odnosno ekspresivni izrazi za gradiće (ni selo ni grad).

U nekim dijelovima Bosne i Hercegovine, riječ varoš upotrebljava se u muškom rodu, kao što su Kotor-Varoš i dio njegovog starog naselja Varoš (genitiv: Varoša) – Donji Varoš.

Izraz "varoš" ili "varošica" obično nisu u službenoj upotrebi; najčešće se koriste kao arhaična, odnosno ekspresivno izražavanje za gradiće.

Naziv "varoš" i "varošluk" se pripisuju i za neke toponime.

Vidi još
--------

* Grad
* Selo

***Varoš*** na Wikimedijinoj ostavi



***Varoš*** na Wikimedijinoj ostavi
**Goran Gocić** je rođen je u Užicu, 6. maj 1962. godine, diplomirao je anglistiku na Filološkom fakultetu u Beogradu i magistrirao medije i komunikacije na Londonskoj školi ekonomije i političkih nauka.

Slobodni je novinar i filmski kritičar. Pisao je za "Start", NIN, "Filmsku kulturu", "Sineast", "Ekran", "Borbu", "Intervju", RTS i za još oko 20 medija: "Dnevni telegraf", "Politika", BBC, "Chanel 4", "Indipendent", "Sajt & Saund". Jedan je od autora zbornika o masovnoj kulturi "Degradirana moć: Mediji i kosovska kriza" (2000) i "Želimir Žilnik: Iznad crvene prašine", koji su objavljeni na više jezika.

Pre nekoliko godina uključio se u projekat "Balkanski dnevnici", veb sajt sa tekstovima i video klipovima o Bugarskoj, Grčkoj, Srbiji, Rumuniji, Albaniji i Makedoniji i njihovim pravoslavnim crkvama. Sajt je bio kratkog daha, ali Gocić je završio svoj dokumentarni film o crkvi u Bugarskoj.

Dobitnik je više nagrada za eseje. Objavio je studije: "Endi Vorhol i strategije popa" (1997/2012) i "Emir Kusturica: Kult margine" (2001/2006).

Autor je dugometražnih dokumentarnih filmova "Bloody Foreigners" (2000) i "Balkanski dnevnik: Bugarska" (2010). Radovi su mu prevedeni na deset jezika.

Goran Gocić je krajem 2013. dobio nagradu "Miloš Crnjanski" za svoj prvi roman "Tai". Za isti roman dobio je i NIN-ovu nagradu za 2013.


|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 117609337
* LCCN: no2002018742
* ISNI: 0000 0001 1007 4423
* SELIBR: 230437
* SUDOC: 121633284
* NKC: jo2012692767

 |
**Veszprém** (srpskohrvatski: *Vesprim*, njemački: *Weißbrunn*, slovenski: *Belomost*) je grad na zapadu Mađarske od 60,761 stanovnika.

Veszprém je trgovački, transportni i administrativni centar Županije Veszprém.

Geografske karakteristike
-------------------------

Veszprém je srednjeuropski gradić koji leži na bakonskim brežuljcima duž obje obale riječice Séd , pun zelenila, 15 kilometara sjeverno od Balatonskog jezera i oko 110 km od Budimpešte.

Historija
---------

Veszprém je već bio razvijen grad u 9. vijeku, sa katedralom i zamkom, a to je prije nego što su Ugari došli u te prostore, svoje ime je navodno dobio po poljskom princu zvanom Bezprim.

Historijski centar grada izgrađen je na pet brežuljka i sadrži brojne arhitektonske spomenike, od katedrale sv. Mihaela, Gizelline kapele s vrijednim freskama iz 13. vijeka, barokne biskupske palače (1765-1776), franjevačkog samostana (1770-1776) do zamka sa Herojskim vratima.

Između 1552. i kraja 17. vijeka, Veszprém je povremeno bio okupiran od strane Osmanlija.

Univerzitet u Veszpremu osnovan je 1949.

Privreda
--------

Industrija Veszpréma proizvodi potrošačku elektroniku, kompjutorske dijelove, kablove, kemikalije, tekstil, vino i biljno ulje.

Kultura
-------

Nositelj važne glazbene tradicije, grad je među ostalom priredio Festival ulične muzike (*Veszprémi Utcazene Fesztivál*), muzičkog festivala *VeszprémFest* i predstave barokne orguljaške muzika. Dobitnik je UNESCOovog naslova «grada muzike» u 2019. godini. Ovdje je 1845. rođen Leopold Auer (1845-1930), glazbenik specijaliziran za violinu, koncertni direktor, profesor na konzervatoriju, ostavio nam je važne muzičko-pedagoške studije. Naravno regija nudi vrlo bogat primjer čuveno velikodušne mađarske kuhinje, počevši od lokalnih vina (Juhfark, Cserszegi Fűszeres, Irsai Olivér), od veszprémskog poznatog sira ranoldera.

Sport
-----

* VLS Veszprém

Pobratimski gradovi
-------------------

|  |  |
| --- | --- |
| * Njemačka, Passau
* Njemačka, Senftenberg
* Njemačka, Püttlingen
* Njemačka, Bottrop
* Danska, Gladsaxe
* Belgija, Ottignies-Louvain-la-Neuve
 | * Poljska, Nowa Sól
* Finska, Rovaniemi
* Rumunjska, Sfântu Gheorghe
* Estonija, Tartu
* Izrael, Tirat Karmel
 |

Galerija
--------

* Grad VeszprémGrad Veszprém
* Županijska vijećnica u VeszprémuŽupanijska vijećnica u Veszprému
* Veszprémska tvrđavaVeszprémska tvrđava

Bilješke
--------

1. ↑  Reference iz mađarske kuhinje: Halászlé, Langos, Fokhagymaleves, Paprikás csirke, Nokedli, Pörkölt, Kürtöskalács, Gulyás.

Izvori
------

1. 1 2 3 4  „Hungary: Major Cities & Towns" (engleski). City population. Pristupljeno 19. 04. 2016.
2. 1 2 3 4 5 6  „*Veszprém*" (engleski). Encyclopædia Britannica. Pristupljeno 19. 04. 2016.
3. ↑  () „Veszprémi Utcazene Fesztivál". Pristupljeno 12. 02. 2023.
4. ↑  ()() „VeszprémFest". Pristupljeno 12. 02. 2023.
5. ↑  ()() „6 Most Popular Hungarian Wine Varieties". 29. 12. 2022. Pristupljeno 12. 02. 2023.

Vanjske veze
------------

***Veszprém*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Službene stranice Veszpréma* Arhivirano 2016-04-22 na Wayback Machine-u ()
* *Veszprem, Hungary* na portalu Encyclopædia Britannica ()
**Galway** (irski:  *Gaillimh*) je grad u Irskoj. Nalazi se na zapadnoj obali Irskog otoka.

Povijest
--------

Područje Galwaya je bilo naseljeno već u vrijeme prapovijesti. Utvrđenje na mjestu ušća rijeke Corrib u more izgrađeno je 1124. i ono je bilo preteča današnjeg grada. Ubrzo se oko tvrđave izgradilo manje naselje koje su 1230. osvojili engleski Normani. Naselje je 1484. dobilo gradska prava, u to vrijeme grad je bio važna međunarodna luka pod vlašću 14 trgovačkih obitelji (tzv. "plemena").

Tokom 16. i 17. stoljeća, za vrijeme nemira i ustanaka etničkih Iraca, Galway je ostao lojalan engleskoj kruni. Nemiri sa kraja 17. stoljeća poremetili su gradski razvoj, pa je grad naglo izgubio na značaju. Privreda je propadala u 19. stoljeću u razdoblju irske gladi.

Galway je od 1921. u sastavu Republike Irske. Oporavak grada započeo je tek poslednjih desetljeća, kada je ponovo zabilježen nagli razvoj i rast.

Stanovništvo
------------

Prema podacima iz 2006. godine u Galway Cityu i njegovoj okolici živi 72.729 stanovnika, od čega 72.414 živi u gradskim granicama a 315 živi u gradskoj okolici odnosno županiji Galway. 
Oko 78% stanovništva su Irci rođeni u Irskoj, dodatnih 5% su Irci rođeni izvan Irske. Oko 17% stanovništva su doseljenici uglavnom iz Poljske i ostalih srednjoeuropskih i baltičkih zemalja, kao što su Latvija i Litva.

Gradovi prijatelji
------------------

| Grad | Regija | Država | Godina |
| --- | --- | --- | --- |
| **Aalborg** | Nordjylland | Danska | 1997. |
| **Bradford** | West Yorkshire | Ujedinjeno Kraljevstvo | 1986. |
| **Cambridge** | Massachusetts | SAD | 1997. |
| **Chicago** | Illinois | SAD | 1986. |
| **Lorient** | Bretanja | Francuska | 1978. |
| **Milwaukee** | Wisconsin | SAD | 2001. |
| **Moncton** | New Brunswick | Kanada | 2002. |
| **Qingdao** | Shandong | Kina | 1999. |
| **St. Louis** | Missouri | SAD | 1977. |
| **Seattle** | Washington | SAD | 1986. |
| **Waitakere City** | Auckland | Novi Zeland | 2002. |

Vanjske veze
------------

* Službene stranice

### Ostali projekti

|  |  |
| --- | --- |
|  | U Wikimedijinoj ostavi ima još materijala vezanih za: **Galway** |

| * p
* r
* u
Gradovi u Irskoj |
| --- |
| Republika Irska | Dublin • Cork • Limerick • Galway • Waterford • Kilkenny |  |
| Sjeverna Irska | Belfast • Derry • Armagh • Newry • Lisburn |
**Promiskuitet** je oblik seksualnog ponašanja kod kojeg je prisutna promena seksualnog (ili seksualnih) partnera, odnosno neodrživost zadovoljenja seksualnih potreba u vezi sa jednim stalnim partnerom.

Razlika izmedju ženskoga i muškoga promiskuiteta
------------------------------------------------

Na promiskuitet se gledalo kao na sasvim normalno stanje kod muškaraca. To je bio oblik mačizma i dokazivanja muškosti. Kod žena je ta situacija išla drugačije. Naime, žene koje su mijenjale partnere su često proglašavane bludnicama, a u doba inkvizicije čak i vješticama te su bile brutalno pogubljivane. Odnos prema muškom i ženskom promiskuitetu svakako zavisi i od kulturnog konteksta, te ne gledaju sve zajednice na ovaj fenomen isto. 

U današnje doba, muškarcu koji je promiskuitetan se daju imena kao sto su "ženskaroš", "player", "playboy", dok se ženama uglavnom daju nazivi koji su degradirajući kao što su "kurva" "drolja" "radodajka", "kašljara" itd... Ovo se naziva "dupli standard", koji nije pošten prema ženama, jer samo se promiskuitetne žene nazivaju pogrdnim imenima, dok isti takvi muškarci čak dobivaju i pohvale za svoje promiskuitetne aktivnosti. [Kljuc koji moze da otvori svaku bravu je dobar kljuc, a brava koja se otvara svakim kljucem je losa brava.] Zato budite bosteni prema oba pola.

V. također
----------

* Hiperseksualnost
**Pavle Zelić** je pisac fantastike iz Srbije. Rođen je u Beogradu 1979. godine. Diplomirao je na Farmaceutskom fakultetu u Beogradu 2005. godine. Govori engleski i francuski. Živi i radi u Beogradu.

Biografija
----------

Bavi se pisanjem priča sa kojima je i učestvovao na raznim konkursima. Priče su mu objavljivane u „Politikinom Zabavniku", „Politici", „Gradini", „Ulaznici", „Naš trag", „Znaku Sagite", „Think Tank", „Grad", „Trash", „Putevi kulture", „Hobby master"; fanzinima „Nova" i „Emitor", antologijama „Beli šum", „Zbirka priča o Flašu Gordonu" i „Gradske priče 4 - Vodenica", kao i u zbirkama „Bolja polovica", „Ispod i iznad" i „Priče o dinosaurima" u Hrvatskoj, časopisu „9" u Grčkoj.

Dobitnik nagrade „Ljubomir Damnjanović" za sezonu 2007/2008. godina za priču „Tarzanova poslednja velika avantura" objavljenoj u fanzinu „Emitor" br. 464.

Takođe se bavi i pisanjem scenarija za stripove, a 2009. godine dobio je nagradu „Mladi teoretičar stripa" na XI Balkanskoj smotri mladih strip autora u Leskovcu.

Piše filmsku, književnu i kritike stripova, kao i eseje za brojne književne i popularne časopise. Bio je stalni saradnik časopisa „OK magazin", „Znak Sagite", „Popboks" i vodiča za Beograd „Singidunum Weekly". Piše za časopise „Gradina",„Think Tank", „Pressing",„Strip Pressing", „Rush", „Bzzz!", i druge.

Bio je urednik fanzina „Emitor" koji izdaje Društvo ljubitelja fantastike „Lazar Komarčić". Sa još jednim članom Društva „Lazar Komarčić" Petrom Petrovićem je, kao deo delegacije Srbije, osvojio nagradu za najbolji evropski SF fanzin za „Emitor" 2004. godine na konvenciji EUROCON u Plovdivu u Bugarskoj.

Jedan je od organizatora konvencije fantastike „Beokon - OKO ZVEZDE" januara 2006. godine, kao i još dva „Beokona" (novembra 2006. i decembra 2007.)

Urednik zbirke priča erotske fantastike „Ugriz strasti" objavljene 2007. godine.

Držao je veliki broj predavanja na redovnim sastancima društva „Lazar Komarčić".

Literarna dela
--------------

* "Poslednja velika avantura", zbirka priča, Matica srpska, 2009. godina
* "Družina Dardaneli: Poljubac leptirice" (Zelić/Paunović), strip album, System Comics, 2011. godina, kao scenarista

Spoljašnje veze
---------------

* Društvo ljubitelja fantastike „Lazar Komarčić" Arhivirano 2019-10-27 na Wayback Machine-u
* Društvo ljubitelja naučne fantastike „Photon Tide"
* Udruženje fantastike „SCI&FI" Arhivirano 2016-12-11 na Wayback Machine-u
* Znak Sagite
* Biblioteka srpske kulture Rastko
* Pogled iz svemirskog broda Arhivirano 2019-01-09 na Wayback Machine-u
* Art Anima - sajt posvećen fantastičnoj književnosti

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 289573311
* LCCN: nb2014028257
* ISNI: 0000 0003 9492 381X
* GND: 1256458392
* SUDOC: 157896382
* NKC: js2015861442

 |
**Laissez faire** (franc. [lesê fêr] doslovno: "*pustite neka svatko čini što hoće i neka sve ide svojim tokom*") glavna je gopodarska doktrina mladog rastućeg kapitalizma 18. i 19. stoljeća, a smisao joj je neograničena sloboda konkurencije, nemiješanje države u ekonomska pitanja. 
Naime, "tržišnu utakmicu" poduzetnici toga doba doživljavaju kao oštru, ali pravednu te od države traže da ih pusti na miru, tj. da se što manje ili nikako ne upliće u gospodarstvo i arbitira u "tržišnoj utakmici".

Zbog moguće jezične pogreške, bitno je naglasiti da francuska riječ "faire" znači raditi, a "laisser" znači pustiti.

Laissez-fair stil vodstva je stil u kojem vođe daju najviše slobode suradnicima. U tome stilu vođe se ne ponašaju kao vođe. Oni ograničavaju svoju interakciju sa suradnicima samo na odgovaranje na pitanja i osiguranje potrebnih sredstava za rad. U ovom tipu vodstva vođa se gotovo i ne koristi svojom moći, a suradnici imaju veliku slobodu, neovisni su u radu i odlučivanju. Ovaj stil vodstva daje dobre rezultate u obavljanju kreativnih, istraživačkih i sličnih poslova, gdje je sloboda istraživača bitna za postizanje zavidnih poslovnih rezultata. I priroda tih istraživačkih poslova takva je da zahtijeva slobodu i nesputanost onih koji rade na takvim poslovima. Ovaj stil vodstva je najviša razina demokratskog stila vodstva.

Kritike
-------

Britanski ekonomist John Maynard Keynes osudio laissez-faire ekonomsku politiku u nekoliko navrata. U "Kraju laissez-faire" (1926), Keynes tvrdi da su doktrine laissez-faire bazirane na nepravilnom deduktivnom rasuđivanju. Keynes kaže, da se odgovor na pitanje je li tržište rješenje, ili je bolja državna intervencija, mora utvrditi od slučaja do slučaja.

Austrijski ekonomist Friedrich von Hayek izjavljuje da slobodna, laissez-faire bankarska industrija teži stabilizaciji i da je anti-ciklička. On navodi da nema potrebe za centralnom kontrolom bankarstva. U svojoj knjizi "Denationalisation of money" ("Denacionalizacija novca"), pisana 1976. godine, Friedrich von Hayek dokazuje kako je državni monopol nad novcem destruktivan te kako stvara cikličke pojave inflacije i deflacije.

Povezano
--------

* Stilovi vodstva

Izvori
------

1. ↑  Bratoljub Klaić, Rječnik stranih riječi, Nakladni zavod MH, Zagreb, 1990. ISBN 86-401-0038-1
2. ↑
**Paško Kaliterna** (Split, 8. siječnja 1890. — Split, 18. veljače 1944.), bio je hrvatski političar i novinar. Slovio je kao hrvatski domoljub i samoprijegorni idealist.

Osnovnu je školu završio u Splitu. Potom je odradio trgovačku praksu, nakon čega je otvorio svoju trgovačku radnju koja se nalazila u ondašnjoj Križevoj ulici.

Politički se rano aktivirao. Upoznao se s radom braće Radić, a sa Stjepanom Radićem je bio i u izravnom osobnom kontaktu. Nakon što mu se Radić potužio na slab rad intelektualaca s hrvatskoga juga, Kaliterna je s velikim entuzijazmom krenuo u rad na propagiranju HSS-a.

HSS je nakon prvoga svjetskog rata bio vrlo slab; splitski ogranak je bio utemeljen tek 1925.. U ondašnje malobrojne HSS-ove pristaše u Splitu je pripadao i Paško Kaliterna. Uskoro je postao članom i odbornikom splitskoga ogranka HSS-a, a nakon toga je bio kandidatom na općinskim izborima. Uskoro je postao i vijećnikom, a u HSS-u i predsjednikom sve do uvođenja šestosiječanjske diktature. Popuštanjem diktature, aktivan je na kotarskoj razini te je uskoro postao zastupnikom za splitski kotar.

Zbog tvrdosti svojih uvjerenja i nepopustljivosti prema vlastima karađorđevićevske balkanskofašističke diktature, često puta je imao problema sa žandarmerijom Kraljevine Jugoslavije, bilo da je bio zatvaran, vrijeđan ili da mu se vršilo premetačine.

Godine 1938. je pokrenuo zajedno s kolegom dr-om Josipom Berkovićem splitski dnevni list Hrvatski glasnik. Iako su bili dugo vremena suradnici, njih dvoje su vremenom imali sve više neslaganja, što je odražavalo sukob dviju struja u HSS-u, umjerene HSS-ovske kojoj je pripadao Kaliterna, i frankovačke, kojoj je pripadao Berković.

Unatoč tome što je HSS-u talijanskom okupacijom Splita zabranjen rad, nastavio je djelovati u HSS-ovačkom duhu i kontaktirati, kako sa stranačkim kolegama, tako i s pripadnicima splitskog ogranka KPJ. Zabilježen je njegov susret s Vickom Krstulovićem, čiji je zahtjev da HSS-ovci pruže oružani otpor odbacio.
Tijekom talijanske okupacije, pokrenuo je tjednik Spalato rurale.

Višegodišnji požrtvovni rad ga je istrošio, zbog čega je mlad umro, 18. veljače 1944. godine.

Izvori
------

* Slobodna Dalmacija Željko Čulić (3): HSS u Splitu između dvaju svjetskih ratova - Afirmacija hrvatskih kadrova, 12. siječnja 2001.
* Slobodna Dalmacija Željko Čulić: HSS u Splitu između dvaju svjetskih ratova (5): Gorljivi domoljub Paško Kaliterna, 14. siječnja 2001.

1. ↑  Mirko Glojnarić: *Borba Hrvata : kronika dvaju desetljeća političke povijesti (1919. — 1939.)*, 2. izd. Zagreb : Naklada Antuna Velzeka, svibnja 1940. str. 218.
2. ↑  Slobodna Dalmacija Razgovor - Željko Čulić, sin "narodnog neprijatelja": Oca sam 1945. prikriveno pokapao (razgovarao Damir Pilić), pristupljeno 14. veljače 2011.
3. ↑  Zbornik
4. ↑  Rad. Zavoda povij. znan. HAZU Zadru, sv. 48/2006. Tonko Barčot: Ispostava banske vlasti Banovine Hrvatske u Splitu 1939.-1941. str. 682]