recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
*Za ostala značenja, vidi Čarobnjakov učenik (razvrstavanje).*
Ilustracija iz 1882. godine; autor: F. Barth [de]
***Der Zauberlehrling*** (sh. *Čarobnjakov učenik* ili *Čarobnjakov šegrt*) je pjesma njemačkog književnika Johanna Wolfganga Goethea objavljena 1797. godine, a koja se smatra jednim od njegovih najpoznatijih i najpopularnijih djela.

U njoj se pokazuje kako stari i iskusni čarobnjak napušta svoju radnju ostavivši je svom šegrtu da je održava; mladić, ne želeći obavljati monotoni posao, pomoću magije "oživi" metlu da za njega obavlja poslove; metlu, međutim, više ne može ni kontrolirati ni zaustaviti, te ona potpuno uneredi radnju, sve dok se čarobnjak ne vrati, zaustavi magiju i svog učenika kritizira zbog toga što je na brzinu htio učiniti za što trebaju godine iskustva.

*Čarobnjakov učenik* je brzo ušao u popularnu kulturu u zemljama njemačkog govornog područja, pa se stih *Die Geister, die ich rief* ("Duhovi koje sam pozvao") često citira u situacijama kada je netko prisiljen pozvati pomoć nekoga koga inače ne želi. Pjesma je također poslužila kao inspiracija za niz književnih, muzičkih i scenskih djela, od kojih je možda najpoznatiji segment iz Disneyevog filma *Fantasia* gdje Mickey Mouse glumi učenika. Godine 2010. je u produkciji Jerryja Bruckheimera snimljen igrani film *The Socrer's Apprentice sa Jayom Baruchelom i Nicolasom Cageom u glavnim ulogama.*

Izvori
------

Vanjske veze
------------

WikiizvorWikiizvor
Njemački Wikiizvor ima originalni tekst vezan uz ovaj članak:
***Der Zauberlehrling (1798)***

* 

* Wikimedia Commons ima još multimedijalnih datoteka vezanih za: ***Čarobnjakov učenik***
* Goethe's German poem with line-by-line English translation
* Volume 3 of Fowler's translations of Lucian, from Project Gutenberg
* Modern English translation from 2013 Arhivirano 2015-02-19 na Wayback Machine-u by Katrin Gygax

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 174664255
* GND: 4435686-9

 |
***Šesti jul*** (rus. *Шестое июля*) je sovjetski crno-bijeli historijski film snimljen 1968. godine u režiji Julija Karasika. U njemu se prikazuju dramatični događaji u Moskvi u ljeto 1918. godine kada je mlada sovjetska država, nedugo nakon Oktobarske revolucije bila suočena sa kontrarevolucijom, ali i tinjajućim unutrašnjim sukobom između boljševika i njihovih saveznika iz partije lijevih esera, nezadovoljnih odredbama Brestlitovskog mira koji je ogromne dijelove dotadašnje Rusije ostavio pod vlašću Centralnih sila i tamošnje stanovništvo izložio brutalnoj eksploataciji. Film prikazuje kako eseri izvodi atentat na njemačkog ambasadora grofa Mirbacha (koga glumi Nikolaj Volkov) kako bi isprovocirali novi rat sa Njemačkom te istovremeno pokušavaju izvesti antiboljševički puč koji će kasnije postati poznat kao ustanak lijevih esera.

*Šesti jul* se isticao za tadašnju sovjetsku kinematografiju, neobično modernim stilom djelomično nalik na cinema verite u tadašnjim zapadnim kinematografijama. Zbivanja se prikazuju bez eksplicitne propagande, bez muzičke podloge i uz što veće inzistiranje na historijskim činjenicama, pa se tako u filmu kao likovi pojavljuju i ličnosti poput vođe esera Marije Spiridonove (čiji lik tumači Ala Demidova), koje su bile stradale u Staljinovim i drugim čistkama te dotada imale neslužbeni status svojevrsnih "neličnosti" u sovjetskoj popularnoj kulturi.

Film je originalno snimljen kako bi se obilježila 50. obljetnica događaja, ali je sticajem okolnosti dobio i aktualnu političku komponentu, s obzirom da su mnogi kritičari na Zapadu u zbivanjima koje prikazuje pronalazili paralele sa burnim događajima u tadašnjem svijetu, te u njemu vidjeli svojevrsni alegorijski odgovor sovjetske države i Partije na radikalno lijeve trendove koji su se sve više odmicali od tradicionalnog marksizma-lenjinizma. Prema kasnijem svjedočenju Julija Karasika, tokom produkcije se postavilo pitanje treba li film prikazati na festivalu u Karlovym Varyma u tadašnjoj Čehoslovačkoj, gdje se tada događalo bilo praško proljeće, shvaćeno kao izazov sovjetskoj ideologiji. Film je zbog toga lično pogledao sovjetski vođa Leonid Brežnjev i navodno izjavio "neka ga prikažu, da znaju što ih čeka", a što je Karasik tumačio kao najavu sovjetske invazije koja se zbila iste godine.

Vanjske veze
------------

* *Šesti jul* na sajtu IMDb
* Информация о фильме в базе данных сайта «Кино-Театр. РУ»

| * p
* r
* u
Filmovi Julija Karasika |
| --- |
| 
* Ždite pisem
* Divlji pas dingo
* Čelovek, kotorogo ja ljublju
* Šesti jul
* Čajka
* Samiji žarkij mesjac
* Sobstvenoje mnenije
* Stakan vodju
* Berega v tumane
* Bez solnca
* Dni nenastja

 |
**Prezbiter Ivan (Jovan)** (latinski: *Presbyter Ioannes*) bio je legendarni kršćanski vladar Orijenta.

Historija legende
-----------------

Bio je tema brojnih srednjovjekovnih kronika, koji su u njemu vidjeli poželjnog saveznika u sukobu sa muslimanima.
Oni su pretpostavljali da je nestorijanac, koji ne trpi autoritet Carigradskog patrijarha, već kao kralj-svećenik vlada nekom udaljenom zemljom dalje od Perzije i Armenije.

Mit o njemu nastao za Križarskih ratova (kraj 11 - 13. vijek), kada su se evropski kršćani nadali da će muslimanima preoteti Jeruzalem i Svetu zemlju.

Sagu o njemu prvi je zabilježio njemački redovnik Otto od Freisinga u svojoj kronici iz 1145.
Po njoj Prezbiter Ivan, bio je direktni potomak jednog od Biblijskih maga.

Francuski kroničar iz 13. vijeka, Alberic de Trois Fontaines, zabilježio je da je 1165. Prezbiter Ivan poslao pismo nekolicini evropskih monarha, između ostalih bizantskom caru Manojlu I Komninu i svetorimskom caru Friedrichu I Barbarossi.
Pismo je izgleda bilo izmišljotina, pisana na latinskom i prevedena na razne jezike, uključujući hebrejski, staroslavenski, ali ne i na grčki, iako je slano bizantskom (grčkom) caru. Animozitet prema Bizantu vide se po tom što se bizantskog cara titulira kao guvernera Rimljana a ne kao cara.

U pismu se kraljevstvo Prezbitera Ivana - Tri *Indije*, opisuje kao zemlja velikih prirodnih bogatstava i kojekakvih čuda. Kao zemlja u kojoj vlada mir i pravda zahvaljujući prelatskom sudu. U pismu se dalje navodi da Ivan namjerava krenuti sa vojskom u Palestinu da se bori sa muslimanima i zauzme sveti grob Isusov, kao i to da čuva svetište sv. Tome Apostola, zaštitnika Indije, u današnjem Čenaju.

Istovremeno raširila se i priča o odgovoru pape Aleksandra III, iz 1177. iako od njega nema ni traga.

Od sredine 14. vijek zemlja kojom vlada Prezbiter Ivan postala je puno bliža Etiopija.

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5 6 7 8  „*Prester John legendary ruler*" (engleski). Encyclopaedia Britannica. Pristupljeno 14.02.2024.

Vanjske veze
------------

***Prezbiter Ivan*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Prester John legendary ruler* ()


Royaume du prêtre Jean
**Lalića kula** je stambeno-fortifikacijski objekat iz osmanlijskog perioda u Ljubuškom, Bosna i Hercegovina.

Lokacija
--------

Graditeljska cjelina Lalića kula sa dvorima u Ljubuškom smještena je na jugoistočnoj padini brda Buturovice, u mahali na istočnom periferiji grada Ljubuški, a sa južne strane starog puta prema Starom gradu Ljubuškom.

Historija
---------

Kako je bilo uobičajeno u Bosni i Hercegovini u vrijeme turske uprave feudalci-spahije gradili su kule, stambeno-fortifikacijske objekte sa pratećim stambenim aneksom odžakom-konakom. Predstavlja poseban tip *starije muslimanske kuće...poluutvrđeni dvorac feudalaca i, po svoj prilici, izdanak stambene kulture srednjeg vijeka*. Ovaj tip objekata nalazimo na cijeloj teritoriji Bosne i Hercegovine, a gradili su ih „spahije i zaimi na svojim imanjima i kapetani po središtima svojih kapetanija.

U toku 2009. godine vlasnik je djelimično obnovio kulu i kuću za stanovanje. Ostali objekti su u ruševnom stanju.

Opis
----

Lalića kula izgrađena je 1774. Godine. To je zgrada sa visokim prizemljem i dva sprata. U osnovi je četverougaonik 6.00 x 6.35m. Ukupna visina kule je 10.35m.
Uz kulu nalaze se još kuća za stanovanje sa stajom i kovačnicom u podrumu, kuća kuhača, kuća za poslugu i čatrnja. Kuća za stanovanje sa stajom i kovačnicom u podrumu je četverougaoni objekat pokriven četverovodnim krovom. Dimenzije objekta su 9.50 x 9.50m. Zidana je lomljenim kamenom krečnjakom u krečnom malteru sa provezanim tesancima na uglovima objekta. Međuspratne konstrukcije su na svim etažama hrastove grede koje su i danas u dobrom stanju. Krov kuće bio je četverovodni, sada je trovodni. Pokrov su bile ploče kamena škriljca, sada je crijep. Cjelina je ograđena avlijskim zidovima, djelimično oštećenim. Kompleksu pripadaju i dva objekta izvan zidina.

Proglašena je za nacionalni spomenik Bosne i Hercegovine

Literatura
----------

* Hamdija Kreševljaković, Naše starine godišnjak Zavoda za zaštitu spomenika kulture Bosne i Hercegovine, broj II, Sarajevo, 1954. godine -KULE I ODŽACI U BOSNI I HERCEGOVINI

Vanjski linkovi
---------------

* Odžak Lalića/
**Figarov pir** (*Le nozze di Figaro ossia la folle giornata*), K. 492, je komična opera koju je 1786 skladao Wolfgang Amadeus Mozart, s libretom Lorenza da Pontea, temeljen na scenskoj komediji Pierra Beaumarchaisa, *Figarov pir* (1784). Doduše predstava Beaumarchaisa je prvobitno bila zabranjena u Beču zbog izrugivanju više klase, ali opera je postala jedna od Mozartovih najuspješnijih djela. Često je smatrana kao kamen temeljac standarnih opernih repertoara. Uvertira je posebno poznata i često svirana kao koncertski komad.

Povijest djela
--------------

Ova opera prva je u nizu suradnji između Mozarta i da Ponta; surađivali su i na pravljenju opera Don Giovanni i Così fan tutte. Mozart je donio kopiju Beaumarchaisove drame da Pontu, koji ju je za 6 tjedana preradio u libreto, prevevši priču u oblik talijanske poezije te uklonivši iz nje sve političke reference. Suprotno popularnom mitu, libreto je odobrio sam car, Josip II. prije no ga je Mozart uglazbio. Figaro je premijerno izveden u Burgtheateru, u Beču, 1. svibnja 1786. te stekao ogromnu popularnost, iako je izveden samo 9 puta. Car je bio poznat po tome da je donio zakon prema kojem je bio točno određen broj ponavljanja napjeva iz ove opere, jer ih je publika zahtjevala toliko mnogo da je inače četverosatna opera znala trajati i dvostruko duže upravo zbog ponavljanja istih. 1789. opera je ponovno izvedena, a Mozart i Da Ponte u njoj su napravili nekoliko sitnih promjena kako bi bolje odgovarala novoj pjevačici u ulozi Sussanne.

Zvučni zapis
------------

Uvertira Figarovog pira:

Uvertira Figarovog pira u izvođenju Edison Concert Choir (1908.):

V. također
----------

* *Figarov pir* (film)

Izvori
------

* Priča uzeta iz *The Opera Goer's Complete Guide* Lea Melitza, 1921 verzija.
* Cijeli libreto
* Cijela orkestralna skladba (njemački/talijanski)

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 308699110
* LCCN: n81079986
* GND: 300109849
* SELIBR: 169831
* SUDOC: 031338011
* BNF: cb13915222d (podaci)
* NLA: 36037718
* BNE: XX2101861

 |
***Les Petits Chats*** (sh. *Mačkice ili Mace*) je francuski crno-bijeli igrani film snimljen 1960. godine u režiji Jacquesa R. Ville. Protagonistica, čiji lik tumači Maïté Andrès je Sophie, 15-godišnja gimnazijalka koji živi na izoliranom otočiću u pariškim predgrađima, gdje je sagradila svojevrsno utočište gdje ona i njene prijateljice mogu izvoditi svakojake nepodopštine. Radnja prikazuje kako za utočište dozna njihova učiteljica (čiji lik tumači Ginnete Pigeon) te se mlade djevojke, uvjerene da ih je izdala, smišljaju okrutnu osvetu protiv svoje prijateljice Sophie (čiji lik tumači Sylviane Margollé.

*Les Petit Chats* je nedugo nakon premijere u Bordeauxu bio zabranjen za prikazivanje od strane francuskih vlasti, koje su mu zamjerali "neprimjerene" sadržaje koji se tiču kako adolescentske seksualnosti, tako i prikaza djevojaka kao zločinki. Villa je godinu dana kasnije nadosnimio novi kraj, ali i čak i u toj verziji je službena cenzura odbila prikazivanje. Verzija filma je, pak, u januaru 1962. godine prikazana u SAD pod naslovom *Wild Roots of Love* (Divlji korijeni ljubavi), pri čemu je distributer naglašavao lezbijsku komponentu sadržaja. U samoj Francuskoj je bio konačno prikazan tek 1965. ili, prema nekim izvorima 1967. godine, ali se danas smatra jednim od najopskurnijih naslova svoh vremena, a prema nekima čak i izgubljenim filmom. Dijelu historičara je zanimljiv po tome što se u njemu mlada Catherine Deneuve pojavljuje u jednoj od svojih najranijih uloga.

Uloge
-----

* Sylviane Margollé : Sophie
* Maïté Andrès : Michèle
* Ginette Pigeon : Mademoiselle Mairet, l'institutrice
* Renée Barrell : la directrice de l'école
* Pierre Dudan : l'éleveur d'oiseaux
* Geneviève Galéa
* Pascal Bressy
* Jocelyne Bressy
* Michèle Verez
* France Beucler
* Catherine Deneuve
* André Pradel
* Sylvie Dorléac
* Geneviève Casile
* Marie-Claude Mestral
* Henri Nassiet
* Véronique Prud'homme
* Evelyne Champion
* Joëlle Picaud
* Christine Georges

Izvori
------

Vanjske veze
------------

* *Les Petits Chats* na sajtu IMDb
* Affiche du film
**Winifred Watson** (Newcastle upon Tyne, 20.10. 1906 - Newcastle upon Tyne, 5.8. 2002) bila je engleska spisateljica koja je uživala veliku popularnost krajem 1930-ih, najviše zahvaljujući svom trećem romanu *Miss Pettigrew Lives for a Day*.

Odrasla je u porodici trgovca cipelama, a do 1930. se zaposlila tipkačica kako bi uzdržavala oca za vrijeme Velike depresije. Svoj prvi roman *Fell Top* je napisala u pauzama posla te ga objavila 1935.

Godine 1936. se udala za Leslieja Pickeringa, direktora lokalne pilane, te se stalno posvetila pisanju. Svoj posljednji roman je napisala *Leave and Bequeath* 1943. godine, a potom je prestala pisati, navodeći kao razlog nedostatak inspiracije i potrebu da se brine za svog sina Keitha (1941-).

Pala je u zaborav, da bi ponovno bila otkrivena zahvaljujući intervjuu koga je dala 2000. godine.

Vanjski link
------------

* Intervju u The Timesu 13.11. 2000.
* Osmrtnica u The Independentu

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 44598571
* LCCN: nb2001028324
* ISNI: 0000 0001 1568 8213
* GND: 139543635
* SUDOC: 111285631
* BNF: cb15105468z (podaci)
* NKC: xx0097041
* BNE: XX4758756
* CONOR.SI: 171251811

 |
Oto Vagner 1904. godine
Zgrada poštanske štedionice u Beču
**Oto Koloman Vagner** (nem. *Otto Koloman Wagner*; Pelcnig u blizini Beča, Austrija 13. jul 1841 – Beč, 11. april 1918) bio je austrijski arhitekt. Nazivali su ga „ocem savremene bečke arhitekture" i „učiteljem čitave generacije", jer je bio profesor na Bečkoj umjetničkoj akademiji.

Biografija
----------

Studirao je arhitekturu na Politehničkom intitutu i Akademie der bildenden Künste u Beču i Akademiju građevinarstva u Berlinu. U Vagnerovim prvim delima preovlađuju elementi novorenesanse i umetnosti istoricizma. Posle počinje da razvija misli J. G. Sempera o racionalizmu u arhitekturi ("šta nije funkcionalno ne može biti lepo"). Godine 1895. izdaje teorijsko delo "Moderne Architektur"("Moderna arhitektura") u kojem zahteva primenjeni stil koji je zasnovan na funkcionalnosti, prigodnom izboru materijala i konstrukciji. Glavni je predstavnik bečke secesije. Njegovo poslednje delo se u značajnom smislu približava purističkoj arhitekturi.

Dela
----

* Njegovi prvi poznatiji radovi su: Berza u Amsterdamu, 1884. godine i Ruska ambasada u Beču, 1886. godine.
* Židovska sinagoga u Budimpešti
* Vila Vagner I.
* Vila Vagner II.
* "Majolikahaus", Beč (1899.)
* Crkva u Štajnhofu (1902.–1904.)
* Carska i kraljevska privatna austrijska banka u Beču
* Bečka podzemna želježnica
* Poštanska štedionica u Beču (1904.–1912.)
* Palata Hojos (ambasada Republike Srbije, Beč, kraj 19. vek)

Literatura
----------

1. PSN ČS Akademie vied, Prag 1963.
2. de Wikipedia

Eksterni linkovi
----------------

***Otto Wagner*** na Wikimedijinoj ostavi

* 
* () *Einige skizzen 1*, Wien, 1905.
* () *Einige skizzen 2*, Wien, 1905.
* () *Einige skizzen 3*, Wien, 1905.

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 39439361
* LCCN: n79117094
* ISNI: 0000 0001 2100 7787
* GND: 118628399
* SELIBR: 233721
* SUDOC: 027698270
* BNF: cb12281812w (podaci)
* BIBSYS: 90250583
* ULAN: 500016971
* NLA: 35162011
* NDL: 00459984
* NKC: xx0005989
* BNE: XX1156519
* CiNii: DA0191026X
* RKD: 82461
* CONOR.SI: 7654499
* NSK: 000189312

 |
**Wu Xun** (kineski: 武训; pinyin: Wǔ Xùn; 1838-1896) bio je kineski poduzetnik i društevni reformator, poznat po nastojanju da pruži besplatno obrazovanje siromašnoj djeci.

Kao dijete je izgubio oca, ali i priliku da se obrazuje, te je rani dio života proveo kao nepismeni prosjak. Usprkos toga, uspio je zaraditi dovoljno novaca ne samo da se samoobrazuje nego da na kraju postane uspješan poslovni čovjek i stanodavac. Wu Xun je, međutim, svoje stečeno bogatstvo ulagao u osnivanje škola u provinciji Shandong. S vremenom je postao jedna od najpopularnijih ličnosti u Kini, a što je nastojao iskoristiti carski režim dinastije Qing, koji ga je veličao kao oličenje konfucijanskih vrijednosti. Nakon smrti mu je podignut hram, a decenijama nakon toga je postao heroj i uzor brojnim kineskim društvenim reformatorima i aktivistima, uključujući i one koji će s vremenom postati važne ličnosti u Komunističkoj partiji.

Međutim, kada je 1950. godine nakon dolaska komunista na vlast snimljen biografski film *Život Wu Xuna*, on je na sebe navukao bijes Jiang Qing, supruge komunističkog vođe Mao Zedonga, koja je prezirala Wuov "buržoaski reformizam". To je pokrenulo kampanju prvo protiv filma, koji je zabranjen, a potom i samog Wua, koji je napadan kao oličenje "feudalne kulture". Njena eskalacija se zbila 1960-ih za vrijeme Kulturne revolucije kada su pripadnici Crvene garde otkopali i spalili Wuove posmrtne ostatke.

Izvori
------

1. ↑  Ross Terrill, *Madame Mao: the white boned demon*, Stanford University Press, 1999, p.174.



|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 4014379
* LCCN: n88047560
* ISNI: 0000 0000 6370 1948
* SUDOC: 254444172

 |
***Flaming Creatures*** (sh. *Plamteća stvorenja*) je američki crno-bijeli srednjemetražni crno-bijeli igrani film snimljen 1963. u režiji Jacka Smitha, poznat kao jedno od najznačajnijih ostvarenja njujorške *underground* scene 1960-ih, ali i po tadašnje standarde neuobičajeno eksplicitnom erotskom sadržaju i "zabranjenim" seksualnim temama koji su ga učinili jednim od najkontroverznijih ostvarenja svog vremena.

Okvirni zaplet filma je posjet grupe mornara muzičkom studiju koji je opsjednut duhovima, a što služi kao podloga za niz scena u kojima protagonisti, među kojima je veliki broj transvestita i hermafrodita, konzumiraju drogu, prakticiraju ili otvoreno opisuju različite oblike parafilije, uključujući scene orgija i fingiranog silovanja u vidu kunilingusa. Jedan od glavnih motiva je spolni ambiguitet, pa se tako scene često prekidaju naizmjeničnim zamrznutim kadrovima gole ženske dojke i muškog penisa.

Film je snimljen sa minimalnim budžetom i bez profesionalnih glumaca, a prema nekim navodima, Smith je osoblje plaćao u "naturi", bilo drogom bilo pružanjem vlastitih seksualnih usluga. Premijerno je prikazan u njujorškoj dvorani Bleecker Street Cinema, ali je odmah nakon toga sve primjerke zaplijenila policija, a sudovi države New York ga zabranili ustvrdivši da krši zakone protiv opscenosti. Sudski procesi koji su uslijedili, kao i zabrane u još nekoliko država i teritorija, su Smitha učinila poznatim u američkoj javnosti, odnosno učinili ikonom njujorške umjetničke *underground* scene.

Sudski procesi koji su slijedili su, također, imali i određene političke posljedice, s obzirom da je nekoliko godina kasnije Abe Fortas, sudac Vrhovnog suda i kandidat predsjednika Johnsona za predsjednika tog tijela, izrazio mišljenje da *Flaming Creatures* ne predstavlja opscenost te da mu se može dozvoliti snimanje. Taj je stav razbjesnio konzervativni dio javnosti, pa je 1968. godine James Clancy, katolički akitivist iz udruženja Građani za pristojnu književnost u Washingtonu organizirao projekciju filma za senatore koji su trebali odlučiti o njegovom izboru. Fortas je na kraju bio prisiljen povući nominaciju.

*Flaming Creatures* je, sa druge strane, izazvao oduševljenje među gej publikom, ali i među mlađim dijelom inteligencije, što je uključilo znamenitu publicisticu Susan Sontag, koja ga je 1966. godine proglasila "modernim umjetničkim djelom". Sa druge strane, dan-danas se vode rasprave o tome je li Flaming Creatures pornografski, eskperimentalni i art film, odnonso umjetnički perfomans zabilježen na filmskoj vrpci, ili kombinacija svega toga.

Izvori
------

1. ↑  Geoffrey Hendricks, *Critical Mass: Happenings, Fluxus, Performance, Intermedia, and Rutgers University, 1958-1972* (Rutgers University Press, 2003; ISBN 0-8135-3303-1), p. 186.
2. ↑  Silverstein, Mark. Judicious Choices: the New Politics of Supreme Court Confirmations. New York: W.W. Norton &, 2007. Print.ISBN 0-393-93044-0

Vanjske veze
------------

* *Flaming Creatures* na sajtu IMDb
* Jack Smith na sajtu IMDb
* Video of Flaming Creatures at Ubuweb
* Flaming Creatures by Constantine Verevis
* "Up on the Roof", about the making of *Flaming Creatures*
**Zvonimir Skerl** (Zagreb, 21. svibnja 1934. - Beograd, 22. siječnja 2009.) je bio vrhunski jazzer, skladatelj, dirigent, pijanist, trombonist i glazbeni aranžer, vođa „Big benda" „Radio televizije Beograd". Rođenjem je Zagrepčanin. U Beograd je došao 1960. i zasnovao obitelj sa Julkom Bajloni, sa kojom ima troje djece i tri unuka. 

Jedno je od ključnih imena jazz scene u Srbiji. Zabavni orkestar Radio Beograda osnovan 1948. godine prerasti će 1954. kada ga budu napustili gudači, u Džez orkestar Radio Beograda. Godinama poslije Zvonimir Skerl je, zajedno s Vojislavom Simićem, imao značajnu ulogu u vođenju tog orkestra. Bio je šef-dirigent tog orkestra u razdoblju 1984.-1999. kada se povlači s javne scene. Skerl je bio jedan od autora koji su se istakli pisanjem glazbe za male sastave ili velike orkestre.

Najveći osobni doprinos maestro Zvonimir Skerl jugoslavenskoj i srpskoj zabavnoj i pop glazbi dao je kao aranžer i producent ogromnog broja pjesama različitih autora, od kojih su mnogi postali hitovi i evergrini. Aranžerski rukopis karakteriziraju mu bogatstvo zvuka i boja, istodobno 'prozračnost' i pjevnost. Jedan je od najboljih aranžera u zabavnoj i pop glazbi u tadašnjoj Jugoslaviji i, vjerojatno, najbolji u Srbiji, posebice '70.-ih i u prvoj polovini '80.-ih godina. Kao aranžer dao je vizuru najvećem broju pjesama srpskog hitmejkera Aleksandra Ace Koraća. Pjesme s aranžerskim potpisom Zvonimira Skerla, raznih autora melodije i stihova, lansirali su mnogi od najistaknutijih imena tadašnje jugoslavenske muzičke scene, primjerice Nada Knežević, Beti Đorđević, Lola Novaković, Boba Stefanović, Dalibor Brun, Bisera Veletanlić, Ivica Šerfezi, Dragan Antić, Maja Odžaklievska, Doris Dragović i mnogi drugi.

Zaslužan je i za narodnu glazbu. Napisao je nekoliko nezaboravnih i nenadiđenih aranžmana za pjesme Tome Zdravkovića, od kojih su najpoznatije „Dotako sam dno života" i „Za Ljiljanu".

U tri navrata (1974, 1982. i 1992.) dirigirao je orkestrima na Natjecanjima za pjesmu Eurovizije.

Zvonimir Skerl nosilac je posebnog priznanja Ministarstva kulture Republike Srbije, za vrhunski doprinos kulturi zemlje.

Hrvatskoj i srpskoj javnosti ostao je malo poznat.

Pojavio se na TV-filmu Sastanak muzičara - Jam session (1968.) i dokumentarnom filmu Uvek truba - od buđenja do povečerja (1974).

Diskografija
------------

* Jazz Orkestar radio-televizije Beograd Sa Gostima (PGP RTB 1978, kompozicije A1 i C1 napisao je Zvonimir Skerl)
* Džez Orkestar RTB\* / Revijski Orkestar RTB ‎– Po šumama i gorama (PGP RTB 1980, kompozicije A1, A3, A5, B1, B3, B5, B6 aranžirao i dirigovao Zvonimir Skerl)
* Zvonimir Skerl: Blues (LP, PGP RTB 1983)

Izvor
-----

* Znaju li Hrvati ko je Jozo Penava?
* Discogs
* Diskografija
* IMDb
* RTS
* Vreme
*
***Flash Gordon*** je američko-zapadnonjemačko-francuska naučno-fantastična TV serija koja se od 1954. do 1955. originalno emitirala na programu američke TV-mreže DuMont. Predstavlja ekranizaciju istoimenog stripa Alexa Raymonda. Naslovni lik, koga tumači Steve Holland, je bio agent Galaktičkog istražnog biro godine 3203. putovao galaksijom i uz pomoć Dale Arden (koju je tumačila Irene Champlin) i dr. Zarkova (koga je tumačio Joseph Nash) se borio protiv negativaca na različitim planetama.

Nastao kao jedna, za tadašnje doba prilčno rijetkih, međunarodnih televizijskih koprodukciji, sniman je u studijima u Zapadnom Berlinu, a zbog čega je za seriju bilo karakteristično da svi likovi, osim glavnih, govore sa primjetnim njemačkim naglaskom. Karakterizirao je i izuzetno nizak budžet - oko 15.000 US$ po epizodi - a što se odrazilo kroz često "recikliranje" scena, primitivne specijalne efekte, kao i korištenje dokumentarnih snimaka sa suvremene Zemlje za prikaz događaja na udaljenim planetama, pri čemu se često kao primjer navode prizori panike u epizodi *The Brain Machine*, koje je ilustirale scene bijega demonstranata pred sovjetskim tenkovima za vrijeme nedavnog istočnoberlinskog ustanka. Kasniji kritičari su u sadržaju serije pronašli odraz Hladnog rata, odnosno naslovni lik i njegovu borbu protiv raznih tiranskih vladara proglasili alegorijom na SAD i primjenu vojne sile protiv komunističkih država. Usprkos svih nedostataka, serija je imala priličnu gledanost i reprizirala se na programu američkih TV-stanica sve do početka 1960-ih.

Uloge
-----

* Steve Holland ... Flash Gordon
* Irene Champlin ... Dale Arden
* Joseph Nash ... Hans Zarkov
* Henry Beckman ... Zapovjednik Richards

Vanjske veze
------------

* *Flash Gordon* na sajtu IMDb
* DuMont historical website Arhivirano 2009-02-16 na Wayback Machine-u
***Les Visiteurs du soir*** (sh. *Večernji posjetioci*) je francuski crno-bijeli fantastični film snimljen 1942. u režiji Marcela Carnea. Radnja, inspirirana francuskom narodnom pričom, se događa krajem 15. vijeka i prikazuje kako Satana (koga glumi Jules Berry) pokušava osujetiti ljubav između jednog od njegovih izaslanika (koga glumi Alain Cuny) i lijepe plemkinje (koju glumi Marie Déa). Carne je film snimio za vrijeme njemačke okupacije i namjerno je za temu odabrao daleku prošlost i fantastični žanr, smatrajući da će se tako najlakše spriječiti probleme sa cenzurom. Film je postao izuzetno gledan, i smatra se komercijalno najuspješnijim od svih filmova snimljenih za vrijeme okupacije. Njegov uspjeh se tumačio time što je shvaćen kao alegorija na tadašnja zbivanja, odnosno da Satana predstavlja Hitlera. Sam Carne je do kraja života tvrdio da film nije imao nikakvih političkih konotacija.

Vanjske veze
------------

* *Les Visiteurs du Soir* na sajtu IMDb
* *Les Visiteurs du Soir* na AllMovie-u ()

| * p
* r
* u
Filmovi koje je režirao Marcel Carné |
| --- |
| 
* Bizarre, Bizarre
* Port of Shadows
* Hôtel du Nord
* Le Jour Se Lève
* Les Visiteurs du Soir
* Children of Paradise
* Gates of the Night
* La Marie du port
* Juliette, or Key of Dreams
* Thérèse Raquin
* Air of Paris
* Three Rooms in Manhattan
* Law Breakers

 |
| ***Spužve*** |
| --- |
|  |
|  |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Kraljevstvo: | Animalia |
| Odjeljak: | **Spongia** |
|

 |
| **Klase** |
| Calcarea
Hexactinellida
Demospongiae
Sclerospongiae

 |

**Sunđeri** ili **spužve** su životinje iz odeljka Spongia. Uglavnom su morske, sesilne vrste sa izuzetkom jedne slatkovodne familije. Najčešće su kolonijalni i asimetrični organizmi.

Telo sunđera se sastoji od telesnog zida koji sadrži mnogobrojne otvore - pore (otuda naziv Porifera) i zatvara unutrašnju duplju nazvanu spongocel. Voda ulazi kroz mnogobrojne pore u spongocel, a izlazi kroz otvor oskulum. Telesni zid je izgrađen od dva sloja - spoljašnjeg ektoderma i unutrašnjeg endoderma, između kojih se nalazi sloj nećelijske mezogleje. Endoderm oblaže spongocel i sadrži ćelije hoanocite (ćelije sa bičevima), koje se još nazivaju i ćelije sa ogrlicom. Hoanocite zahvataju čestice hrane, dospele vodom, a zatim one prelaze u ameboidne ćelije gde se vare. Ameboidne ćelije se nalaze u mezogleji i, osim što vare hranu, one mogu da obrazuju skelet, da daju boju sunđeru tako što se ispunjavaju pigmentom ili da obrazuju polne ćelije. 

Razlikuju se tri osnovna tipa sunđera askon, sikon i leukon. Askon je najprostiji tip kod koga hoanocite oblažu ceo spongocel. Razrastanjem mezogleje dolazi do obrazovanja kanala (kod sikon tipa) odnosno komora (leukon tip) u kojima su sada smeštene hoanocite. 

Razmnožavanje sunđeta vrši se na dva načina - bespolno i polno. Bespolno se razmnožavaju pupljenjem i fragmentacijom (otkidanjem delova tela). Pri pupljenju se obrazuju unutrašnji pupoljci - gemule, koje se obrazuju kada nastupe nepovoljni uslovi (zima), padaju na dno gde miruju do proleća kada se iz njih razvija nova jedinka. Polno razmnožavanje se vrši obrazovanjem spermatozoida i jajnih ćelija u istoj jedinki (hermafroditi). Oplođenje se vrši između dve jedinke. 

Krvni, respiratorni i ekskretorni sistem ne postoje. Respiracija i ekskrecija se obavljaju preko cele površine tela. Skelet sunđera sastoji se ili od mineralnih materija u vidu iglica (spikula) ili je izgrađen od organske materije spongina.

Klasifikacija sunđera
---------------------

Klasifikacija sunđera izvršena je prema građi skeleta na tri klase:

* Calcarea, sitni morski sunđeri, čiji je skelet od Ca-karbonata;
* Hexactinellida - skelet od Si-dioksida;
* Demospongia - skelet od spongina

Spoljašnje poveznice
--------------------

Bioscolos Arhivirano 2005-12-31 na Wayback Machine-u

BioNet Skola

***Spužve*** na Wikimedijinoj ostavi
**Đorđi Abadžiev** (mak. *Đorđi Abadžiev*, Dojran, 7. oktobar 1910. - Skoplje, 2. avgust 1963.) je makedonski književnik, istoričar, publicista i scenarista.

Sa porodicom je za vreme Prvog svetskog rata emigrirao u Bugarsku. Srednju školu završio je u Blagoevgradu. Studirao je na Pravnom fakultetu u Sofiji. Za vreme studija je učestvovao u organizovanju makedonske dijaspore u Bugarskoj. U Bugarskoj se počeo baviti novinarstvom. Bio je urednik časopisa „Makedonsko zname" (1945. - 1947.). Po povratku u Makedoniju, 1948. godine počinje da se bavi književnošću. Napisao je više pripovedaka sa tematikom iz vremena borbe makedonskog naroda za oslobođenje (Ilindenski ustanak i NOB) i roman iz vremena hajdukovanja u Makedoniji "Aramisko gnezdo". Roman "Pustina" je preveden na srpskohrvatski, slovenački, albanski, ruski, češki, bugarski i rusinski jezik. Radio je u Institutu za nacionalnu istoriju (Институт за национална историја) u Skoplju i bio je njegov direktor. Georgi Abadžiev je bio član Društva pisaca Makedonije (Друштво на писателите на Македонија) od 1949. godine. Dobitnik je nagrade za prozu NR Makedonija i „11 Oktomvri".

Jedna ulica u Skoplju nosi njegovo ime [*mrtav link*]

Stvaralaštvo
------------

Georgi Abadžiev je poznat kako istorijski beletrist pošto istorija ima istaknuto mesto u njegovim delima. Motive za svoja dela crpi skoro isključivo iz života i borbe Makedonaca pod turskim ropstvom. Autor je knjiga:

* „Trud i luđe" (1936.)
* „Izgrev" (zbirka pripovedaka, 1950.),
* „Epopejata na Nožot" (zbirka pripovedaka, 1951.),
* „Posledna sredba" (*Poslednji susret*) (zbirka pripovedaka, 1953.),
* „Aramisko gnezdo" (*Hajdučko gnezdo*) (roman, 1954.),
* „Pustina" (roman, 1961.),
* „Balkanskite vojni vo Makedonija" (monografija, 1972.).

Izbor njegovih dela u 4 toma je objavljen 1972. godine

Literatura
----------

* *Mala Enciklopedija Prosveta - Opšta Enciklopedija (A-Lj). Izdavačko preduzeće "Prosveta", Beograd 1959.*
* *Enciklopedija Jugoslavije (A-Biz) - Jugoslavenski leksikografski zavod, Zagreb 1980.*

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 45356985
* LCCN: n85123408
* ISNI: 0000 0001 2096 0429
* GND: 128553014
* SUDOC: 149753160
* BNF: cb11193201z (podaci)
* BIBSYS: 13023516
* NLA: 35845705
* NKC: js2010525119
* CONOR.SI: 37315683

 |
***Deewana*** (Devanagari: दीवाना, znači: *ludost*) je 1992 bollywoodski film režisera Raj Kanwara, producenta Guddu Dhanoa & Lalit Kapoora.

Ovo je prvi igrani cjelovečernji film gdje Šaruk Kan tumači važniju ulogu. U filmu glumi zajedno sa Alok Nath, Amrish Puri, Rishi Kapoor i Divya Bharti.

Radnja filma
------------

Kajal (Divya Bharti) udata za poznatog pjevača po imenu Ravi (Rishi Kapoor). Oni žive srećno jedno vrijeme, dok tragedija ne zadesi Ravija od strane njegovog ujaka (Amrish Puri) i rođaka (Mohnish Behl), koji željeći da se dokopaju njegovog bogatstva, unajmljuju ljude da ga ubiju. Kajalova majka Sushma Seth), vodi njegovu ženu u drugo mjesto, kako bi je izvadila iz depresije.

U novom gradu, Kajal pokušava da zaboravi svoju prošlost. Raja (Shahrukh Khan), sin bogatog čovjeka, zaljubljuje se u nju, saznaje da je ona udovica i odlučuje se da unese sreću u njen život. Kajalina majka po zakonu, smatra da Kajal treba da se uda ponovo, i ubjeđuje je da se uda za Raja. Posle određenog vremena ona pristaje na to, i zaljubljuje se u njega. Sve izgleda super i srećno, dok jednog dana Raja ne spasi čovjeka od huligana, sprijatelji se sa njim i dovede ga kući. Taj čovjek je Ravi, koji je preživio napad njegovog ujaka. Sve je otkriveno i Kajal ostaje sa Ravijem, kao i njegova majka.

Kajal kidnapuje Ravijev ujak i obojica idu da je spasu. Na kraju filma Ravi žrtvuje sebe kako bi spasio Raja i Kajal.

Uloge
-----

|  |  |
| --- | --- |
| **Glumci/Glumice** | **Lik** |
| Shahrukh Khan | Raja Sahay |
| Rishi Kapoor | Ravi |
| Divya Bharti | Kaajal |
| Amrish Puri | Dhirendra Pratap |
| Mohnish Behl | Narender (Dhirendrin sin) |
| Sushma Seth | Ravi's Mother |
| Dalip Tahil | Ramakant Sahay (Rajin otac) |
|

Nagrade
-------

* Best Lyricist - Sameer for *Teri Umeed Tera Inteza*
* Best Male Playback - Kumar Sanu for *Sochenge Tumhe*
* Best Music Director - Nadeem-Shravan
* lux New Face - Divya Bharti for *Deewana*
* Best Debut - Shahrukh Khan for *Deewana*

Vanjske veze
------------

* *Deewana* na sajtu IMDb
**Paul Claudel** (Villeneuve-sur-Fère, 6. kolovoza 1868. – Pariz, 23. veljače 1955.) je bio francuski pisac i diplomat, najpoznatiji po svojim dramama u stihu, koje često zrače katoličkim motivima.

Rođen je 1868. godine u obitelji farmera i državnih službenika. Njegova starija sestra bila je poznata kiparica Camille Claudel. S obitelji se 1881. godine seli u Pariz, gdje upisuje *Lycée Louis-le-Grand*. U tinejdžerskim godinama je bio ateist, ali je doživio naglu konverziju kada je u crkvi Notre Dame u Parizu čuo crkveni zbor na Božić 1886. godine. Do kraja života će ostati pobožan katolik te će jedno vrijeme čak ozbiljno razmišljati o odlasku u benediktinski samostan. Studirao je političke znanosti na Sciences Po u Parizu.

Njegov plan za odlazak u samostan promijenio je ulazak u diplomaciju. Claudel će od 1893. do 1936. biti dio diplomatskog korpusa Francuske, služeći u nizu svjetskih gradova - vicekonzul u New Yorku i Bostonu, konzul u Pekingu, Shanghaiju i Tianjinu te vicekonzul u Fuzhouu, konzul u Pragu, Frankfurtu na Majni i Hamburgu, *ministre plénipotentiaire* u Riu de Janeiru i Kopenhagenu i, na koncu, ambasador u Tokiju, Washingtonu i Bruxellesu. Tokom Prvog svjetskog rata je služio u Brazilu, gdje je nadzirao slanje hrane iz Južne Amerike u Francusku. Tamo mu je tajnik bio Darius Milhaud, poznati kompozitor koji će napisati glazbu za nekoliko Claudelovih djela.

Godine 1927. pojavio se na naslovnici *TIME-a* za 21. ožujak.

Njegov privatni život bio je, na samom početku, obilježen dugom aferom s Rosalie Vetch, udanom ženom s četvero djece (jedno od njezine djece je bilo Claudelovo), koja je prekinula 1905. godine, kada ga je Vetchova ostavila za drugog muškarca. Godine 1906. se oženio Reine Sainte-Marie-Perrin.

Claudelov početni opus bio je inspiriran poezijom simbolista, posebice Arthura Rimbauda. Njegovi prvi radovi bili su prožeti odbacivanjem materijalnog i prihvaćanjem duhovnosti prožete katoličkom mišlju. Vrlo je rano razvio praktički jedinstven poetski stil te dug, bogat i nerimovan slobodni stih koji se često naziva *verset claudelien*. U kasnijoj karijeri prelazi na dramu, stvarajući drame u stihu prožete njegovim karakterističnim stihom. Među najpoznatijim djelima su mu *Le Partage de Midi* (1906.), *L'Annonce Faite a Marie* (1910.) i *Le Soulier de Satin* (1931.). U posljednjoj stvaralačkoj fazi piše i tekstove za muzička djela, među kojima se ističe tekst za "operu-oratorij" *Jeanne d'Arc au Bûcher* (1939.) Arthura Honeggera.

Godine 1936. nakon završetka političke karijere, povlači se u svoj dvorac u Branguesu. Godine 1946. izabran je u *Académie française*, sjedalo 13. Umro je u Parizu 1955. godine.


|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 100163516
* LCCN: n80039729
* ISNI: 0000 0001 2145 056X
* GND: 118521039
* SELIBR: 181826
* SUDOC: 026790475
* BNF: cb118969563 (podaci)
* BIBSYS: 90091036
* ULAN: 500257323
* MusicBrainz: 201dd80b-410d-4e33-bae9-2359741854c5
* NLA: 35028855
* NDL: 00436122
* NKC: jn19990001406
* BNE: XX999232
* CiNii: DA00345567
* RKD: 455088
* CONOR.SI: 7569251
* NSK: 000008573

 |
**Čedo Vuković** (Đulići, selo kraj Andrijevice, 28. septembar 1920 ― Budva, 8. april 2014), crnogorski književnik i društveni radnik.

Biografija
----------

Vuković je gimnaziju završio u Peći, a nakon toga studirao književnost u Beogradu. Bio je sudionik narodnooslobodilačke borbe. Nakon rata od 1945. godine živi i radi u Beogradu, a 1953. vraća se u Crnu Goru. Radi kao urednik kniževnog časopisa *Stvaranje* sve do penzije 1972. Kao urednik, priredio je više izdanja knjiga; *Petar I Petrović: Freske na kamenu* (1966); *Nadvremenski glasovi* (1971); *Izviriječ* (1973); *Petar I Petrović: Poslanice* (1993).

Bio je aktivan i u društvenom životu Crne Gore, kao član Savjeta Crne Gore i višekratni predsjednik Udruženja književnika Crne Gore.

Ipak Čedo Vuković se najviše proslavio kao pisac dječjih romana; *Svemoćno oko* (1953), *Tim Lavlje srce* (1956) i *Letjelica profesora Bistrouma* (1961). Najuspjeliji mu je roman – *Tim Lavlje srce* (višekratno izdavan) koji je preveden i na talijanski kao *La squadra Cuor di Leone*.

Inovativno ispričana priča o skrivanju partizana od četnika u izoliranom crnogorskom selu Mrtvo Duboko za drugog svjetskog rata u romanu *Mrtvo duboko*, skrenula je pažnju književne kritike na Čedu Vukovića.

Nagrade i priznanja
-------------------

Dobitnik je nagrade AVNOJ-a za književnost, Trinaestojulske nagrade Crne Gore i novosadske Zmajeve nagrade.
Za dopisnog člana Crnogorske akademije nauka i umjetnosti izabran je 24. juna 1977. godine, a za redovnog 22. oktobra 1981.

Čedo Vuković živi na relaciji Budva – Podgorica.

**Bold text**== Djela ==

* *Vitorog*, 1948.
* *Pripovijetke*, 1949.
* *Visine*, 1952.
* *Svemoćno oko*, 1953.
* *Bez redenika*, 1955.
* *Tim lavlje srce*, 1956. (ISBN 86-7182-015-7)
* *Mrtvo duboko*, 1959.
* *Letilica profesora Bistrouma*, Prosveta, Beograd 1961.
* *Halo nebo*, 1963.
* *Poruke*, 1963.
* *Razvođe*, 1968.
* *Sudilište*, 1971.
* *Svjedočenja : izbor memoara*, 1978.
* *Sinovi sinova*, 1979.
* *Nad prvim stranicama Lelejske gore*, 1984.
* *Na bjelinama vremena*, 1986.
* *Sam sobom*, 1986.
* *Rijeka*, 1988.
* *Mitski dekameron*, 1989. 1990. (ISBN 86-427-0193-5)
* *Deveta zora*, 1990. (ISBN 86-391-0105-1)
* *Harmonija : mitska igra u tri čina*, 1992.
* *Snovi mikrokozma*, 1993.
* *Makarije*, 1994.
* *Poruke : roman o Petru I*, 1996.
* *Harmonija : mitska igra u tri čina, scenska verzija*, 1997.
* *Književno djelo Radonje Vešovića : zbornik radova*, Crnogorska akademija nauka i umjetnosti, 1998. (ISBN 86-7215-100-3)

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5  „*Čedo Vuković - Tim lavlje srce (I deo)*" (srpskohrvatski). montenegrina. Pristupljeno 1. 09. 2012.
2. ↑  „Preminuo crnogorski književnik Čedo Vuković". *Pobjeda*. 8. april 2014. Pristupljeno 9. april 2014.
3. ↑  „Čedo Vuković" (srpskohrvatski). CANU. Pristupljeno 1. 09. 2012. [*mrtav link*]

Vanjske veze
------------

* *Heer – Tim lavlje srce* na Portalu montenegrina
*Za ostale upotrebe, v. Der Andere.*

***Der Andere*** (sh. *Drugi*) je njemački crno-bijeli nijemi film snimljen 1913. u režiji Maxa Macka. Predstavlja adaptaciju istoimenog kazališnog komada Paula Lindaua. Naslovni protagonist, koga tumači Albert Basserman je dr. Hallers, strogi državni tužilac koji se nakon pada s konja transformira u kriminalca. Mack je film snimio u nastojanju da, po uzoru na francuski pokret Film d'Art, dokaže kako još uvijek mladi medij filma može biti predstavljati "ozbiljnu" umjetnost i dio visoke kulture. U tu je svrhu uspio osigurati prava na ekranizaciju djela Lindaua, koji se smatra jednim od najuglednijih njemačkih književnika svog vremena. *Der Andere* je doživio uspjeh, koji se u mnogo čemu tumači popularnošću motiva drugog ja i dvostruke ličnosti u tadašnjoj njemačkoj kulturi.

Godine 1930. je Robert Weine režirao dvije zvučne verzije - *Der Andere* na njemačkom i *Le procureur Hallers* na francuskom jeziku.

Literatura
----------

* Michael Hanisch *Der Andere*. In Günther Dahlke, Günther Karl (Hrsg.): *Deutsche Spielfilme von den Anfängen bis 1933. Ein Filmführer.* Henschel Verlag, 2. Auflage, Berlin 1993, S. 14 f. ISBN 3-89487-009-5

Vanjske veze
------------

* *Der Andere* na sajtu IMDb
* *Der Andere (film, 1913)* na Online-Filmdatenbank
* *Der Andere* bei Filmportal.de
"**Folsom Prison Blues**" je country/blues pjesma koju je godine 1955. napisao i snimio američki kantautor Johnny Cash, a koja je izdana kao singlica 1955. godine. Cash je inspiraciju za nju pronašao u filmu *Inside the Walls of Folsom Prison*, hollywoodskom filmu posvećenom zloglasnom zatvoru Folsom, a koga je nekoliko godina ranije pogledao prilikom služenja vojnog roka u Zapadnoj Njemačkoj. Tekst pjesme opisuje osjećaje zatvorenika koji svake večeri sluša zvižduk vlaka te ga tjera da razmišlja o slobodi i drugim stvarima koje uživaju njegovi putnici, a koji su njemu prikraćeni. Pjesma je postala veliki hit, a Cash je zahvaljujući njoj postao velika zvijezda. Godine 1968. ju je izveo pred zatvorenicima Folsoma na znamenitom koncertu.

Izvori
------

1. ↑  Folsom Prison Blues - AllMusic pristup 5. I 2015
2. ↑  Johnny Cash Biography - Rock and Roll Hall of Fame and Museum Retrieved 5 January 2015
3. ↑  Prison Tracks: Folsom Prison Blues pristup 22. II 2015
4. ↑   ..."a rocking fusion of blues and country elements"...
**Pol Henrid** (engl. ; rođen kao **Paul Georg Julijus Hernrajd Riter fon Vasel-Valdingau**, 10. januar 1908 — 29. mart 1992) je bio austrijsko-američki filmski glumac i režiser.

Biografija
----------

Bio je sin uglednog austrijskog bankara i aristokrate. Studirao je glumu u Beču i nastupao u predstavama Maksa Rajnharda. Preselio se u Britaniju 1935. godine, a 1940. i u SAD, čije je državljanstvo dobio šest godina kasnije. Najpoznatije uloge ostvario je u filmovima *Kazablanka* (igrao Viktora Lasla) i *Na raskršću*, pored svoje prijateljice Beti Dejvis, gde je ostao upamćen po kultnoj sceni u kojoj pali dve cigarete pa jednu daje njoj. Henrid je režirao šest filmova, od kojih je najpoznatiji triler *Ko je sahranjen u mom grobu?*, gde je glavnu ulogu poverio Dejvisovoj. Pred kraj karijere je glumio u filmu *Luda iz Šaljoa*, pored Ketrin Hepbern i Jula Brinera.

Sa suprugom Elizabetom Gluk dobio je dve ćerke, a umro je od upale pluća 1992. godine. Navodno je sahranjen sa pismom jedne obožavateljke iz perioda kada uopšte nije bio poznat, i koje mu je zbog toga jako značilo. Na Holivudskoj stazi slavnih dobio je dve zvezde – jednu za film, a drugu za televiziju.

Spoljašnje veze
---------------

* Pol Henrid na sajtu IMDb
**Đuro Bujher** (Osijek, 26. III. 1855. - Sarajevo, 12. I. 1909) bio je hrvatski i bosanskohercegovački pjesnik, književni kritičar, pisac udžbenika i filoloških rasprava, prevoditelj s njemačkog i na njemački jezik.

Osnovnu školu i gimnaziju završio je u Osijeku, a na Filozofskom fakultetu u Zagrebu studirao je četiri semestra klasičnu filologiju. Radio je u Gimnaziji u Osijeku, gdje je bio mobiliziran i poslan na bosansku bojišnicu, odakle se ponovno vraća u osječku Gimnaziju. Godine 1881. prelazi u Bosnu i postaje upravitelj osnovne škole u Banjoj Luci. Dvije godine kasnije je u Sarajevu, u Obrazovalištu za pomoćne učitelje, koje prerasta u Učiteljsku školu, u kojoj je profesor i ravnatelj.

Djela
-----

* *Njemačka vježbalica za treći razred osnovnih škola u Bosni i Hercegovini* (1889)
* *Jezikoslovna nastava na osnovnoj školi* (1891)
* pjesme, crtice književne kritike, putopisi, filološke studije - u periodici; prijevodi s njemačkog i na njemački

|  |  |
| --- | --- |
|  | *Nedovršeni članak* **Đuro Bujher** *je u začetku. Možete pomoći Wikipediji tako da ga proširite*. |


|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* CONOR.SI: 128958307

 |
**Pero Čimbur** (Knin, 1930. - Zagreb, 4. februara 2002.) je bio hrvatski novinar i književnik.

U Kninu je završio osnovnu i srednju školu. Diplomirao je književnost na zagrebačkom Filozofskom fakultetu, a od 1957. do umirovljenja 1992. radio je na Hrvatskom radiju.

Pisao je dječju literaturu, putopise, eseje i scenarije, a posebnu pozornost svratio je svojim knjigama o fenomenu mucanja inspiriranim vlastitim traumatskim iskustvom. Posebno je volio heraldiku, kreiravši više grbova za općine i gradove, te zaštitnih znakova za razne ustanove. Sudjelovao je na nekoliko skupnih izložaba, a samostalno je izlagao u Karlovcu, Zagrebu i Crikvenici.

Dobitnik je nagrade Društva novinara Hrvatske (1961.), nagrade za esej časopisa »Žena« (1976.), nagrada »Školske knjige« (1983. 1988. i 1990.) za djela znanstveno-popularnog ili znanstveno-fantastičnog sadržaja, te nagrade beogradskih Večernjih novosti za feljton »Sve naše zastave« (1989.). Objavio je više knjiga, među kojima, »Iz putne torbe«, »Marko na Bemixu«, »Brod nad kojim nisu letjeli galebovi«, »Lady Machbet IV«, »Kako sam izliječio Pppetra«, »Zbogom mucanje« te knjige o Domovinskom ratu »E, moj sine« i »Vior«.


|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 62259849
* LCCN: no90016490
* ISNI: 0000 0001 1656 5602
* CONOR.SI: 105867107

 |
**Kasandana** je bila ahemenidska kraljica, kćer Farnaspa, sestra Otana, te omiljena žena velikog kralja Kira Velikog, osnivača Ahemenidske Perzijske Monarhije. Rodila je Kiru dva sina; Kambiza II. koji je naslijedio oca i osvojio Egipat, Smerdisa koji je navodno također kratko vladao Perzijskom Monarhijom, te kćeri Atosu i Artistonu.

Kasandanina kćer Atosa kasnije je imala važnu ulogu u ahemenidskoj kraljevskoj obitelji jer se udala za Darija Velikog i rodila mu nasljednika Kserksa I. Njezin veliki utjecaj u perzijskoj kraljevskoj kući može se objasniti kako je bila izravni potomak slavnog Kira Velikog. 

Prema Herodotu, nakon Kasandanine smrti svi narodi Kirove monarhije izrazili su „veliku žalost". U *Nabonidovim kronikama* spominje se kako je nakon njene smrti u Babiloniji proglašeno šest dana žalosti. Historičarka M. Boyce smatra kako je Kasandana sahranjena u Pasargadu.

Veze
----

* Kir Veliki
* Kambiz II.
* Smerdis
* Atosa
* Artistona
* Darije Veliki
* Ahemenidi
* Perzijska Monarhija

Izvori
------

1. ↑  „Atosa (enciklopedija Iranica)". Arhivirano iz originala na datum 2012-01-11. Pristupljeno 2011-01-18.
2. ↑  „Kasandana (enciklopedija Iranica)". Arhivirano iz originala na datum 2009-07-31. Pristupljeno 2011-01-18.

Vanjske veze
------------

* Kasandana (enciklopedija Iranica) Arhivirano 2009-07-31 na Wayback Machine-u
* Obiteljsko stablo - Kasandana