**Pukovniku nema ko da piše** (španski: *El coronel no tiene quien le escriba*) je novela kolumbijskog književnika i nobelovca Gabriela Garcíe Márqueza.

Radnja
------

Novela, napisana između 1956. - 1957. i izdana 1961. je priča o siromašnom, umirovljenom pukovniku, veteranu Stogodišnjeg rata, koji se još uvijek nada svojoj mirovini koja mu je obećana prije petneast godina. Pukovnik živi sa svojom astmatičnom ženom u malom selu u kojem od jedanaest sati navečer vlada policijski sat. Radnja počinje sprovodom na koji se pukovnik sprema poći. Umro je muzičar čija je smrt posebna po tome što je jedina nastupila prirodnim putem nakon toliko mnogo godina. Radnja je postavljena u doba *La Violencie* u Kolumbiji, kad su vladali ratni zakon i cenzura.

Književni značaj i kritike
--------------------------

Za razliku od mnogih drugih Marquezovih djela, ovaj roman u suštini nema podlogu u magijskom realizmu.

Glavni likovi romana nemaju svoja imena, te se na taj način ostavlja utisak neznatnosti i gotovo beznačaja određenih dijelova života pojedinaca. Pukovnik i njegova žena, koji su izgubili sina u jeku političke represije, bore se sa siromaštvom i stanjem financijske nestabilnosti. Korupcija lokalnih i nacionalnih dužnosnika je očigledna i ona postaje tema kojom se Marquez bavi kroz ovaj roman, bazirajući se prvenstveno na uticaj vlasti na društvo. Pukovnik i njegova žena primorani su da postepeno prodaju imovinu koju im je oporučno ostavio njihov sin. On je mrtav i jedini podsjetnik na njega je pijetao kojeg pukovnik hrani i pripreman za sudjelovanje u borbi pijetlova.

U svom autobigrafskom romanu "*Živjeti da bi se pripovijedalo*" (španski: *Vivir para contarla*), Marquez je obajsnio da mu je za ovaj roman kao inspiracija poslužio njegov djed, koji je također bio pukovnik i koji nikad nije dobio mirovinu koja mu je obećana. Međutim vladaju i mišljenja da je Marquezi kao inspiracija poslužilo vlastito iskustvo nezaposlenosti kad je 1961. jedna novinska redakcija čiji je član bio, prestala s radom. Svakodnevnica kojoj je on svjedočio u to vrijeme postala je izvorom inspiracije za ovo djelo.

Filmska adaptacija
------------------

1999. Arturo Ripstein je režirao istoimeni film, sa Fernandom Lujánom u glavnoj ulozi- ulozi pukovnika.

Zanimljivosti
-------------

* Restoran/klub u Rigi Pulkvedim Neviens Neraksta je nazvan tako nakon što je ovaj roman preveden na latvijski jezik.
* Ruska rock grupa Bi-2 postigla je veliki uspjeh u istočnoj Evropi s pjesmom *Полковнику никто не пишет* (na ruskom *Pukovniku nema ko da piše*) koja je čak poslužila kao soundtrack popularnom ruskom filmu Brat-2.

Vanjski linkovi
---------------


|  |  |
| --- | --- |
| WikicitatWikicitat | **Wikicitat: El coronel no tiene quién le escriba** |

| * p
* r
* u
Djela Gabriela Garcíje Márqueza |
| --- |
| Romani | *La mala hora* · *Cien años de soledad* · *El otoño del patriarca* · *Crónica de una muerte anunciada* · *El amor en los tiempos del cólera* · *El general en su laberinto* · *Del amor y otros demonios* · *Memoria de mis putas tristes* |
| Kratke priče i novele | "La Hojarasca" · "El coronel no tiene quién le escriba" · "Los funerales de la Mamá Grande" · "La increíble y triste historia de la cándida Eréndira y de su abuela desalmada" · *Doce cuentos peregrinos* · "El ahogado más hermoso del mundo" · "Un señor muy viejo con unas alas enormes" |
| Ne-fikcija | *Relato de un náufrago* · *La aventura de Miguel Littín clandestino en Chile* · *Noticia de un secuestro* · *Vivir para contarla* |
| Govor | *Samoća Latinske Amerike* |
| Magični realizam · Macondo |