recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Aglutinativni jezici** su jezici u kojima se reči formiraju kombinovanjem morfema. Ovaj izraz je u nauku uveo Vilhem fon Humbolt 1836. da bi klasifikovao jezike po morfologiji. Naziv je izveden od latinskog glagola agglutinare, što znači „slepiti". 

Aglutinativni jezik je vrsta sintetičkog jezika gde svaki dodatak predstavlja jedinicu značenja (kao diminutiv, prošlo vreme, množinu i slično), dok se osnova reči ne menja. Ovi dodaci (afiksi) se ne spajaju sa drugim afiksima, niti menjaju njihovo značenje.

Sintetički jezici koji nisu aglutinativni se nazivaju fuzioni jezici. Kod njih se afiksi kombinuju i nose više značenja. Recimo, u španskoj reči *comí* (jeo sam), sufiks -í nosi značenja indikativa, prošlog vremena i prvog lica jednine.

Primeri:

* Finska reč *taloissani* »u mojim kućama« se analizira ovako: *talo* (»kuća«) + *i* (množina) + *ssa* (inesivni padež, »u«) + *ni* (označava pripadnost prvom licu jednine, »moj«)
* Mađarski jezik poštuje isti princip: *ház* (»kuća«) → *házam* (»moja kuća«) → *házaim* (»moje kuće«) → *házaimban* (»u mojim kućama«)
* Turski: ev (»kuća«) - evler (»kuće«) - evlerim (»moje kuće«) - evlerimde (»u mojim kućama«)
* Japanski *samukunakattadeshôka* »ne beše tako hladno kao sada, zar ne?« analizira se na ovaj način: *samui* (»hladno«) + *kunai* (negacija) + *katta* (prošlo vreme) + *deshô* (kondicional) + *ka* (označava pitanje)

Razlika između aglutinativnih i fuzionih jezika obično nije oštra. Veoma mali broj jezika je „čist" po ovom kriterijumu. Najveći broj jezika naginje na jednu ili drugu stranu. Po tvorbi reči, nemački i holandski jezik podsećaju na aglutinativne jezike, ali ne i po deklinaciji. 

Dobri primeri aglutinativnih jezika su baskijski, turski, čečenski, dravidski jezici, uralski jezici (finski, estonski, mađarski), japanski, korejski, inuktitut, svahili, esperanto, neki jezici američkih domorodaca, kao i klingonski. Druge primere nalazimo u ranoj istoriji Bliskog istoka: elamitski jezik, uratu jezik, hetitski jezik, sumerski jezik.

Aglutinativni jezici u principu imaju veliki broj afiksa/morfema po reči i naglašeno iskazuju pravilnost. Na primer, japanski jezik ima samo tri nepravilna glagola. Turski jezik, samo jedan.
Agnes Bernaeuer na kopiji slike iz 16. vijeka
**Agnes Bernauer** (o. 1410. – 12. 10. 1435.) (**Agneza**) bila je ljubavnica bavarskog plemića Alberta, sina vojvode Ernesta. Moguće je da se tajno udala za Alberta.

Njezin je otac navodno bio brijač-kirurg Kaspar Bernauer.

Pretpostavlja se da je Albert upoznao Agnes u veljači 1428. Odveo ju je u München.

S vremenom se Agnesino ponašanje mijenjalo, ili je možda oduvijek bila takva, ali je poznata činjenica da je svojom samouvjerenošću naljutila Albertovu sestru, groficu Beatricu. Ipak, Agnes je još neko vrijeme bila dio života dvora u Münchenu. Moguće je da se tajno udala za Alberta, a čini se i da su zajedno živjeli u dvorcu Blutenburg. Nije poznato jesu li imali djece.

Albertov otac nije odobravao vezu Agnes i Alberta. Odlučio je okončati ju. Dok je Albert jednom prilikom bio u lovu, Ernest je Agnes dao uhititi i optužiti ju da je vještica te je utopljena u Dunavu.

Albert je bio iznimno bijesan kad je saznao što se dogodilo te je otišao u Ingolstadt k Luju VII. Postojala je mogućnost da će doći do vojna sukoba između oca i sina, ali se to nije dogodilo te se Albert pomirio s ocem.

Ernest je – kako bi utješio sina – dao podići kapelu posvećenu Agnes.

Kralj Ludvig I. Bavarski je napisao pjesmu i posvetio ju Agnes.

Izvori
------

1. ↑  Marita Panzer, *Agnes Bernauer*
2. ↑  *Chronik des Hektor Mülich 1348–1487*
3. ↑  Werner Schäfer: *Agnes Bernauer und ihre Zeit*. Nymphenburger, München 1987 ISBN 3-485-00551-7
4. ↑  *Stadtarchiv München*
5. ↑  Alfons Huber, *Agnes Bernauer im Spiegel der Quellen*
6. ↑  Ernst Geiß: *Beitrag zur Geschichte der Agnes Bernauer*
7. ↑  Albertova djeca Sibila Neufarer i Albert od Hofa, za koje se ponekad smatra da ih je rodila Agnes, nikako nisu mogla biti njezina biološka djeca.
8. ↑  Andreas von Regensburg: *Chronica de principibus terrae Bavarorum*
9. ↑  Kristina Fragner, Agnes Bernauer

***Agnes Bernauer*** na Wikimedijinoj ostavi

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 32787440
* LCCN: n90714255
* ISNI: 0000 0000 7857 7433
* GND: 118509756
* SUDOC: 131968793

 |
**Ancud** (španjolski: *Golfo de Ancud*) je zaljev Tihog oceana na jugu Čilea u Regiji Los Lagos.

Karakteristike
--------------

Na sjeveru graniči sa Zaljevom Reloncaví , na istoku sa kopnom, na jugu sa otocima Desertores i na zapadu sa istočnom obalom otok Chiloé.

Zaljev okružuju planine Anda, odnosno stratovulkani viši od 2000 metara to su Puntiagudo 2493 m, Osorno 2652 m, Calbuco 2015 m, Michinmahuida 2440 m i Corcovado 2290 m.

I Zaljev Ancud je kao i zaljevi Corcovado i Reloncaví za prahistorije bio veliko jezero u Centralnoj čileanskoj dolini koja je vremenom utonula u Tihi ocean i transformirala se u zaljeve, fjordove, otoke.

### Klima

Duž obale (osim na jugu otoka Chiloé) prevladava hladna oceanska klima sa 
zimskim kišama, dalje prema jugu, klimu karakterizira nepostojanje sušnih sezona, uz stalne kiše i česte magle.

Izvori
------

1. 1 2 3 4  „*Golfo de Ancud*" (španjolski). EcuRed. Pristupljeno 7.11.2020.

Vanjske veze
------------

***Ancud (zaljev)*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Gulf of Ancud* (`en`)
**Amatersko pozorište Novi Bečej** je diltetantska družina koju je 1830. u Novom Bečeju osnovao Antonije Breževski, a bilo je u funkciji sve do 1848. godine.

Posle njegove smrti 1840. družinu je vodio Šandor Dada, a 1844. Jovan Knežević Caca, kada su se novobečejska i vranjevačka družina spojile na kratko, od 1845. godine. Do 1848 vođstvo ponovo preuzima Šandor Dada.

Godine 1857. Knežević ponovo osniva diltantsku družinu, koja radi sve do 1860. kada odlazi u Čanad i osvaja publiku sa svojom družinom u Novom Bečeju i okolinu, Kikindi, Velikom Sentmiklošu... Dobija dozvolu za rad, vraća se u Novi Bečej i tu, Vranjevu, Knžević od prve diletatnske družine stvara prvo srpsko profesionalno pozorište.

Knežević je sa novoformiranim pozorištem gostovao po većim mestima Vojvodine sa veliki uspehom. Tu su severni Banat, Bačko potisje, Kanjiža i mnoga druga mesta. U jesen 1860. ovo pozorište odlazi u Novi Sad. Poseta novobečejskog pozorišta Novom Sadu bila je presudna za osnivanje Srpskog Narodnog Pozorišta u Novom Sadu jula 1861. godine. Možda bi trebalo istaći da su prvi apostoli srpskog pozorišta bili upravo Vranjevčani i da se kolevka srpskog pozorišta zaljuljala baš u Novom Bečeju. Nekoliko najvećih imena srpske scene počelo je svoj pozorišno-umetnički život u Vranjevu.

Jovan Knežević Caca je svakako bio osnivač, upravnik, reditelj i glumac prvog srpskog pozorišta, a Novi Bečej košnica pozorišnih družina.
**Aragonski križarski rat (1284.-1285.)** proglasio je papa Martin IV. protiv aragonskog kralja Pedra III od Aragona.

Uvod u sukob
------------

Petar III. Aragonski
Papa je podržavao Anžuvince kao vladare Sicilije. Nakon svrgavanja Anžuvinaca u pobuni nazvanoj Sicilijanska večernja, uslijedio je rat Sicilijanaca i Pedra III od Aragona protiv Anžuvinaca. Kada je Pedro postao kralj Sicilije, papa ga svrgava kao kralja i proglašava križarski rat protiv njega. Tvrdnjom da je Sicilija papin feud, papa nalazi opravdanje za taj čin.

Papa je namjenio Krunu Aragona Karlu Valoisu, sinu francuskog kralja Filipa III. Sukob je prerastao u jedan vid građanskog rata. Pedrov brat Jaime II monarh Kraljevstva Mallorca udružio se sa francuskim kraljem Philippom III, kako je unutar njegova kraljevstva bila i Grofovija Roussillon predstavljao je tampon zonu između Kraljevine Francuske i Krune Aragona.

Ogromna francuska vojska ulazi 1284. u Roussillon pod vodstvom Karla Valoisa, Philippea III i Philippea IV. Vojska se sastojala od 16.000 konjanika, 17.000 strijelaca i 100.000 pješaka. Međutim, lokalno stanovništvo bilo je protiv Francuza, pa su im zadavali dosta teškoća pri svladavanju. Philippe III imao je dosta problema pri zauzimanju Girone. Tu je okrunjen Karlo Valois, ali ne pravom krunom, nego kardinalskom kapom, pa je kralj dobio i nadimak *kralj s kapom*.

Povratkom slavnog admirala Ruggiera di Laurie, dolazi do obrata. Francuska flota je uništena 4. septembra 1285. blizu Barcelone. Ubrzo je francusku vojsku pogodila i epidemija dezinterije, a nije bio ni pošteđen i kralj. Philippe IV započeo je pregovore o slobodnom prelasku kraljevske familije preko Pirineja. Dok je kraljevskoj familiji bio dozvoljen prolaz, francuska vojska je bila primorana sama tražiti prolaz. Bila je i desetkovana u pokušaju prelaska Pirineja i povratka u Francusku. Kralj Philippe III. umro je 1285. godine.

Posljedice i sporazumi
----------------------

Historičari opisuju ovaj rat kao potpuno nepotrebnu kampanju dinastije Capet. Mallorca je bila razorena i prestala je postojati kao nezavisni entitet. Pedrov sin Alfonso III od Aragona je nakon tog 1286.zauzeo i anektirao Baleare u Krunu Aragona.

Sporazumom iz Tarascona 1291. službeno je završen križarski rat. Po ugovoru papa priznaje Alfonsu III. vlast nad Krunom Aragona, a njegovom bratu nad Sicilijom. Alfonso je vratio Mallorcu i obvezao se da će aragonski vitezovi otići sa Sicilije.

Izvori
------

* Chaytor, H. J. *A History of Aragon and Catalonia*. London: Methuen, 1933.
* Jordan, William Chester. *Europe in the High Middle Ages*. London: Viking, 2003.
**Antonio Macchi** (Toni); potpisivao se i kao A. Macchiq (Rovinj, 6. travnja 1897. - Rovinj 1981.). Slikar samouk.

Životopis
---------

Po svršetku osmogodišnjeg školovanja, nastavljajući obiteljsku tradiciju, bavio se soboslikarskim poslovima. Istovremeno, tijekom 5 godina pohađa i večernje i nedjeljne tečajeve naukovanja u likovnim vještinama. U tom se razdoblju, pod vodstvom ing. Clementea Colpija (Clemente Colpi) prvi put upoznaje s elementima crtanja i slikanja. Drugi njegov učitelj bio je Giuseppe Bina, onodobni scenarist rovinjskoga kazališta, koji mu u tim mladenačkim godinama daje vrijedne i poticajne savjete. 

Kao austrougarski vojnik Macchi je obolio od trahoma i bio prebačen na liječenje u Motol (Prag) gdje 2. prosinca 1917. slika svoj iznimno sugestivni gvaš "Zimmer trachomista lager". 

Od 1924. do 1932. boravi na Kubi. Tamo raskošnim ornamentima ukrašava vitraže Kaptola i rodilišta u Havani, no istovremeno slika i freske po crkvama i obiteljskim kućama. Po povratku u svoj rodni grad, 1932. često je pozivan da resturira stare freske ili da freskama oslikava istarske crkve. Tako, među ostalima, 1941. dekorira crkvu Sv. Franje u Rovinju, a 1946. po uputama svećenika Francesca da Pirana, u prezbiterijalnom dijelu župne crkve Sv. Martina u Vrsaru oslikava dva luka s religioznim motivima: na prvom su prizori iz života sv. Martina i sv. Foške, a površine drugog ispunjene su bogatim florealnim motivima, anđelima i janjadi.

U povodu ponovnog otvorenja Zavičajnog muzeja grada Rovinja 1962. Antonio Macchi priređuje svoju prvu, a 1963. u istoj galeriji, i svoju drugu samostalnu izložbu. Redovito je sudjelovao na zajedničkim izložbama autora talijanskog kulturnog kruga u Istri i tadašnjega Radničkog likovnog stvaralaštva grada Rovinja. 

Macchijeva djela bila su više puta objavljivana kao ilustracije naslovnih stranica informativnog lista talijanske nacionalne manjine iz Rovinja "Sottolatina" (1970.-1974.). U rovinjskom kulturološkom kalendaru "Rovinj/Rovigno 2001 (Vrhom kista/ In punta di pennello)", u reprezentativnom izboru autora koji su slikali rovinjske motive, uvršten je uljem na platnu "Piazza sul Lago" / "Trg na Lokvi", (1961.).
**Alajuela** je kostarikanski grad koji se nalazi u istoimenoj provinciji. Grad je rodno mjesto Juana Santamarije nacionalnog junaka Kostarika, čije ime nosi i glavna kostarikanska zračna luka.

Zemljopis
---------

Zbog svog položaja u Valle Centralu (središnja kostarikanska dolina), Alajuela je danas dio velikog urbanizacijskog područja. 

Granice grada formalno odgovaraju kantonu prvih područnih granica, čak i danas stanovništvo grada i urbanog područja proteže s onu stranu područnih granica. Općina Alajuela pokriva površinu od 8,88 km ²,  Leži na nadmorskoj visini od 952 metara nadmorske visine  u središnjoj dolini, 19 kilometara sjeverozapadno od San Joséa.

Klima
-----

Klima je tropska, tipična za visinski dio središnje doline, ali malo toplija od San Joséa. Temperature je umjerena 23 do 26 stupnjeva s niskom vlažnosti od 20 posto gotovo tijekom cijele godine.

Stanovništvo
------------

Prema popisu stanovništva iz 2000. godine, urbano područje grada Alajuela imao populaciju od 123.481 stanovnika (uključujući okrug Alajuela i gradsko stanovništvo drugih općina u Alajuela kantonu). Prema podacima iz 2009. u okrugu Alajuela živi 50.753 stanovnika, te je drugi po veličini kostarikanski grad.

Gradovi prijatelji
------------------

* Španija San Bartolomé de Tirajana, Španjolska
* Njemačka Lahr, Njemačka
* Italija Montegrotto Terme, Italija
* Sjedinjene Američke Države Downey, Sjedinjene Države
* Sjedinjene Američke Države Dothan, Sjedinjene Države
* Meksiko Guadalajara, Meksiko
* Japan Prefektura Ibaraki, Japan
* Narodna Republika Kina Hangzhou, Kina

Galerija
--------

* Biskupska palačaBiskupska palača
* Zračna luka SantamaríaZračna luka Santamaría

Vanjske poveznice
-----------------

* www.munialajuela.go.cr
**Antonio Miculian** (Rovinj, 17. prosinca 1950. - Rovinj, 21. svibnja 2007.), hrvatski povjesničar iz talijanskog kulturnog kruga u Istri.

U rodnom je gradu završio osnovnu školu i gimnaziju na talijanskom jeziku. Godine 1975. na Filozofskom je fakultetu u Zadru diplomirao Povijest i talijanski jezik s pregledom književnosti. Radio je kao istraživač u Centru za povijesna istraživanja Talijanske Unije / Centro di ricerche storiche dell’Unione Italiana u Rovinju. Od 1980. održavao je nastavu povijesti, najprije u Školskom centru za usmjereno obrazovanje s nastavom na talijanskom jeziku, a zatim u Talijanskoj srednjoj školi u Rovinju u kojoj je bio stalno zaposlen od 1994. godine. Bio je suradnik rovinjskoga Centra za povijesna istraživanja i vanjski suradnik Visoke učiteljske škole u Puli, gdje je predavao Hrvatsku povijest od doseljenja Hrvata do današnjih dana. Bio je član uredništva pulskog časopisa "Istra" (1984.-1989.).

Magistarski rad pod naslovom "Novopronađena arhivska građa za protestantski pokret u Istri tijekom XVI. stoljeća" obranio je 1990. na Filozofskom fakultetu u Zadru na kojem je 2001. obranio i doktorat pod naslovom "Protestantski pokret u Istri u XVI. stoljeću u svjetlu novih arhivističkih istraživanja".

Temeljno područje njegovoga znanstvenog interesa odnosi se na istraživanje povijesti Istre u XVI. i XVII stoljeću, a posebice proučavanje crkvene povijesti, te gospodarskih, etničkih, odnosno migracijskih i kolonizacijskih prilika, poglavito u mletačkom dijelu Istre od konca XIV. do konca XVIII. stoljeća. Istraživanja je vršio u mnogobrojnim bibliotečnim i arhivskim fondovima u zemlji (Rijeka, Zadar, Zagreb, Pula, Rovinj, Pazin) i inozemstvu (Venezia, Trst, Udine, Gorizia, Padova, Verona, Piran, Kopar).

U više je navrata, uz potporu Centra za povijesna istraživanja Talijanske unije iz Rovinja, dobio međunarodnu stipendiju za pohađanje i sudjelovanje na poznatom međunarodnom znanstvenom skupu "Corso Internazionale di Alta Cultura" – Fondazione Giorgio Cini, Isola San Giorgio Maggiore u Veneciji.

Sudjelovao je na mnogim znanstvenim i stručnim skupovima u zemlji i inozemstvu. Objavio je stotinjak bibliografskih jedinica, izvornih znanstvenih, stručnih i preglednih radova.

Bibliografija
-------------

* "Protestantizam u Istri, XVI.-XVII. stoljeće" (Zavičajna naklada "Žakan Juri", Pula, 2006.), ISBN 953-6487-29-2
Tablica alkemijskih simbola iz djela *Posljednja volja i testament* Bazileja Valentina (o. 1670.)
**Alkemijski simboli i znakovi** su vrsta stiliziranih piktograma koji su se koristili u alkemiji. Poznati su još grčkim alkemičarima, a u nepromijenjenom obliku preuzeli su ih srednjovjekovni adepti i kasniji alkemičari do 18. stoljeća.

Tri principa
------------

Među alkemičarima postojala je tripartitna podjela na dva oprećna principa, sumpor i živu, te posrednički princip: sol. Tu podjelu na tri principa (*Tria Prima*) poznavali su i razvili Geber (721.-815.), Roger Bacon (1214.-1294.) i Bazilej Valentin, a proslavio ju je Paracelsus (1493.-1541.).

* **Sumpor**
* **Živa**
* **Sol**

Četiri osnovna elementa
-----------------------

Alkemičari su preuzeli *Tetrasomiju*, staru grčku teoriju o postojanju četiri temeljna elementa: voda, zemlja, zrak i vatra. Ta četiri osnovna elementa predstavljaju oblike materije.

* **Zemlja**
* **Voda**
* **Zrak**
* **Vatra**

Sedam planetarnih metala
------------------------

Alkemičari su razlikovali sedam metala, od kojih dva *savršena*, odnosno nepromijenjiva - zlato i srebro, a simbolizirali su ih Sunce i Mjesec i pet *nesavršenih* metala, koje su simbolizirali planeti, a predstavljali su ih njihovi astrološki znakovi.

Saki je metal bio u odnosu sa korespondirajućim planetom, što dovodi do veze između alkemije i astrologije.

* **Zlato** - Sunce (  )
* **Srebro** - Mjesec (  )
* **Bakar** - Venera (  )
* **Željezo** - Mars (  )
* **Kositar** - Jupiter (  )
* **Živa** (živo srebro) - Merkur (  )
* **Olovo** - Saturn (  )

Mundani elementi
----------------

* Antimon ♁
* Arsen
* Bizmut
* Cink
* Platina
* Sumpor

Bilješke
--------

1. ↑  Hutin, Serge, Alkemija, str. 69.-70.

Literatura
----------

* *Hutin, Serge, Alkemija, Naklada Jesenski i Turk, Zagreb, 2007.* ISBN 978-953-222-264-7

Vanjske poveznice
-----------------

* Alkemijski simboli Arhivirano 2015-04-03 na Wayback Machine-u (`en`)
**Bakong** je prvi kmerski piramidalni terasasti hram u Angkoru, Kambodža. Izgradio ga je kralj Indravarman I. i posvetio Šivi 881. godine kao kraljevski hram prve prijestolnice Kmerskog Carstva, Hariharalaya. Nalazi se 13 km istočno od grada Siem Reapa, te čini glavni hram Roulos grupe spomenika sjeverozapadno od Angkor Thoma. Druga dva hrama u distriktu Roulos su Preah Ko i Lolei.

Bakong je bio glavnim kraljevskim hramom samo nekoliko godina, jer je Indravarmanov nasljednik i sin Yasovarman I. prijestolnicu prebacio južnije u novoosnovani Yasodharapura (danas Angkor), ali kasniji dodaci u 12. i 13. vijeku dokazuju kako nije bio napušten.

Hram se sastoji od tri koncentrična kvadratična obzida koji su odvojeni s jarcima, a savršeno su položeni u smjeru strana svijeta. Vanjski obzid ima samo jarak promjera 900 x 700 m, dok je unutarnji zid od laterita promjera 400 x 300 m s četiri *gopure* (monumentalni portali) križnog tlocrta od kojih vodi zemljani prolaz ukrašen sa sedmoglavim nāgama. Između dva obzida nalaze se ostaci 22 mala satelitska hrama od opeke. Unutarnji obzid ima promjer 160 x 120 m i zatvara središnji "piramidalni humak" sa pet terasa, od kojih najdonja ima promjer 65 x 67 m, i središnjim tornjem (koji je izgrađen kasnije u stilu Angkor Wata) okruženim s osam manjih tornjeva, po dva sa sve četiri strane. Iako je cijeli hram nekada bio ukrašen raskošnim štuko ukrasima, danas su ostali samo njihovi fragmenti, poput "Bitke Asura", koje svjedoče o velikoj kvaliteti rezbarija. Opstali su velike kamene figure slonova-zaštitnika na kutovima terasa hrama, kao i lavovi-čuvari na stubama.

1930-ih Bakong je obnovljen u metodi anastiloze, a od 1992. godine je, kao dio Angkora, na popisu svjetske baštine UNESCO-a.

* Satelitski mali hramovi podsjećaju na obližnje hramove Lolei i Preah KoSatelitski mali hramovi podsjećaju na obližnje hramove Lolei i Preah Ko
* Prilaz hramu pored jarkaPrilaz hramu pored jarka
* Posjetitelji ispred hramaPosjetitelji ispred hrama
* Rijetki sačuvani ukrašeni nadvratnikRijetki sačuvani ukrašeni nadvratnik
* Slonovi čuvari na kutovima terasaSlonovi čuvari na kutovima terasa

Izvori
------

1. ↑  Michael Freeman i Claude Jacques, *Ancient Angkor*, River Books, Bangkok, 1999. ISBN 974-8225-27-5.

* „Hramski kompleks u Angkoru, Baksei Chamkrong". CambodianOnline.Net. Arhivirano iz originala na datum 2019-07-14. Pristupljeno 5. 9. 2008.
* Glaize, Maurice (2003.). Tremmel, Nils. ur (PDF). *The Monuments of the Angkor Group* (4. izdanje izd.). Pristupljeno 8. 7. 2011.

***Bakong*** na Wikimedijinoj ostavi

| * p
* r
* u
Svjetska baština u Kambodži |
| --- |
|  | **Hramski kompleks Angkor** (Angkor Thom, Angkor Wat, Bakong, Baksei Chamkrong, Banteay Kdei, Banteay Samré, Banteay Srei, Baphuon, Bayon, Chau Say Tevoda, Istočni Mebon, Kbal Spean, Lolei, Neak Pean, Phnom Bakheng, Prasat Kravan, Preah Khan, Preah Ko, Pre Rup, Ta Keo, Ta Prohm, Ta Som i Thommanon) • **Hram Prasat Preah Vihear**  • **Hramsko područje Sambor Prei Kuk, arheološki lokalitet starog Ishanapura**
 | Kambodža |
| **Nematerijalna svjetska baština** u **Kambodži** |
| 
**Kambodžanski kraljevski balet**  • **Kmerski teatar sjena**
 |
**Alberto Ken'ya Fujimori** (アルベルト・ケンヤ・フジモリ *Aruberuto Ken'ya Fujimori*, 28. 7. 1938. – ), isto tako poznat kao **Kenya Fujimori** (藤森 謙也 *Fujimori Ken'ya*), je bivši predsjednik Perua koji je obavljao tu dužnost od 28. 7. 1990. do 17. 11. 2000. Predstavlja prvu osobu istočnoazijskog porijekla koja je postala šef latinoameričke države, a nakon Arthura Chunga kao ceremonijalnog predsjednika Gvajane druga osoba istočnoazijskog porijekla koja je postala šef ne-azijske države. 

Fujimoriju se pripisuje povratak makroekonomske stabilnosti u Peru nakon burnog predsjednikovanja Alana Garcije i uspostavljanje mira nakon dugotrajnog sukoba s ljevičarskim gerilcima među kojima se isticao maoistički pokret Sendero Luminoso. No, Fujimori je isto tako bio žestoko kritiziran zbog autoritarnog vođenja države, pogotovo nakon državnog udara godine 1992, te bezbrojnih kršenja ljudskih i građanskih prava. Krajem 2000. je opozicija njegovoj vlasti narasla nakon otkrića brojnih korupcijskih skandala vezanih uz njegov režim. Tada je on napustio Peru kako bi prisustvovao APEC-ovom samitu u Bruneju, ali je odatle otišao u Japan čiji je državljanin. Tamo je podnio ostavku, poslanu faks uređajem i naknadno službeno predanu peruanskoj ambasadi u Tokiju. Nakon špekulacija da neće biti prihvaćena, to se ipak dogodilo.

U oktobru 2005. Fujimori je izjavio da će sudjelovati na peruanskim predsjedničkim izborima u aprilu 2006. Za vrijeme putovanja u Čile uhapsile su ga tamošnje vlasti 7. 11. 2005. Početkom 2006. su mu peruanske vlasti odbacile kandidaturu.

***Alberto Fujimori*** na Wikimedijinoj ostavi

| * p
* r
* u
Predsjednici Perua |
| --- |
| 
* San Martín
* Luna Pizarro
* La Mar
* Bernardo de Tagle
* Riva Agüero
* Sucre
* Bernardo de Tagle
* Bolívar
* Santa Cruz
* Salazar y Baquíjano
* La Mar
* Gutiérrez de la Fuente
* Gamarra
* Luna Pizarro
* Orbegoso
* Bermúdez
* Salaverry
* Santa Cruz
* Gamarra
* Menéndez
* Torrico
* Vidal
* Figuerola
* Vivanco
* Nieto
* Castilla
* Elías
* Menéndez
* Figuerola
* Menéndez
* Castilla
* Echenique
* Castilla
* San Román
* Castilla
* P. Diez Canseco
* Pezet
* Prado
* Pezet
* P. Diez Canseco
* Prado
* P. Diez Canseco
* Balta
* Gutiérrez
* F. Diez Canseco
* Zevallos
* Pardo
* Prado
* Piérola
* García Calderón
* Montero
* Cáceres
* Iglesias
* Arenas
* Cáceres
* Morales Bermúdez
* Borgoño
* Cáceres
* Candamo
* Piérola
* Romaña
* Candamo
* S. Calderón
* Pardo y Barreda
* Leguía
* Billinghurst
* Benavides
* Pardo y Barreda
* Leguía
* Ponce
* Sánchez Cerro
* Elías Arias
* Jiménez
* Samanez Ocampo
* Sánchez Cerro
* Benavides
* Prado Ugarteche
* Bustamante y Rivero
* Odría
* Noriega
* Odría
* Prado Ugarteche
* Pérez Godoy
* Lindley
* Belaúnde
* Velasco
* Morales Bermúdez
* Belaúnde
* García
* Fujimori
* Paniagua
* Toledo
* García
* Humala
* Kuczynski
* Vizcarra
* Merino
* Sagasti

 | Veliki pečat Republike Peru |

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 79416974
* LCCN: n91063091
* ISNI: 0000 0000 5866 1873
* GND: 119264056
* SUDOC: 033617023
* BNF: cb12446658c (podaci)
* BIBSYS: 90768573
* NDL: 00620693
* NKC: js20051212004
* BNE: XX1458412

 |
Colin Renfrew: Neolitska ekspanzija od 5 - 7 milenijuma pne
**Anadolska hipoteza**, ili **Anadolska teorija**, prvi put je objavljena 1987. god u radovima britanskog arheologa Colin Renfrew-a. Domovinu Praindoevropljana smjestio je u neolitsku Anadoliju. To je najvažnija oponentska teorija Kurganskoj hipotezi Marije Gimbutas, ili stepskoj teoriji, favorizovanoj od većine arheologa.

Nakon nekoliko stoljeća istraživanja tokom druge polovine 20. stoljeća definirano je nekoliko teorija i hipoteza o domovini Praindoevropljana. U ovo pitanje uključena je lingvistika, arheologija i u posljednje vrijeme intenzivno genetika, u velikim i značajnim istraživačkim centrima.

Praindoevropljani nisu narod i ovaj se termin ne koristiti kao bilo kakva etnička ili rasna odrednica, kako se to često radilo tokom posljednjeg stoljeća i nerijetko se još uvijek radi u političke svrhe, već se može koristiti isključivo kao lingvistička odrednica za govornike indoevropskog prajezika, ili pak kao odrednica za populacije koje su naseljavale prostor na kojem su kulture, čiju materijalnu ostavštinu tumačimo kao indoevropsku.

Pitanje tačne definicije ove problematike kompleksno je i tokom gotovo stotinu godina arheološkog promišljanja brojni su naučnici ponudili najrazličitije moguće definicije koje bi Praindoevopljane smjestile na određeni geografski prostor tokom određenog vremenskog perioda, odnosno izvor, koji bi objasnili širenje i distribuciju indoevropskih naroda i jezika kroz historiju i danas.

 Genetska veza između neolitske Evrope i jugozapadne Azije

Suština teorije
---------------

Suština anadolske teorije je insistiranje na što manje migracija. Vremenski, pradomovina Indoevropljana smještena je u Anadoliji, ne kasnije od 6500. godine pne, čime su Praindoevropljani izjednačeni s nosiocima neolitizacije. Prema ovoj teoriji indoevropski jezik u Evropu širio se tokom 6. i 7. milenijuma zajedno s *neolitiskim paketom*. Renfrew proces neolitizacije vidi kao jedinu temeljnu i sveobuhvatnu ekonomsku i kulturnu promjenu u prahistoriji Evrope, nastala po modelu masovnih migracija, koja bi mogla objasniti širenje indoeuropskih jezika. Prema tome, najveći dio Evrope naseljene u neolitu, govorio je Indovrepske jezik, dok su kasnije migracije samo premještale pojedine varijatete Indoevrpljana. Masivnih migracija u eneolitu nije bilo.

Alberto Piazza i Luigi Luca Cavalli-Sforza nastojali su 2000. god. izjednačiti Anadolsku hipotezu i stepsku teoriju tvrdnjom da stepski jezik i narodi vode porijeklo sa Srednjeg istoka od stanovništva koje je tokom neolita migriralo u pontske stepe i stvorilo nomadsko stočarstvo. .

Literatura
----------

* Colin Renfrew - Archaeology and Language: The Puzzle of Indo-European Origins, CUP Archive, 1990
* Alfred Bammesberger, Theo Vennemann - Jezici u prahistoriji Evrope, 2003
Meillet Antoine
**Antoine Meillet** (Moulins, 11. novembar 1866 –– 21. septembar 1936, Châteaumeillant) francuski lingvist, jedan od najznačajnijih lingvista s početka XX stoleća i između najistaknutijih poredbenih lingvista svojega vremena. Služeći se poredbenom metodom, razjasnio je bitna pitanja indoevropeistike.

Bio je mentor celog jednog naraštaja lingvista i filologa koji su zauzeli važno mesto u historiji lingvistike: Émile Benveniste, Georges Dumézil, André Martinet i dr.

Delo
----

* *Introduction à l’étude comparée des langues indo-européennes*, 1906.
* *Les dialectes indo-européens*, 1908.
* *Linguistique historique et linguistique générale*, 1921.
* *Grammaire de la langue serbo-croate*, s Andreom Vaillantom, 1924.
* *Le slave commun*, 1924.
* *Esquisse d’une histoire de la langue latine*, s Alfredom Ernoutom, 1928.
* *Dictionnaire étymologique de la langue latine*, s Alfredom Ernoutom, 1932.

Prevodi na srpskohrvatski

* *Uvod u uporedno proučavanje indoevropskih jezika*, Beograd, 1965.

***Antoine Meillet*** na Wikimedijinoj ostavi
**Anadolija** ili **Anatolija** (turski: *Anadolu*, na modernom grčkom: Ανατολία [*Anatolía*], od Ἀνατολή, [*Anatolḗ*, moderno *Anatolí*]), je pokrajina u zapadnoj Aziji, odnosno na istočnom Sredozemlju. Ovu pokrajinu često poistovjećuju sa Malom Azijom, iako je Anadolija unutarnjost poluotoka Male Azije. 

U prijevodu bi značilo "izlaz Sunca" ili "Istok" (usporedi sa Orijentom i Levantom). Po turskoj pučkoj etimologiji krivo povezivano sa *Anadolu*, u smislu *ana* ("mati") i *dolu* ("punjeno"). 

Istoričke Anadolija (do grad Sivas)
Zbog svojeg strateškog smještaja na spoju Azije i Evrope, Anadolija je bila kolijevkom nekoliko ranih civilizacija još iz pretpovijesnog doba. Primjeri istih su naselbine iz mlađeg kamenog doba kao što su Catal Höyük , Cayönü, Nevali Cori, Hacilar, Göbekli Tepe i Mersin. Slavno povijesno naselje Troja je nastalo u mlađem kamenom dobu i nastavilo je postojati do u željezno doba. 

***Anadolija*** na Wikimedijinoj ostavi

| * p
* r
* u
Regije svijeta |
| --- |
| 

|  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Lokacija Afrike | **Afrika** | * Sjeverna
* Supsaharska
	+ Centralna
	
	+ Istočna (Rog)
	
	+ Južna
	+ Zapadna
* Bliski istok
 | Lokacija Oceanije | **Oceanija** | * Australazija
	+ Australija
	+ Zelandija
* Pacifički otoci
	+ Melanezija
	
	+ Mikronezija
	+ Polinezija
* Pacifički obruč
 |
| Lokacija Sjeverne Amerike | **SjevernaAmerika** | * Sjeverna
* Karibi
* Centralna
* Mezoamerika
* Anglo
* Latinska
	+ Hispanska
* Pacifički obruč
 |
| Lokacija Južne Amerike | **JužnaAmerika** | * Južna
* Sjeverna
	+ Gijana
* Zapadna
* Latinska
	+ Hispanska
* Pacifički obruč
 | Lokacija Polarnih regija | **Polarnaregija** | * Antarktik
* Arktik
 |
| Lokacija Azije | **Azija** | * Centralna
* Daleki istok
* Istočna
* Jugoistočna
	+ Kopnena
	+ Pomorska
* Sjeveroistočna
* Sjeverna
* Južna
	+ Indijski potkontinent)
* (Jugo)zapadna
	+ Kavkaz
	+ Bliski istok
* Azija-Pacifik
* Pacifički obruč
 | Oceani svijeta | **Oceani** | * Svjetski
* Arktički
* Atlanski
* Indijski
* Pacifički
* Južni
 |
| Lokacija Evrope | **Evropa** | * Centralna
* Istočna
	+ Kavkaz
* Sjeverna
	+ Skandinavija
	
	+ Baltik
	+ Britanski otoci
* Jugoistočna
	+ Balkan
* Južna
* Zapadna
	+ Beneluks
 | Svjetska mora | **Mora** | * Popis mora
 |

 |

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* GND: 4085685-9
* NKC: ge134020

 |
**Anadirski zaljev** (rus. *Анадырский залив*) je veliki široki zaljev u Beringovu moru na krajnjem istoku Rusije.

Geografija
----------

Anadirski zaljev leži na sjeveroistoku Sibira, proteže se u dužini od 400 km, od Čukotskog poluotoka na sjeveru do rta Navarin na jugu. Anadirski zaljev dugačak je 320 km i u njemu se nalaze dva manja zaljeva, Krest i Anadirski liman.

U zaljev uviru brojne rijeke, od kojih je najveća Anadir, a ostale značajne rijeke su Velikaja, Kančalan i Tumanskaja. Anadirski zaljev je u prosjeku 10 mjeseci godišnje pod ledom.

Grad Anadir, administrativni centar Čukotskog autonomnog okruga i najveća luka, leži na obalama ovog zaljeva.

Izvori
------

1. 1 2 3 4  „*Gulf of Anadyr*" (engleski). Encyclopædia Britannica. Pristupljeno 1. 1. 2013.

Vanjske veze
------------

***Anadirski zaljev*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Gulf of Anadyr* na portalu Encyclopædia Britannica (`en`)

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 294912802
* GND: 1030162166

 |
Za most u Toledu, v. Puente de Alcántara (Toledo).
Gravira mosta (1835) u The Penny Magazine
**Alkantarski most** (španski: ) ili **Trajanov most** (španski: ) je naziv za kameni most iznad rijeke Tajo, koga je na području današnje općine Alcantara u Španiji podignut između 104. i 106. po naređenju tadašnjeg rimskog cara Trajana, izdanog na samom početku njegove vladavine godine 98. Predstavlja jedan od najpoznatijih rimskih mostova koji se sačuvao i bio u upotrebi vijekovima nakon propasti Carstva. Više puta je rušen u ratovima - godine 1214. su ga srušili Mauri, a 1543. obnovili Španci. Kasnije je srušen u ratu Španije i Portugala, da bi 1762. ponovno bio obnovljen. Posljednji put je srušen za vrijeme rata Španije s napoleonskom Francuskom godine 1809. da bi bio opet obnovljen 1860.

Vanjske veze
------------

***Alkantarski most*** na Wikimedijinoj ostavi

* Puente de Alcántara sobre el Tajo, en Cáceres Arhivirano 2014-08-17 na Wayback Machine-u (`es`)
* Video of the bridge
* Video of Alcántara
**Arena Zagreb** tijekom gradnje u lipnju 2008. godine
Pogled na gradilište s jezera Jarun
**Arena Zagreb** je naziv za višenamjensku sportsku dvoranu s pratećim sadržajima, predviđenu za održavanje sportskih, kulturnih, poslovnih i zabavnih manifestacija. Dvorana je trenutačno u fazi izgradnje. Smještena je na jugozapadnom dijelu Zagreba u četvrti Lanište. Na susjednom zemljištu planira se izgradnja najvećeg trgovačko-zabavnog centra u Hrvatskoj, zvanog "Arena Centar". Grad Zagreb i Vlada Republike Hrvatske raspisali su natječaj za izgradnju sportske dvorane koja bi ujedno bila i domaćin za Svjetsko rukometno prvenstvo u siječnju 2009. godine. Kapacitet dvorane iznosi 16 500 sjedećih mjesta odnosno 20.000 za potrebe održavanja koncerata.

Na natječaju je izabran konzorcij Ingre (Hrvatska) i Trigranita (Mađarska) čija ponuda je prihvaćena 25. travnja 2007. Potpisivanje samog ugovora uslijedilo je nešto kasnije zbog dodatnih usaglašavanja uvjeta između Konzorcija i zagrebačkog gradonačelnika Milana Bandića.

Konzorcij Ingre i Trigranita angažirao je projektni ured UPI-2M d.o.o. iz Zagreba, za izradu jedinstvenog idejnog rješenja kao i kompletne projektne dokumentacije potrebne za izgradnju buduće Arene Zagreb. Nakon ishođenja dozvola, radovi na gradilištu započeli su 20. srpnja 2007. godine, a završetak radova očekuje se do 15. prosinca 2008. godine.

Sportska događanja za koje je predviđena Arena Zagreb su rukomet, košarka, odbojka, mali nogomet, tenis, stolni tenis, gimnastika, badminton, boks, hrvanje, dvoranska atletika i ostali dvoranski sportovi. Također, omogućeno je i održavanje različitih koncerata, izložbi, sajmova, konvencija i kongresa. Osim navedenog, unutar građevine smješteni su i popratni ugostiteljski, poslovno-komercijalni sadržaji, kao i mala dvorana za treninge sportaša.

Podzemna garaža pokriva kapacitet od 900 parkirališnih mjesta (+ 80 nadzemnih parkirališnih mjesta) dok je za masovnije posjete dvorani predviđen autobusni prijevoz (36 parkirališnih mjesta za autobuse).

Izvori
------

1. ↑

* Arena Zagreb gotova do prosinca
* *Kako će izgledati Zagreb Arena*, Nacional, 11. srpnja 2007. Arhivirano 2008-12-17 na Wayback Machine-u

***Arena Zagreb*** na Wikimedijinoj ostavi
**Alcira** službeno valencijanski: **Alzira**, je grad od 44,255 stanovnika na istoku Španjolske, koji administrativno podpada pod
Autonomnu zajednicu Valenciju i Provinciju Valenciu.

Geografske karakteristike
-------------------------

Alcira leži na rijeci Júcar, nedaleko od njena ušća u Valencijski zaljev, udaljena četrdesedesetak kilometara južno od administrativnog centra Valencie.

Historija
---------

Alcira je izrasla kao naselje Ibera pod imenom **Algezira Sucro** ("Otok Sucro"), tako je nazvana zbog svog smještaja između dva rukavca rijeke Sucro (Júcar). 
Za rimskih vremena zvala se **Saetabicula**, a za maurske vladavine - **Jazīrat Shuvr**. Pod vlast na Kršćanske Španjolske vraćena je 1242. godine.
Nakon protjerivanja velikog broja maurskih stanovnika početkom 17. vijeka Alcira je počela nazadovati i stagnirati.

Znamenitosti
------------

Najveće znamenitosti grada su renesansna gradska vijećnica iz 1540. koja je danas nacionalni spomenik i rimski most iznad Júcar. Nedaleko od grada nalaze se ruine samostana La Murta iz 14. vijeka.

Privreda
--------

Alcira je poznata po peradarstvu i proizvodnji naranača i proizvoda od njih, a isto tako po papiru i papirnoj konfekciji.

Pobratimski gradovi
-------------------

* Francuska Corbeil-Essonnes, Francuska

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5  „*Spain: Comunitat Valenciana (Comunidad Valenciana)*" (engleski). City population. Pristupljeno 03 09. 2018.
2. 1 2 3 4 5 6  „*Alzira*" (engleski). Encyclopædia Britannica. Pristupljeno 03 09. 2018.

Vanjske veze
------------

***Alcira*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Ayuntamiento de Alzira* (`en`)
**Bakropis** ili **bakrorez** je grafička tehnika duboke štampe. Izvodi se na metalnoj ploči (matrici) od bakra ili cinka uz pomoć kiseline koja nagriza određene delove. Crtež na ploči je udubljen a otisak na papiru reljefan. B. se razvio u 14. veku iz oružarskog zanata (ukrašavanje ornamentima pušaka, pištolja, mačeva, oklopa...). najpoznatiji umetnici koji su se bavili b. su rembrant, G. B. Tijepolo, F. Goja, E. Dega, K. Pisaro, Roden, A. Matis, P. Pikaso.

***Bakropis*** na Wikimedijinoj ostavi

| * p
* r
* u
Slikarske tehnike |
| --- |
| Osnovne tehnike | Akvarel • Gvaš • Tempera • Pastel • Uljene boje • Akrilne boje • Freska • Enkaustika • Batik • Kolaž • Mozaik • Vitraj • Tapiserija |
| Tehnike slikanja | Plošno slikarstvo • Iluzionističko slikarstvo • Lazurno slikanje • Pastozno slikanje • Kjaroskuro • Zgrafito • Frottage • Sfumato |
| Crtačke tehnike | Srebrenka • Olovka • Ugljen • Tuš • Sepija • Kreda • Flomaster • Kemijska olovka |
| Povezano | Grafičke tehnike • Slikarstvo |
na slici iz 1913.
**Andrew Carnegie** (/ kɑrneɪɡi / kar-Nay-gee, ali najčešće / kɑrnɨɡi / KAR-nə-gee ili / kɑrnɛɡi / kar-neg-ee,  25. studenog 1835. – 11. kolovoza 1919.) bio je škotsko-američki industrijalac koji je vodio ogromnu ekspanziju američke industrije čelika u kasnom 19. stoljeću. On je također bio jedan od najistaknutijih dobrotvora svog doba. Njegov članak "Bogatstvo" iz 1889. (poznat i kao "evanđelje bogatstva") ostaje formativno savjetodavni tekst za one koji teže voditi filantropske živote .

Carnegie je rođen u Dunfermlineu, u Škotskoj, a odselio se sa roditeljima u SAD godine 1848. Carnegie je započeo kao telegrafist te oko 1860. počeo je ulagati u željeznice, željezničke spavaće vagone, mostove i naftnih samarica. Sagradio je daljnje bogatstvo kao prodavač obveznica prikupljajući novac za američke poslove po Europi. U Pittsburghu je izgradio Carnegie Steel Company, koja je godine 1901. prodana JP Morgan-u za 480 milijuna dolara, stvarajući US Steel Corporation. Carnegie posvetio ostatak svog života dobrotvornim aktivnostima, s posebnim naglaskom na lokalne knjižnice, svjetski mir, obrazovanje i znanstvena istraživanja. Uz bogatstvo od poslovanja, izgradio je Carnegie Hall, i osnovao Carnegie Corporation u New Yorku, Carnegie zakladu za međunarodni mir, Carnegie Institut za znanost, Carnegie zakladu za sveučilišta u Škotskoj, Carnegie Hero fond, Carnegie Mellon i Carnegie muzeje u Pittsburghu, među ostalima. Njegov život je često spominjan kao prava priča "od krpa do bogatstva". 

Časopis Forbes je 2007. procijenio njegovo bogatstvo u trenutku smrti na 298.3 milijardi današnjih američkih dolara što ga čini jednim od najbogatijih Amerikanaca, kao i najbogatijih osoba uopće u povijesti.

Izvori
------

1. ↑  MacKay Little Boss: A life of Andrew Carnegie str.29.

***Andrew Carnegie*** na Wikimedijinoj ostavi

|  |  |
| --- | --- |
|  | *Nedovršeni članak* **Andrew Carnegie** *je u začetku. Možete pomoći Wikipediji tako da ga proširite*. |

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 94625754
* LCCN: n50032468
* ISNI: 0000 0001 2283 1065
* GND: 11866719X
* SELIBR: 182753
* SUDOC: 027294625
* BNF: cb124591714 (podaci)
* BIBSYS: 90906911
* ULAN: 500293488
* MusicBrainz: 00a93d87-65f5-478e-b639-b3749e858afc
* NLA: 35025974
* NDL: 00464261
* NKC: skuk0000203
* BNE: XX1237721
* CiNii: DA01710737
* CONOR.SI: 100620643
* NSK: 000094091

 |
**Albatrosi** (*Diomedeidae*) su najčešće ptice subpolarnih voda Antarktike, iako ih se može sresti u umjerenim, pa i u tropskim morima.

Najveći među njima je albatros lutalica, koji može imati raspon krila i do 3,60 m. Manje vrste mogu imati raspon krila do 2,50 m. Svi albatrosi grade gnijezda u obliku humaka od zemlje i trave, i to uglavnom na vjetrovitim padinama, jer su građeni poput savršenih jedrilica, pa pri polijetanju trebaju dovoljno vjetra u lice i/ili strmi zalet. 

Na otvorenome moru je albatrose lako prepoznati po letu: brzo slijetaju niz vjetar među valove, naglo se okreću i strmo uzlijeću uz vjetar te kruže oko brodova, a da ni jednom ne zamahnu krilima. Albatrosi nisu jedine subantartičke morske ptice. Na južnim se otocima naveliko gnijezde burnice, pingvini, galebovi, vranci, čigre i pomorci itd.

Razmnožavanje
-------------

Naročito je neobično udvaračko kočoperenje albatrosa lutalice, koje je popraćeno nevjerojatno raznolikim kričavim i blobotavim glasanjem te raznovrsnim pozama, a jedna od njih je i potpuno širenje krila. Pare se svake druge godine jer cijeli ciklus, počevši od dolaska roditelja na gnjezdište pa do odlaska ptića, može potrajati 380 dana. Neke se manje vrste ipak pare svake godine.

Tisuće albatrosa svake se godine vraća, radi parenja, na sjeverni dio otoka Južna Georgia. Na jajetu leže oba roditelja, a mladi ptić se vali nakon otprilike 70 dana. Kako se hrani poluprobavljenom ribom iz roditeljskoga kljuna, ptić brzo raste. Nakon tri mjeseca roditelji ga više ne čuvaju i hrane ga samo povremeno. Zapadnji vjetrovi u albatroskim krajevima južne polutke glavni su uzrok lutanju tih ptica. Neki albatrosi provode zimu čak više od 12000 km udaljeni od svojih gnjezdišta.

Vanjske poveznice
-----------------

* BirdLife International Kampanja za spašavanje albatrosa Arhivirano 2007-08-07 na Wayback Machine-u ((en))
* Sporazum o očuvanju albatrosa i burnica (ACAP) ((en))
* Albatrosi: Stranica porodice Don Robersona Arhivirano 2008-11-04 na Wayback Machine-u ((en))
* Odabir videa s albatrosima Arhivirano 2008-06-06 na Wayback Machine-u ((en))

Drugi projekti
--------------

|  |  |
| --- | --- |
|  | U Wikimedijinoj ostavi nalazi se članak na temu: **Albatrosi** |
|  | Wikivrste imaju podatke o: **Albatrosima** |
**Anbasa ibn Suhajm al-Kalbi** (? - 726; *Anbasa ibn Suhaym al-Kalbi*; arapski: عنبسة بن سحيم الكلبي) bio je muslimanski valija (guverner) al-Andalusa (Iberijski poluotok) pod omejadskom vlašću od 721. do smrti 726.

Na mjesto guvernera je imenovan kako bi zamijenio Abdul Rahman Al Ghafiqija, koji je nekoliko mjeseci držao položaj ispražnjen smrću Al-Sam ibn Malik al-Havlanija, koji je podlegao ranama zadobivenim u bitci kod Toulousea. Nastavio je agresivnu politiku svog prethodnika, odnosno pokušaje da se Kalifatu pripoje područja današnje Francuske, ali u tome nije imao uspjeha. Suvremenici su to tumačili nevoljkošću njegovog ljudstva da prilikom pohoda u Septimaniju troši vrijeme na dugotrajne opsade, odnosno sklonošću nekontroliranoj pljački. 

Mnogo važnije posljedice je, pak, imala Anbasina unutrašnja politika, odnosno odluka da, neposredno nakon stupanja na mjesto guvernera, udvostruči poreze svojim kršćanskim podanicima te konfiscira jevrejsku imovinu. Time je stvorio duboko nezadovoljstvo i veliki broj kršćanskih, ali i prema muslimanskoj vlasti dotle blagonaklonih jevrejskih, podanika okrenuo prema bivšem vizigotskom princu Pelagiju koji je u nepristupačnim planinama na sjeveru bio 718. proglasio kršćansku Kraljevinu Asturiju. Vojska koju je Anbasa poslao sa ciljem da pohvata planinske odmetnike je 722. uništena u bitci kod Covadonge. Taj događaj, koji se tradicionalno smatra početkom Reconquiste je, potakao da se 723. protiv Arapa pobune Baski, a godine 724. i Aragon. Anbasa, čiju su vlast potkopavali i unutrašnji sukobi vezani uz nasljeđivanje omejadskihj kalifa, koliko-toliko je konsolidirao situaciju tek 725. Godine 726. je pokrenuo pohod na Franačku, ali je u njemu ubijen. Jahja ben Salama al-Kalbi, jedan od njegovih nasljednika, je revidirao njegovu politiku te restituirao konfisciranu jevrejsku i kršćansku imovinu, nastojeći spriječiti slične ustanke u budućnosti.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Prethodi: **Abd ar-Rahman ibn Abd Allah al-Gafiqi**  |  **Wali al-Andalusa** 721–726 | Slijedi: **Udrra ben Abd Allah al-Fihrí**  |
**Alcazaba od Almeríje** je utvrda u Almeriji, na jugu Španjolske. Riječ *alcazaba* potječe od arapske riječi *kasbah*, što znači utvrđen grad.

Povijest
--------

995. Almería je stekla naziv grada u kordopskom Kalifatu, a izgradnju njenih zidina nadgledao je Abd ar-Rahman III: izgrađeni su ne samo zidovi i tornjevi, nego i trgovi, džamije i kuće. To je trebalo biti glavno sjedište mjesne vlade. 

Almanzor je povećao utvrdu te ju još više izgradio. Al-Džairan je nastavio sa proširenjem Alcazabe u 11. stoljeću.

Opis
----

Prva linija zidina je široki obruč koji je istovjetan sa prvim muslimanskim logorom, koji je korišten kao sklonište za stanovništvo u slučaju opsade. Zbog toga je imao velike cisterne. 

Nakon prvog, javlja se drugi obruč, zvan *Muro de la Vela* ("Zid jedrenja"), koji je dobio naslov po zvonu koje je upozoravalo stanovništvo u slučaju dolaska broda u luku, opasnosti, požara, itd. Ovaj zid je izgradio Charles III. od Španjolske. U tom dijelu se nalazilo sjedište upravitelja, vojnika i posluge. U njemu su bile džamije, kupaonice, šatori itd.

Treći obruč, vanjski, je također najnoviji kompleks. Nakon što su kršćani vratili područje Almerije pod svoju vlast, sagradili su dvorac na najvišem dijelu grada, te je bio sagrađen tako da odoli napade artiljerije.

Lokacije utvrde korištene su za scene tržnice u filmu *Conan barbarin*.

Galerija
--------

* Promatračnica sa zidina.Promatračnica sa zidina.
* Zid sa obrambenim tornjem.Zid sa obrambenim tornjem.
* Zdine Alcazabe.Zdine Alcazabe.
* Unutrašnjost utvrde.Unutrašnjost utvrde.
* VrtoviVrtovi

Povezano
--------

* Alcazaba
* Povijest Španjolske

Vanjske veze
------------

***Alcazaba od Almeríje*** na Wikimedijinoj ostavi

* Službene stranice

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 246261573

 |
**Aleksandar Seksan**, rođen 24. augusta 1968. u Sarajevu, je bosanskohercegovački pozorišni i filmski glumac.

Biografija
----------

U rodnom Sarajevu završio je osnovnu i srednju školu, a nakon toga Višu komercijalnu školu na Ekonomskom fakultetu u Sarajevu. Svoju prvu predstavu odigrao je u Narodnom pozorištu u Sarajevu. Bila je to diplomska predstava Pjera Žalice „Ajaks", koja je premijerno izvedena 1993. godine. U toku rata, 1994. godine, upisao je Akademiju scenskih umjetnosti u Sarajevu kao najstariji student u klasi. Diplomirao je četiri godine poslije u klasi Admira Glamočaka. Od decembra 1998. godine radi u sarajevskom Narodnom pozorištu.

Glumio je u predstavama „Romeo i Julija" Harisa Pašović, „U Zvorniku ja sam ostavio svoje srce" Elmira Jukića, „Pukovnik ptica" i „Orkestar titanik" Dine Mustafića, „Kako ubiti suprugu i zašto" Lejle Panjete i mnogim drugim. Za ulogu u predstavi „Rodoljupci", koja je prikazana u okviru Festivala komedije Bosne i Hercegovine „Mostarska liska 2006." u režiji Gradimira Gojera, dodijeljena mu je nagrada „Mostarska liska" za najboljeg glumca.

Ostvario je zapažene uloge u filmovima „Nebo iznad krajolika" Nenada Đurića, „Nafaka" Jasmina Durakovića, „Remake" Dine Mustafića i dr.

Filmografija
------------

* "Kriza" (2013-2014)
* "Lud, zbunjen, normalan" (2010-2015)
* "Teško je biti fin" (2007)
* "Nebo iznad krajolika" (2006)
* "Nafaka" (2006)
* "Dobro uštimani mrtvaci" (2005)
* "Ljeto u zlatnoj dolini" (2003)
* "Gori vatra" (2003)
* "Remake" (2003)
* "Tunel" (2000)
**Aleksandar Rašić** (Šabac, 16. mart 1984) je srpski košarkaš.
Bio je član FMP, Borca, Efes Pilsena, Dinama iz Moskve, Albu Berlin i Partizana.

Karijera
--------

Sa Železnikom je dva puta osvojio Kup Radivoja Koraća, 2005. i 2007. godine i Jadransku ligu 2004. Bio je član juniorske reprezentacije na EP 2004. godine. U martu 2007. prešao je u Efes Pilsen, nakon odlaska Amerikanca Horasa Dženskinsa u Hapoel Jerusalim. Sa Efesom je osvojio Kup Turske. Bio je na pripremama reprezentacije Srbije za Evropsko prvenstvo 2007. u Španiji, ali selektor Zoran Slavnić je odlučio da on i Mile Ilić ne putuju na prvenstvo.

U letnjem prelaznom roku prešao je u Dinamo. U nemačku Albu je prešao novembra 2007, na pozajmicu iz Dinama, nakon povrede plejmejkera Gorana Jeretina. U ULEB Kupu na devet utakmica za Albu, za prosečno 15,30 minuta po meču, postizao 4,9 poena uz 1,6 skokova i asistencija, dok je u nemačkoj ligi je ostvario prosek od 4,17 poena za 12 minuta po meču. Sa Albom je osvoji nemačko prvenstvo.

Sa Partizanom je osvojio Kup Radivoja Koraća 2009. godine.

Vanjske veze
------------

***Aleksandar Rašić*** na Wikimedijinoj ostavi

|  |  |
| --- | --- |
|  | U Wikimedijinoj ostavi nalazi se članak na temu: **Aleksandar Rašić** |

* Profil na sajtu KK Partizan Arhivirano 2008-12-16 na Wayback Machine-u

| * p
* r
* u
Srbija Reprezentacija Srbije  - Svetsko prvenstvo u košarci 2010. Srbija |
| --- |
|  | 4 Teodosić | 5 Tepić | 6 Rašić | 7 Paunić | 8 Bjelica | 9 Marković | 10 Savanović | 11 Kešelj | 12 Krstić | 13 Perović | 14 Veličković | 15 Mačvan
 | Trener: Ivković |