recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
| Galičica |
| --- |
| Pogled na Galičicu sa sv.Nauma na Ohridu |
| Nadmorska visina: | 2 254 |
| Mesto: |  Makedonija,  Albanija |
| Venac: | Šarsko-Pindsko gorje |
| Koordinate: | 40°56′N 20°48′E﻿ / ﻿40.933°N 20.800°E﻿ / 40.933; 20.800 |
| Topo. mapa: | Galičica na karti Republike MakedonijeGaličicaGaličicaPozicija Galičice na karti Makedonije |

**Galičica** je planina na granici Republike Makedonije i Albanije, između Ohridskog i Prespanskog jezera.

Geografske karakteristike
-------------------------

Planina *Galičica* je duga 35 kilometara, položena u pravcu *sjever - jug*. Na teritoriju Albanije spaja se sa planinom **Suva gora**. Najviši vrhovi planine su; **Magaro** (2 254 m.), *Lako Signop* (1 984 m.) i *Goga* (1 737 m.), a sa vrha *Baba*, mogu se istovremeno vidjeti obadva jezera. *Galičica* je kraška planina, i zbog poroznosti svog terena, siromašna vodama. Ali zbog toga i vode iz Prespanskog jezera, daju vode Ohridskom jezeru, 50% izvora kod Sv. Nauma dobija vodu ponornicama iz Prespanskog jezera.

* Na makedonskom dijelu planine osnovan je 1958 godine na 22, 750 hektara Nacionalni park Galičica.

Izvori
------

1. ↑  „Nacionalni park *Galičica*". Arhivirano iz originala na datum 2005-12-31. Pristupljeno 2010-11-13.

Eksterni linkovi
----------------

* Nacionalni park *Galičica* (`en`) (`mk`)

Najviši vrh Galičice Magaro

***Galičica*** na Wikimedijinoj ostavi
Talijani napuštaju Pulu, 1947.
Postotak regija u kojima se govorilo talijanski u Istri, 1910.
**Istarski egzodus** (talijanski *Esodo giuliano dalmata*) se odnosi na iseljavanje autothonih Talijana iz teritorija Jugoslavije, poglavito Istre, ali i gradova Zadar i Rijeke tijekom i nakon drugog svjetskog rata.

Istra, Rijeka i Zadar su bili etnički miještovita područja, sa hrvatskim, talijanskim i slovenskim zajednicama. Nakon prvog svjetskog rata, ta je područja pripojila Italija. Nakon drugog svjetskog rata, ta su područja zauzeli Titovi partizani, te su postali dio Jugoslavije nakon mirovnog sporazuma sa Italijom 1947. izuzev regija Muggia i San Dorligo della Valle. 

Egzodus Talijana se počeo odigravati 1943. a dovršen je potpuno 1960. Broj raseljenih je predmet rasprava, ali Vijeće Europe navodi brojku od 300.000 do 350.000 Talijana koji su napustili Jugoslaviju.

Formalna odgovornost jugoslavenskih vlasti za egzodus je predmet rasprava među historičarima i akademicima, iako se smatra da je uspostavljen pritisak na Talijane (ubojstva i strijeljanja tijekom drugog svjetskog rata, npr. fojbe; od 1947. manje nasilne metode poput nacionalizacije, nepravednih poreza i oduzimanja imovine) doveo do toga da nisu imali puno izbora izuzev emigracije. 

Nesređeni slučajevi imovine Talijana i danas su izvor stanovitih trzavica između Italije i moderne Hrvatske.

Izvori
------

1. ↑   *Parliamentary Assembly, Working Papers: Ordinary Session*. Vijeće Europe. 2006. str. 158. ISBN 9789287160270.
2. ↑   *Genocide: Truth, Memory, and Representation - Page 295, Pamela ballinger in a collection of essays edited by Alexander Laban Hinton, Kevin Lewis O'Neill*.
3. ↑   *Ethnic Cleansing and the European Union - Page 136, Lynn Tesser*.
4. ↑   *History in Exile: Memory and Identity at the Borders of the Balkans - Page 103, Pamela Ballinger, Princetown University Press, UK, 2003*.
5. ↑   *Refugees in the Age of Total War - Page 139 and 143, Anna C. Bramwell, University of Oxford, UK, 1988*.

Eksterni linkovi
----------------

* Istarski egzodus na Istarska enciklopedija
* Talijanima treba omogućiti da ponovno kupe kuće koje su im u Hrvatskoj oduzete intervju: Ariggo Petacco
* Egzodus talijanskog stanovništva iz Istre 1945.-1956 Dukovski, Darko, 2001.
Teritorija Istazije označena zeleno.
**Istazija** (engleski: ; doslovno: Istočna Azija) je jedna od tri fiktivne svjetske supersile u Orwellovom romanu 1984. O njoj je u romanu izneseno najmanje podataka, ali se zna da njene teritorije pokrivaju današnju Kinu, Japan i Koreju, te da se sa druge dvije supersile - Eurazijom i Oceanijom - u stalnom ratu bori za područja današnje Indonezije, Nove Gvineje i pacifičkih arhipelaga. Vladajuća ideologija kao ime koristi kineske riječi za "obožavanje smrti", ali se prevodi kao "uništenje sebe". 

Prema navodima u romanu, predstavlja najmlađu od tri supersile, jer je nastala u "konfuznim ratovima" 1960-ih. Od sve tri države ima najmanje teritorija, ali to nadoknađuje brojnošću i marljivošću svog stanovništva.

V. također
----------

* Žuta opasnost

| * p
* r
* u
*Hiljadu devetsto osamdeset četvrta* Georgea Orwella |
| --- |
| Likovi | 
* Winston Smith
* Julia
* O'Brien
* Big Brother
* Emmanuel Goldstein

 |
| Mjesta | 
* Države u *1984*
* Oceanija
* Eurazija
* Istazija
* Aerodromska pista Jedan
* Soba 101

 |
| Klase | 
* Uža Partija
* Šira Partija
* Prolovi
* Bratstvo

 |
| Ministarstva | 
* Ministarstvo ljubavi
* Ministarstvo mira
* Ministarstvo obilja
* Ministarstvo istine

 |
| Koncepti | 
* Ingsoc
* Novogovor
* Dvomisao
* Dobromisao
* Dva + dva = pet
* Zlomisao
* Policija misli
* Telekran
* *Teorija i praksa oligarhijskog kolektivizma*
* Dva minuta mržnje
* Tjedan mržnje
* Prolefeed
* Ne-ličnost

 |
| Adaptacije | 
* američka TV-drama 1953.
* BBC-jeva TV-drama 1954.
* film iz 1956.
* Diamond Dogs
* Appleova reklama
* film iz 1984.
* parodija iz 1999.
* opera iz 2005.

 |
| Uticaj | *Nineteen Eighty-Four* u popularnim medijima |
**Joseph Haydn**
**Joseph Haydn** (Rohrau, 31.3. 1732. - Beč, 31.5. 1809.), 
austrijski skladatelj i dirigent

Haydn ne potiče iz muzičke porodice,ali je vrlo rano ispoljio muzikalnost i počeo da se bavi muzikom.
Šire glazbeno obrazovanje stekao je kao član dječačkog zbora Bečke katedrale. U kompoziciji zapravo samouk, Haydn se i kasnije, kao skladatelj i dirigent dvorske muzike knezova Esterhazy, razvijao samostalno, "*odrezan od svijeta*", kako sam kaže, "*i prisiljen da postane originalan*". Proveo je tri desetljeća, od 1761. do 1790. na kneževskim dovorovima u Eisenstadtu i Esterhazyu, dok je nakon 1790. većinom boravio u Beču.

"*Dobri papa Hajdn*", čuvar klasične tradicije, prvi u velikoj trojki bečkih klasika, Mozartov prijatelj i učitelj mnogih glazbenika svoga doba stekao je za života veliku popularnost i poštovanje koji su nakon smrti izblijedili, da bi ga 20. stoljeće ponovo otkrilo kao vrelo nepresušne glazbene dobrote. 

Haydn je dao neizmjerno bogat i raznovrstan opus, što svjedoči o lakoći stvaranja i o potrebi tadašnjeg glazbenog tržišta koje je stalno tražilo nova djela. Njegovih **108** simfonija, **24** klavirska koncerta, **5** koncerata za violončelo, mnoštvo kamernih skladbi za različite instrumente i ansamble, tridesetak opera, oratoriji, mise, kantate - sve to čini jedan od najbogatijih opusa u povijesti skladateljstva uopće.

Težište njegova stvaranja je na instrumentalnoj glazbi, a posebno je razvio klavirsku sonatu, gudački kvartet i simfoniju. U operi daje veću važnost karakterizaciji likova. Najstariji je od trojice majstora bečke klasike.

**Djela:**

* Čudak, Nenadani susret, Mjesečev svijet, Simfonija rastanka, Oxfordska, 6 Pariških i 12 Londonskih simfonija, 84 gudačka kvarteta (najvrijedniji po 6 tzv. Sunčanih, Ruskih, Pruskih, te Apponyji i Erdodoy), pasija "Sedam posljednjih riječi Spasiteljevih"), oratoriji Stvaranje i Godišnja doba.

***Joseph Haydn*** na Wikimedijinoj ostavi
Australijski narednik Leonard G. Siffleet neposredno pred pogubljenje odsijecanjem glave u japanskom zarobljeničkom logoru 1943.
**Dekapitacija**, **obezglavljenje** ili **obezglavljivanje** je čin kojim se nečija glava odvaja od ostatka tijela. Kod ljudi i većine životinja taj čin vrlo brzo dovodi do moždane smrti, s obzirom da nakon nekoliko minuta mozak ostaje bez krvi. Postojeća medicinska tehnologija nije u stanju održati odrezanu glavu na životu, odnosno prišiti je natrag na tijelo s obzirom na prevelika oštećenja presječene kičmene moždine, arterija i mišića.

Dekapitacija se gotovo u pravilu događa kao posljedica, odnosno metoda ubistva ili izvršenja smrtne kazne, a kao alat se pri tome koristi hladno oružje sa oštricom (nož, mač, sjekira), žica ili posebni uređaji kao što je giljotina. Kroz historiju je bilo često ritualno obezglavljivanje leševa, odnosno na neki drugi način ubijenih ili pogubljenih osoba. Dželat koji je specijaliziran za pogubljenje odsijecanjem glave se zove **glavosječa**.

Osim na taj način, do dekapitacije može doći i nesretnim slučajem - prilikom eksplozija, automobilskih i drugih udesa ili industrijskih nesreća. Iako su takvi slučajevi rijetki, moguće je izvršiti i samoubistvo rezanjem vlastite glave. 

Dekapitacija u prenesenom značenju također označava i svaki čin kojom se neka država ili organizacija onesposobljava tako što joj se trajno ili privremeno ukloni ili onesposobi njeno vodstvo.

V. također
----------

* Lov na glave

Izvori
------

1. ↑  „Guillotine death was suicide". *BBC News*. 24. IV 2004.. Pristupljeno 26. IX 2008.

Eksterni linkovi
----------------

***Dekapitacija*** na Wikimedijinoj ostavi

* Crime Library Arhivirano 2006-06-13 na Wayback Machine-u
* The East London Decapitator
* CapitalPunishmentUK.org
V. Jozafat (razvrstavanje) za ostala značenja riječi.
Statue Jozafata i Hezekije na zidovima samostana El Escorial.
**Jehošafat** ili **Jehosafatt** ili **Jozafat** ili **Jošafat** (hebrejski: **יְהוֹשָׁפָט**, moderni: *Yəhošafat* tiberijski: *Yəhôšāp̄āṭ* ; "Jehovah je sudac") bio je sin i nasljednik Ase, kralja Jude. Među djecom mu je bio i Jehoram od Jude. Kralj nije povezan s Dolinom Jozafat, gdje će, prema Joelu 3:2, Bog Izraelov prikupiti sve narode na sud. 

William F. Albright je Jozafatovu vladavinu smjestio u period 873. pne.-849. pne. dok ga je E. R. Thiele smjestio u period 870. pne.-848. pne.. 

Biblijske knjige (2 Ljetopisi i 1 Kraljevi) navode kako je Jozafat na početku vladavine bio pobožan kralj, uništavao kipove idola, odnosno božanstva Baala te nastojao proširiti Zakon među svojim narodom. Juda je pod njim doživjela blagostanje.

Jozafat je preko braka sklopio savez s Ahabom, vladarom sjevernog izraelskog kraljevstva. Međutim, taj je savez loše završio - porazom u bitci kod Ramoth-Gileada. Na povratku je kralja prorok Jehu optužio da je prestao proganjati idolopoklonike, zbog čega se Jozafat pokajao.

| Kraljevi Jude |
| --- |
| * + **Saul**
* + **David**
	+ **Solomon**
	+ Roboam
	+ Abijam
	+ Asa
	+ Jozafat/Jošafat
	+ Jehoram/Joram
	+ Ahazija
	+ Athalija
	+ Joaš
	+ Amazija
	+ Uzija
	+ Jotam
	+ Ahaz
	+ Ezekija
	+ Manaseh/Manasija
	+ Amon
	+ Josija/Jošija
	+ Joahaz
	+ Jehoiakim
	+ Jehoiahin
	+ Zedekija

---

Ova kutijica: pogledaj • razgovor • uredi |

Kasnije je sklopio savez sa sjevernjačkim kraljem Ahazijom radi trgovačke ekspedicije u Ofir, ali je brodove u Ezion-Geveru uništila oluja. Novu je flotu opremio bez Izraelaca, ali ona nije uspjela uspostaviti trgovačku rutu.

Kasnije je Jozafat sklopio novi savez, ovaj put s izraelskim kraljem Jehoramom i napao Moab. Međutim, Jozafat se povukao kada je sa užasom vidio moabitskog kralja Mešu kako vlastitog sina koristi kao ljudsku žrtvu.

Biblija također navodi da su Moabiti napali Judu, te da se velika vojska ulogorila kod Ein-Gedija. Jozafat se molio za spas, a sljedeće jutro su njegovi ljudi vidjeli kako su se Moabiti međusobno pobili.

Izvori
------

* *Jewish Encyclopedia*: "Jehoshaphat"

|
|  |
| Jozafat od Jude**Kuća Davidova**bočni ogranak od **Pleme Juda** |
| Prethodi:**Asa** | **Kralj Jude**Albright: 873. pne. – 849. pne.Thiele: cca. 870. pne. – 848. pne.Galil: cca. 870. pne. – 845. pne. | Slijedi:**Jehoram** |

***Jozafat*** na Wikimedijinoj ostavi
Hačkar, spomen-obeležje vazduhoplovcima poginulim pri prevozu pomoći postradalima od zemljotresa u Jermeniji 1988. godine
U Novom Sadu 1741. bilo je preko 150 Jermena, ali su se neke porodice selile dalje pa je krajem 18. veka u Novom Sadu bilo između 40 i 100 Jermena. Jermeni su u Petrovaradinski Šanac došli iz Beograda 1739. s Grcima, Nemcima, Cincarima i nešto Arnauta. Krajem 1743. oni su odlučili da sagrade poseban hram što im je nadbiskup Kaloče Patačić odobrio. Crkva je dovršena 1746. Crkva je bila posvećena svetom Petru i Pavlu. Najveći prilog dao je trgovac Jovan Čenazi. Jermeni kojima je crkva pripadala bili su katoličke veroispovesti. Jermenska crkva stradala je prilikom bombardovanja Novog Sada 12. juna 1849. godine. Obnovljena je 1872, a pomoć je donirala i novosadska dobrotvorka Marija Trandafil. Krajem 19. veka u Novom Sadu je bilo samo 6 Jermena a krajem 1939. samo jedan. Jermenska crkva je srušena prilikom proširenja *Bulevara Maršala Tita* (današnji *Bulevar Mihajla Pupina*) 1963. Njeno negdašnje mesto obeleženo je na tlu. 
Pored stoji hačkar, spomenik koji je podiglo Društvo jermensko-srpskog prijateljstva iz Jerevana u znak sećanja na jugoslovenske vazduhoplovce poginule pri prevozu pomoći postradalima od zemljotresa 1988. godine.
**John Marshall Macdonald** (Dunedin, 9. studenog 1920. – 16. prosinca 2007.) je bio novozelandski forenzički psihijatar, najznačajniji po formuliranju koncepta Macdonaldove trijade psihopatskih/sociopatskih karakteristika. Macdonald je svoju karijeru posvetio kriminalnoj psihologiji i kriminalnom profiliranju, a njegova trijada nastala je upravo kao rezultat profiliranja serijskih ubojica. 

Za života je objavio seriju tekstova i knjiga iz oblasti forenzičke psihijatrije i kriminalne psihologije u kojima se bavio općim pitanjima, ali i pojedinim tipovima počinitelja i kaznenih djela. Među njegovom bibliografijom ističu se *Psychiatry and The Criminal: A Guide to Psychiatric Examinations for The Criminal Courts* (1976.), *The Murderer and His Victim* (1961.; koautori Stuart Boyd i James Galvin), *Rape Offenders and Their Victims* (1971.), *Indecent Exposure* (1973.), *Homicidal Threats* (1968.) i *Armed Robbery: Offenders and Their Victims* (1975.). Dio njegove bibliografije sačinjavaju samostalni radovi, a dio je napisan i u koautorstvu.


|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 112630926
* LCCN: n79090248
* ISNI: 0000 0000 8409 9861
* SUDOC: 079504736
* BNF: cb124353521 (podaci)
* BIBSYS: 1037602
* NLA: 35318525
* CiNii: DA06667409

 |
**Izbor za Miss Hrvatske** natjecanje je u ljepoti koje se u Hrvatskoj održava od 1992. godine. Dio je izbora za Miss svijeta, koji je najstarije postojeće natjecanje u ljepote. Prva Miss Hrvatske bila je Elena Šuran. Vlasnik hrvatske licence je Milan Šečković. Uz izbor za Miss postoji i izbor za **Mistera Hrvatske**, koji se održava istovremeno.

Način izbora
------------

Prilikom izbora za Miss, stručni žiri procjenjuje fizičku ljepotu te u manjoj mjeri i osobnost, talent i šarm natjecateljica kako bi se izabrala pobjednica. Prije finalnog izbora za Miss, postoje i prednatjecanja u kojima se biraju finalistice. U finalnom izboru, djevojke imaju više izlazaka pred žiri i publiku u različitim odjevnim kombinacijama poput kupaćih kostima, večernjih haljina i sl. ponekad uz pripadajuću plesnu koreografiju. Nakon svakog izlaska, suzuje se broj natjecateljica. Prije konačne odluke, stručni žiri preostalim natjecateljicama postavlja pitanja, na koje trebaju dati odgovor. Na kraju, žiri izabire pobjednicu te prvu i drugu pratilju. Uz njih izabere se i **Miss simpatičnosti**. Pobjednica dobiva lentu, krunu i razne nagrade sponzora te predstavlja Hrvatsku na Izboru za Miss svijeta.

Najuspješnije hrvatske misice
-----------------------------

Najviše uspjeha od hrvatskih predstavnica na Izboru za Miss svijeta imala je Anica Martinović (sada Anica Kovač) 1995. godine, koja je bila prva pratilja Miss svijeta, osvojila je nagradu za najljepšu haljinu, a ujedno je bila i **Miss Europe**. Fani Čapalija 1994. godine i Branka Bebić Krstulović 1996. godine bile su među najljepših 5 djevojaka i osvojile su titule Miss Europe.

Kontroverze
-----------

Prilikom Izbora za Miss Hrvatske 1998. godine, pobijedila je **Lejla Šehović**, ali joj je titula oduzeta nakon pet dana, a novom *misicom* proglašena je prva pratilja **Ivana Petković**. Naknadno je došlo do promjena i Lejla Šehović je ipak predstavljala Hrvatsku na Izboru za Miss svijeta 1998. godine, a sljedeće godine nije održan Izbor za Miss Hrvatske, nego je *misica* automatski postala Ivana Petković.

Dosadašnje pobjednice
---------------------

* 1992. godine - Elena Šuran
* 1993. godine - Fani Čapalija
* 1994. godine - Branka Bebić Krstulović
* 1995. godine - Anica Martinović (Kovač)
* 1996. godine - Vanja Rupena
* 1997. godine - Martina Novosel (Todorić)
* 1998. godine - Lejla Šehović (Filipović)
* 1999. godine - Ivana Petković
* 2000. godine - Andreja Ćupor
* 2001. godine - Rajna Raguž
* 2002. godine - Nina Slamić (Gudeljević)
* 2003. godine - Aleksandra Grdić
* 2004. godine - Ivana Žnidarić
* 2005. godine - Maja Cvjetković
* 2006. godine - Ivana Ergić
* 2007. godine - Tajana Jeremić
* 2008. godine - Josipa Kusić
* 2009. godine - Ivana Vasilj
* 2010. godine - Katarina Banić
* 2011. godine - Katarina Prnjak
* 2012. godine - Nives Madžarević
* 2013. godine - Lana Gržetić
* 2014. godine - Antonija Gogić
* 2015. godine - Maja Spahija
Područje Kantabra za vrijeme Kantabrijskih ratova
**Kantabri** (latinski: *Cantabri*, grčki: *Kantabroi*) su bili drevni keltski narod koji je u antici živio na sjevernoj obali Hispanije. Uživali su reputaciju divljih i "neukrotivih" gorštaka, a njihove borbene sposobnosti je prepoznao i Hanibal, iskoristivši ih kao najamnike u drugom punskom ratu. Zahvaljujući svojoj borbenosti i nepristupačnosti terena, uspjeli su očuvati samostalnost nakon što su skoro svi ostali hispanski narodi pali pod vlast Rima. Međutim, godine 29. pne. je car August protiv njih pokrenuo pohod kojima će započeti kantabrijski ratovi. Kantabri su za deset godina pokoreni, ali su s povremenim ustancima nastavljali još nekoliko godina. Njihova romanizacija je teže išla nego u drugim krajevima Hispanije, tako da su dio svog keltskog identiteta očuvali i u vrijeme dolaska pod vizigotsku vlast. U potpunosti su romanizirani tek u 8. vijeku, zahvaljujući i pokrštavanju, kada se počinju stapati u novi španski etnički korpus.

Eksterni linkovi
----------------

* Detailed map of the Pre-Roman Peoples of Iberia (around 200 BC) Arhivirano 2004-06-11 na Wayback Machine-u
Olimpijska zastava
**Izbjeglički olimpijski tim na Olimpijskim igrama** nezavisni su olimpijski natjecatelji sa statusom izbjeglica. U ožujku 2016. predsjednik Međunarodnog olimpijskog odbora (MOO), Thomas Bach, najavio je stvaranje Olimpijskog tima izbjeglica kao simbola nade za sve izbjeglice u svijetu, s ciljem podizanja svjetske svijesti o razmjerima migrantske krize u Europi. U rujnu 2017. MOO je osnovao i Olimpijsku zakladu za izbjeglice kako bi i dalje pružao dugoročnu podršku izbjeglicama.

Olimpijska zastava i Olimpijska himna koriste se kao simboli tima. Kada su sudionici izbjegličkog tima prolazili ceremoniju otvaranja Olimpijskih igara 2016. godine, tim je ušao na stadion kao predzadnja delegacija, odmah prije domaćina. Na Olimpijskim igrama 2020. tim je ušao u stadion drugi odmah iza Grčke. Na Olimpijskim igrama 2016. za tim se koristio kod *MOO-a (ROT)*, ali je na Olimpijskim igrama 2020. ažuriran u *EOR* za francuski izraz "*Équipe olympique des réfugiés*". Do 2022. nijedan izbjeglički olimpijski sportaš nije sudjelovao na Zimskim olimpijskim igrama.

Izvori
------

1. ↑  „IOC Refugee Olympic Team". International Olympic Committee. Pristupljeno 24 July 2021.
2. ↑  „Refugee Olympic Team to Shine Spotlight On Worldwide Refugee Crisis". International Olympic Committee. 3 June 2016. Arhivirano iz originala na datum 3 June 2016. Pristupljeno 3 June 2016.

| * p
* r
* u
 Olimpijske igre  |
| --- |
| 
* *Sportovi*
* *Domaćini*
* *Ceremonije*
* *Medalje*
* *Osvajači*
* *Osvajači medalja*
* *Kandidature*
* *IOC*
* *NOC*
* *Simboli*

 |
| Ljetne olimpijske igre | 
* 1896
* 1900
* 1904
* 19061
* 1908
* 1912
* *1916*2
* 1920
* 1924
* 1928
* 1932
* 1936
* *1940*3
* *1944*3
* 1948
* 1952
* 1956
* 1960
* 1964
* 1968
* 1972
* 1976
* 1980
* 1984
* 1988
* 1992
* 1996
* 2000
* 2004
* 2008
* 2012
* 2016
* *2020*
* *2024*
* *2028*

 |
| Zimske olimpijske igre | 
* 1924
* 1928
* 1932
* 1936
* *1940*3
* *1944*3
* 1948
* 1952
* 1956
* 1960
* 1964
* 1968
* 1972
* 1976
* 1980
* 1984
* 1988
* 1992
* 1994
* 1998
* 2002
* 2006
* 2010
* 2014
* 2018
* *2022*

 |
| 1 IOC ih ne priznaje *ex post facto*. 2 Otkazane zbog Prvog svjetskog rata. 3 Otkazane zbog Drugog svjetskog rata. |
Prvi izbori za Županijski dom Sabora Republike Hrvatske su se održali 7.2 1993. 

Iako je Županijski dom bio predviđen "Božićnim" Ustavom iz 1990. godine, prvo su održani izbori za Zastupnički dom 1992. godine. Njegov je saziv odredio broj i granice županija koje je Županijski dom trebao predstavljati. Isti je saziv uveo novi sistem lokalne samouprave, odnosno gradove i općine, pa su se istovremeno s izborima za Žušanijski dom održavali lokalni izbori na kojima su se birali županijske skupštine, odnosno gradska i općinska vijeća.

U svakoj se županiji biralo po 3 zastupnika, a za predsjednik Republike Hrvatske je imao pravo imenovati pet zastupnika.

Za izbore je uveden proporcionalni sistem, što je u praksi značilo da bi stranka koja osvoji najveći broj glasova mogla osvojiti 2 od 3 mjesta u pojedinoj županiji. Taj je sistem izuzetno pogodovao tada najjačoj i vladajućoj stranci HDZ.

Iako sam broj zastupnika nije to pokazivao, najveći postotak glasova iza HDZ je dobila Hrvatska socijalno liberalna stranka, a slijedila ju je Hrvatska seljačka stranka.

Jedna od karakteristika izbora je bila nezapamćena predizborna kampanja HDZ-a usmjerena na jednu jedinu regiju - Istru - gdje se na prethodnim parlamentarnim izborima kao dominantna stranka nametnuo Istarski demokratski sabor. Ta je kampanja imala katastrofalni kontraefek, jer je IDS ostvario najbolji rezultat u historiji, a HDZ u Istri doživio veliki poraz.
Naslovnica kapitalnog Millovog dela *Novum Testamentum Graecum* iz 1723.
**John Mill** (fonetski: **Džon Mil**; oko 1645; † 23. juna 1707) je bio engleski teolog, predavač Kvins koledža u Oksfordu.

Džon Mil je uložio trideset godina napornog rada da sakupi materijale za kritičko izdanje Novog zaveta na grčkom jeziku. On je jednostavno preštampao tekst Stefanusovog izdanja iz 1550. godine, ali ono što je bitno za Milovo izdanje jesu različita odstupanja od tog teksta koja citira u kritičkim napomenama.

Mil je imao na raspolaganju oko sto grčkih rukopisa Novog zaveta. Pored toga, on je pažljivo proučio spise crkvenih otaca, da bi video kako oni citiraju tekst. Štoviše, upoređivao je i starije verzije na jezicima kao što su sirijski i koptski. Zahvaljujući višedecenijskom naporu, Mil je objavio novozavetni tekst praćen napomenama koje ukazuju na razlike u materijalima koji su mu bili dostupni.

Na zaprepašćenje i užas mnogih, Mil je locirao oko trideset hiljada mesta na kojima se razni grčki rukopisi, citati crkvenih otaca i druge verzije razlikuju. Štaviše, on je našao daleko više razlika no što ih je citirao, izostavljajući sitnije varijacije. A opet su mesta koja je zapazio bila dovoljna da trgnu čitalačku publiku iz samozadovoljstva u koje je zapala usled stalnog ponovnog izdavanja *Textus Receptus*-a (prihvaćenog teksta) i verovanja da imamo „originalni" tekst Novog zaveta na grčkom.

Uticaj Milovog izdanja se odmah osetio, iako on nije poživeo da učestvuje u rasprama. Umro je od kapi 23. juna 1707. godine, samo dve nedelje nakon što je njegovo obimno delo objavljeno.

Dela
----

* John Mill, *Novum Testamentum Graecum, cum lectionibus variantibus MSS* (Oxford 1707).

Izvori
------

1. 1 2 3  Bart Ehrman - Isus to nije rekao (scribd)
**Direktiva** je, uz uredbu, najvažniji pravni akt Europske unije. Direktiva obavezuje u pogledu rezultata koji se njome ostvaruje, ali nacionalnim vlastima prepušta izbor forme i metode provedbe. Za razliku od uredbe, direktiva služi približavanju, a ne potpunomu ujednačivanju prava država članica Unije. Zato se direktivom zadaje cilj koji se mora postići, dok su države članice obvezne prenijeti direktivu u svoj nacionalni sustav, birajući pritom formu (zakon, podzakonski akt i sl.).

Direktive Europske unije mogu u pravnim porecima država članica proizvoditi učinke bilo izravno bilo posredno. Izravni učinak znači da direktiva kao takva, bez potrebe da je se pretvori u normu internog prava, stvara ili mijenja pravne odnose u državama članicama. Za sudove izravni učinak stvara obvezu da direktivu primijene da bi riješili u određenoj stvari. U kombinaciji s drugim ustavnim načelom prava Unije-načelom nadređenosti – izravni učinak zahtjeva primjenu direktive čak i ako to za posljedicu ima istovremenu neprimjenu interne norme koja je s direktivom u koliziji, te bez obzira na to o kakvoj se vrsti interne norme radi (zakonu, podzakonskom aktu, pa čak i normi ustavnog karaktera). Za razliku od ostalih normi prava Unije, direktive mogu izravno stvoriti subjektivna prava samo u tzv. vertikalnim odnosima – u kojima je nositelj prava pojedinac, a nositelj korelativne obveze država. U odnosima između dvaju pojedinaca (fizičkih osoba ili pravnih osoba privatnog prava) kao i u obrnutim vertikalnim odnosima, gdje je država nositelj prava a pojedinac nositelj obveze, direktiva ne može sama, bez provođenja u interno pravo, dodijeliti pravo odnosno stvoriti obavezu.

Izvori
------

1. ↑   www.vlada.hr
2. ↑  Rodin S. i Ćapeta T (ur.), *Učinci direktiva EU u nacionalnom pravu*, Pravosudna akademija, Zagreb 2008.
**John Sidney McCain III** (29. 8. 1936. — 25. 8. 2018) je bio američki republikanski političar i senator iz države Arizona. Kao mornarički pilot u vijetnamskom ratu 1967. godine oboren iznad Sjevernom Vijetnamu te pet i pol godina proveo kao ratni zarobljenik. Od 1982. godine, kada se počeo baviti politikom, stekao je reputaciju "buntovnika" koji često prkosi vlastitoj Republikanskoj stranci. Pred kraj života je stekao reputaciju jednog od najžešćih kritičara administracije predsjednika Trumpa.

Za predsjednika SAD se natjecao dva puta. 2000. godine je na stranačkim izborima poražen od Georgea W. Busha. Godine 2008. je uspio osvojiti stranačku nominaciju, ali je poražen od Baracka Obame.

Životopis
---------

Rođen je u tradicionalnoj obitelji američkih mornaričkih časnika iz kojeg su njegov djed i otac bili poznati mornarički admirali SAD-a. Pripadnost obitelji utjecalo je i na Johnovo opredjeljenje za vojnu karijeru pa se nakon srednjoškolskog obrazovanja opredijelio za Mornaričku akademiju SAD-a na kojoj je diplomirao 1959. godine.

Nakon studija uključio se u postrojbe Vojske SAD-a te je sudjelovao u Vijetnamskom ratu kao pilot. 26. 10. 1967. je u akciji njegov zrakoplov oboren iznad Hanoia te je on zarobljen. U vijetnamskom zarobljeništvu proveo je šest godina i bio je žrtva mučenja. Godine 1973. je oslobođen. Godine 1981. napustio je ratnu mornaricu i umirovljen je kao visoko odlikovani vojni časnik u činu kapetana bojnog broda (*US-Navy: Captain*).

John McCain dva puta se ženio. Ima četvero biološke djece i troje usvojene. Napisao je više knjiga među kojima se nalaze i memoari.

Politička karijera
------------------

Nakon vojne karijere godine 1982. John McCain opredijelio se za političku karijeru, ušao je u Republikansku stranku SAD-a, pa je iste godine izabran je za zastupnika Arizone u Predstavnički dom Kongresa SAD-a gdje je u istom svojstvu proveo dva mandata. Tada se istakao protivljenjem eskalaciji američkog vojnog angažmana u Libanonu. Godine 1986. izabran je u Senat SAD-a. Kao senator predsjedao je na više senatskih odbora, među njima i za trgovinu, znanost i transport.

Godine 2000. godine istakao je ispred Republikanske stranke svoju kandidaturu za Predsjednika SAD-a ali je bio poražen od, tada budućeg, predsjednika SAD-a George W. Busha. Kampanja je bila toliko oštra i prepuna prljavih trikova da McCain nakon toga nije krio svoje nezadovoljstvo Bushom, a, prema nekim izvorima, čak razmišljao da napusti stranku, odnosno postane nezavisni pa i demokratski senator. To je za vrijeme predsjedničkih izbora 2004. godine bilo povodom za medijske špekulacije da će upravo McCain postati potpredsjednički kandidat na listi svog dobrog prijatelja i vijetnamskog suborca Johna Kerryja. Pred kraj kampanje je McCain, međutim, dolaskom na Republikansku konvenciju u New Yorku iskazao vjernost svojoj stranci i podržao Busha.

Povezano
--------

* Vijetnamski rat
* Predsjednički izbori u SAD 2000
* Predsjednički izbori u SAD 2004
* George W. Bush
* John Kerry
* Cindy McCain
* Meghan McCain

***John McCain*** na Wikimedijinoj ostavi
Povorka mrtvaca, freska Vincenta iz Kastva u Crkvi sv. Marije na Škrilinah, kraj Berma, Istra, 1474. god.
**Freska** je tehnika zidnog slikarstva. Slika se bojama otpornim na vapno, koje se rastapaju u vodi, po svježem sloju žbuke. Boja se suši istovremeno s podlogom i tako se nerazdvojno povezuje s njom. Rad na svježoj žbuci zahtijeva brzinu i sigurnost jer se naknadne promjene mogu izvršiti tek tako da se ukloni čitav sloj žbuke i da se zamijeni novim slojem. Zato su slikari prethodno izrađivali crtež na kartonu koji se u mjeri slagao s konačnim djelom i prenosili obrise na svježu žbuku.

Postoji još jedna varijanta fresko-tehnike, a ona se zove *al secco* (tal. na suho). Boja se nanosi na osušenu žbuku, koja se prije slikanja osvježi gašenim vapnom. Stapanje boje s podlogom nije tako potpuno i zato dolazi do znatnih oštećenja.

Povijest
--------

Ova je tehnika bila popularna već u antičko doba, a i prije u starom Egiptu, te civilizaciji Krete.
U srednjem vijeku je od Giottoa (1266. – 1337.) nadalje rado korištena varijanta koja je koristila jednu mješavinu fresko i seko tehnike.Kao dobro očuvan primjer ističe se Cappella degli Scrovegni u Padovi te slike u bazilici San Francesco u Assisi-u.

U doba renesanse i baroka koristila se skoro isključivo klasična fresko tehnika.Najbolji su primjeri Mikelanđelove freske u Sikstinskoj kapeli, te radovi Ghirlandaia i Rafallove stance u Vatikanu.

Najveća freska nalazi se u rezidenciji u Wurzburgu, rad je G.B.Tiepola (677m2), nastala je između 1752. i 1753. godine.

Dodatna literatura
------------------

* Bertini, Francesca (2011): *Affresco e Pittura Murale. Tecnica e Materiali.*, Firenze: Edizioni Polistampa, ISBN 978-88-596-0910-0
* Hale, Gardiner (1966): *The Technique of Fresco Painting.*, New York: Dover Publications Inc.
* Kurt Wehlte(1938): *Wandmalerei. Praktische Einführung in Werkstoffe und Techniken.* Maier, Berlin
* Fressl,Ivo (1966):*Slikarska tehnologija.*,Zagreb:Radionice škole primijenjene umjetnosti

Vanjske poveznice
-----------------

***Freska*** na Wikimedijinoj ostavi

* Museum of Ancient Inventions: Roman-Style Fresco, Italy, 50 AD
* Sigiriya Frescoes, The Mary B. Wheeler Collection, University of Pennsylvania Library Arhivirano 26 August 2013[nepoklapanje datuma] na Wayback Machine-u
* Fresco Paintings

| * p
* r
* u
Slikarske tehnike |
| --- |
| Osnovne tehnike | Akvarel • Gvaš • Tempera • Pastel • Uljene boje • Akrilne boje • Freska • Enkaustika • Batik • Kolaž • Mozaik • Vitraj • Tapiserija |
| Tehnike slikanja | Plošno slikarstvo • Iluzionističko slikarstvo • Lazurno slikanje • Pastozno slikanje • Kjaroskuro • Zgrafito • Frottage • Sfumato |
| Crtačke tehnike | Srebrenka • Olovka • Ugljen • Tuš • Sepija • Kreda • Flomaster • Kemijska olovka |
| Povezano | Grafičke tehnike • Slikarstvo |

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* GND: 4071463-9
* NDL: 00563760
* NKC: ph135157

 |
*Za ostala značenja, v. Dekapolis (razvrstavanje).*
Oblast Dekapolisa (žuto))
**Dekapolis** (grčki: *deka*, deset; *polis*, grad, latinski: ) bio je zajednički naziv za grupu gradova na istočnoj granici Rimskog Carstva u Judeji i Siriji. Nisu predstavljali formalni savez niti političko-administrativnu jedinicu, ali su imali zajedničku kulturu, položaj i politički staus. Gradovi Dekapolisa su predstavljali središta grčko-rimske kulture u oblasti koja je inače bila semitska (nabatejska, aramejska i jevrejska). Uz izuzetak Damaska i još jednog grada u današnjem Izraelu, "Oblast Dekapolisa" je bila snmještena u današnjem Jordanu. Svaki grad je imao određenu razinu autonomije.

Gradovi
-------

Karta rimske Palestine s gradovima Dekapolisa označenima crno.
Ovalni forum u Gerasi (Jerash)
Imena tradicionalnih Deset gradova Dekapolis dolaze od rimskog historičara Plinija Starijeg (N.H. 5.16.74). To su:

1. Gerasa (Jerash) u Jordanu
2. Scythopolis (Beth-Shean) u Izraelu, jedini grad zapadno od rijeke Jordan
3. Hippos (Hippus ili Sussita) u Izraelu
4. Gadara (Umm Qais) u Jordanu
5. Pella (istočno od Irbida) u Jordanu
6. Philadelphia, današnji Amman, glavni grad Jordana
7. Al Husn u Jordanu
8. Capitolias (Beit Ras) u Jordanu (Dion, Jordan)
9. Canatha (Qanawat) u Siriji
10. Arabella (Irbid), u Siriji
11. Raphana u Jordanu
12. Damask, glavni grad suvremene Sirije; Damask je prilično udaljen na sjeveru od ostalih gradova te se smatra da je bio "počasni" član.

Prema drugim izvorima, moguće je da je osamnaest ili devetnaest gradova činilo grčko-rimski Dekapolis. Na primjer, Abila se često navodi kao član grupe.

Vanjske veze
------------

***Dekapolis*** na Wikimedijinoj ostavi

* The Decapolis on BibArch Arhivirano 2005-02-05 na Wayback Machine-u
* The Decapolis on the Catholic Encyclopedia
* Scholarly review of a 2003 book, *Kulte und Kultur der Dekapolis (Cults and Culture of the Decapolis)*. (`en`)
**Dick Morris** (28. novembar 1948 - ) je američki politički komentator i pisac, koji je dugo vremena bio poznat kao anketar i politički konzultant, te dugogodišnji osobni prijatelj predsjednika Billa Clintona. Kao Clintonov politički savjetnik se smatra jednim od autora politike Trećeg puta i tzv. triangulacije, koju je Clinton usvojio kao svoju strategiju nakon Republikanske revolucije i zahvaljujući njoj pobijedio na predsjedničkim izborima 1996. Dva mjeseca prije samih izbora je Morris smijenjen sa svog položaja zbog skandala sa prostitutkom, a ubrzo nakon toga je postao jedan od najžešćih kritičara Clintonovih, izjavivši da će napustiti zemlju ako Hillary Clinton godine 2008. postane predsjednicom.

Vanjske veze
------------

* DickMorris.com, Dick Morris Blog and Opinion Site
* Vote.com Arhivirano 2009-10-16 na Portuguese Web Archive-u, Dick Morris online polling site
* Podcasts of Morris' recent articles Arhivirano 2021-02-11 na Wayback Machine-u
* Arhivirano 2008-05-16 na Wayback Machine-u Dick Morris' Pundits Blogs for The Hill
**Ivan Balog** (Osijek, 11. rujna 1926. – Osijek, 9. prosinca 2000), jugoslavenski i hrvatski teatarski režiser u dječjem teataru.

Biografija
----------

Rodio se u Osijeku. Osnivač dječjeg teatra u Osijeku, čiji je direktor s najdužim stažem i redatelj najomiljenije predstave tog teatra Zeko, zriko i janje.

Pučku i građansku školu pohađao u Osijeku. U rodnom gradu diplomirao na Trgovačkoj akademiji. Tokom studija aktivirao se u osječkom Hrvatskom narodnom kazalištu gdje je bio inspicijent te jedno vrijeme obnašao dužnost tajnika Drame. Suinicijator ideje osnivanja Pionirskog kazališta u čijim su predstavama igrala djeca. Projekt je zaživio 1950. godine. Godinu dana poslije, ovo amatersko kazalište dobilo je vlastitu dvoranu u tadašnjem donjogradskom Domu kulture. Balog je mnogo radio na tome da bi Osijek dobio pravu lutkarsku i dječju pozornicu. Rad mu se ostvario 1958. godine profesionaliziranjem tog kazališta koje je ponijelo ime Dječje kazalište Ognjen Prica. Od 1961. godine direktor je tog kazališta sve do mirovine. Obrazovanje je nastavio uz rad. Diplomirao je u Beogradu 1965. godine na Akademiji za teatar, film, radio i TV. Studijski se usavršavao nakon studija na visokoj muzičkoj školi u Bratislavi.

Zaslužan za pokretanje dječjih teatarskih manifestacija. Suosnivač Festivala djeteta u Šibeniku, Susreta lutkarskih kazališta (SLUK) u Osijeku te Međunarodnog festivala kazališta lutaka za odrasle u Pečuhu. Bio je član Svjetske lutkarske federacije i predsjedništva Udruženja dramskih umjetnika Hrvatske.
Ivan Baša.
**Ivan Baša** (mađarski *Bassa Iván*) (11. travnja, 1875. – 13. veljače, 1931.) slovenski (prekomurski) je pisac i rimokatolički svećenik, političar.

Rođen je u Beltincima. Njegov otac Jožef Baša je bio seljak. Majka mu je bila Ana Vučko. Brat mu je bio Jožef Baša Miroslav pjesnik i novinar.

Zaređen je za svećenika 16. srpnja, 1898.. Bio je kapelan u Svetom Martinu u Gradišću, Svetom Jurju kod Rogašovca (1898.-1902.) i u Rohunacu (1902.-1905.). Bio je u vezi s gradišćanskimi Hrvati. Tri godine je bio svećenik Újhegya, 1908. godine u Bogojini do njegove smrti. 1924. godine zamolio je Jožeta Plečnika izgraditi novu bogojinsku crkvu.

Po prvom svjetskom ratu Baša, Jožef Klekl, Jožef Sakovič i Jožef Čarič su zahtijevali autonomiju Slovenske krajine (Prekmurje) od Mađarske i Kraljevine Srba, Hrvata i Slovenaca.

Baša je podupirao prekomursku jezičnu autonomiju i pisao knjige na prekomurskom. Bio je urednik *Kalendara Srca Jezušovoga.*

Djela
-----

* Katolicsanszki katekizmus za solare III.-V. razreda *(Katolički katekizam za učenike 3. i 4. razreda),* 1909.
* Katoličanski katekizmuš *(Katolički katekizam),* 1926.
* Katolicsanszki katekizmus za solare III.-VI. razreda *(Katolički katekizam za učenike 3. i 6. razreda),* 1943.

Vidi još
--------

* Popis slovenskih pisaca i pjesnika iz Mađarske

***Ivan Baša*** na Wikimedijinoj ostavi
**Ivan Andabak** (20. ožujka 1953.) hrvatski general, zapovjednik Kažnjeničke bojne Hrvatskog vijeća obrane, a kasnije general Vojske Federacije Bosne i Hercegovine.

Andabak je u iseljeništvu tvrdio da je bio pripadnik Hrvatskog revolucionarnog bratstva, no pripadnici HRB-a su njegove tvrdnje odbacili jer je pripadnicima HRB-a bilo zabranjeno obznanjiivanje pripadanja organizaciji. Međutim, u izvješću Josipa Perkovića Andabak se uz ostale navedene navodi kao pripadnik organizacije.

Andabak je bio jedan od osnivača Kažnjeničke bojne, specijalne postrojbe Hrvatskog vijeća obrane. Bio je blizak suradnik Mladena Naletilića Tute, zapovjednika postrojbe i jednog od osnivača. Nakon što se Tuti pogoršalo zdravlje u jesen 1992. Andabak je preuzeo zapovjedništvo nad postrojbom. Zajedno s Tutom i Mariom Hrkačem, Andabak je razradio plan uzeća Sovića i Doljana kao dio većeg plana s ciljem da se oslobodi Jablanica u travnju 1993. Kažnjenička bojna je u akciji u Sovićima i Doljanima zarobila 75-80 pripadnik Armije RBiH i bili su podvrgnuti Andabakovom ispitivanju, nakon čega su sprovedeni u zatvor u Ljubuškom. Kuće muslimanskog stanovništva su bile spaljene i nenaseljive, a muslimansko stanovništvo pritvoreno, da bi kasnije bilo prebačeno na područje pod kontrolom Armije RBiH.

U rujnu 2000. Andabak je pritvoren zbog sumnje da je zajedno s britanskim državljaninom Paulom Dexterom Farowom organizirao krijumčarenje 656,5 kg kokaina iz Ekvadora preko Hrvatske do Gambije. Suđenje mu je počelo u veljači 2001. a Andabak se izjasnio da se ne osjeća krivim. Andabak je na tom prvom suđenju oslobođen krivnje u studenome 2007, međutim Vrhovnu sud poništio je odluku suda u siječnju 2010. Sudski postupak je ponovno pokrenut u siječnju 2012. kada se Andabak ponovno izjasnio nevinim. U studenome 2012. Andabak i Farow ponovno su nepravomoćno oslobođeni optužnice.

Izvori
------

1. ↑  Atentat na Predsjednika ili obavjestajni rat. Dom i svijet, 18. rujna 2000.
2. ↑  [ Da HRB postoji i da želi Mesića ubiti, ne
bi ga upozoravao!]. Slobodna Dalmacija, 27. rujna 2000. Preuzeto 12. listopada 2013.
3. ↑  Trial Chamber I Sentencing Judgement Statement. ICTY. Preuzeto 12. listopada 2013. (na engleskom)
4. ↑  General Andabak ne osjeća se krivim. Slobodna Dalmacija, 12. veljače 2001. Preuzeto 5. listopada 2013.
5. ↑  Zapovjedniku "Kažnjeničke bojne" Andabaku novo suđenje za šverc 660 kilograma. Index.hr, 22. siječnja 2010. Preuzeto 5. listopada 2013.
6. ↑  Umirovljeni general Andabak: Razumijem, ali mi ne ide u glavu. Večernji list, 24. siječnja 2012. Preuzeto 5. listopada 2013.
7. ↑  Andabak opet oslobođen optužbe za krijumčarenje kokaina. Večernji list, 7. studenog 2012. Preuzeto 5. listopada 2013.
**Kapetan naroda** (talijanski: *Capitano del popolo*) bio je političko - administrativni funkcioner (sudija) u talijanskim srednjovjekovnim komunama.

Historija
---------

Taj institut nastao je u 13. vijeku, kad su sve bogatiji obični građani (trgovci, zanatlije, brodari) počeli tražiti i dobijati mjesta u vlasti.
Oni su željeli dobiti nekog tko bi ih bio u stanju štititi od samovolje i političke moći plemstva, koje je obično predstavljao podesta (sudija i upravitelj u komunama). Nastanak se poklopio sa borbom za dominaciju između cara Svetog Rimskog Carstva i pape i borbe između njihovih partija Gvelfa i Gibelina.

U Firenci je *kapetan naroda* nastao kao reakcija građana na tiransku Gibelinsku vlast, pa je u oktobru 1250. izabrano 
prvih 36 *kapetana naroda*, po šest za svaki od šest kvartova tadašnje Firence. Oni su trebali postati protuteža podesti, koji je uobičajeno bio iz redova plemstva, pa su počeli raditi kao sudije, u procesima kao što su napad, ubistvo i prevara. Kapetani su imali i savjet, sastavljen od predstavnika lokalnih 
bratovština zanatlija, a ponekad i drugi u koji su ulazili gonfalonieri kvartovskih milicija.

U Bologni je prvi *Kapetan naroda* bio Giordano da Lucino 1255. a u Genovi Guglielmo Boccanégra (1257. - 1262.)

Već sredinom 14. vijeka institut - *Kapetan naroda* postao je plodno tlo za despotizam i nepotizam jer su brojne utjecajne porodice (uključujući i plemićke) pronašle načine da manipuliraju izborima, pa su i pomoću te pozicije stekle kontrolu nad gradovima u kojima su živjele. Upravo kao *kapetani naroda* uspjeli su osigurati dugotrajnost vlasti koju su vremenom transformirali iz komuna u Signorije.

Popularnost koju je među građanima izazvala pobuna Ciompi 1379. zabrinula je firentinske aristokrate, koji su na to gledali kao prijetnju vlastitih pozicija i moći. Zbog tog su oni stvorili novi magistrat **Otto di Guardia** sastavljen od osam običnih građana.
Taj sud počeo je popunjavati praznine u jurisdikciji koje nije pokrivao *Kapetan naroda* pa je do 1433. potpuno istisnuo *kapetane naroda*.

Povezano
--------

* Kapetan general

Izvori
------

1. 1 2 3  „*The Captain of the People in Renaissance Florence*" (engleski). University of North Texas. Pristupljeno 27. 02. 2019.
2. ↑  „*Consiglio del capitano del popolo*" (talijanski). Treccani. Pristupljeno 27.2. 2019.
3. ↑  „*Capitani del popolo* "(talijanski). Biblioteca dell'Archiginnasio. Pristupljeno 27.2. 2019.
4. ↑  „*Capitani del popolo* "(talijanski). Treccani. Pristupljeno 27.2. 2019.

Vanjske veze
------------

* *Capitani del popolo* (`it`)
|  |
| --- |
|  |

**Južnoarapski Protektorat** (arapski: محمية عدن ) je naziv za kratkotrajni britanski protektorat koji je egzistirao od 1962 do 1967 godine na jugoistoku Arapskog poluotoka istočno od luke Aden, manje više na teritoriju Hadramauta.

Historija
---------

Južnoarapski Protektorat nastao je 1963 zapravo kao rezultat neuspjeha britanske kolonijalne politike. Još je ranih 1950-ih britanski savjetnik za zapadni dio Protektorata Aden - *Kennedy Trevaskis*, sastavio plan koji je predviđao da se od Protektorata Aden stvore dvije federacije, na teritorijima gdje su i tako postojale dvije upravne jedinice. Cilj tog plana bio je da se spriječe pokušaji destabilizacije od strane Sjevernog Jemena i njegovog kralja *Ahmada bin Jahje*, koji je na razne načine pomagao anti-britanske snage po Južnom Jemenu, tako da su seučestale pobune 1950-ih po brojnim sultanatima. Želja je bila i da se stvori modernija uprava sa više lokalne samuprave i manje korupcije, i smanji tiranija brojnih feudalnih vladara.

Međutim naglo buđenje arapskog nacionalizma i njihova želja da se što prije oslobode britanske kolonijalne prisutnosti, natjeralo je Britance da brže djeluju. Zbog tog su željeli od Protektorata Aden napraviti Federaciju Arapskih Emirata Juga i tako barem formalno prikriti razloge za nezadovoljstvo kod podanika. To je formalizirano 11. februara 1959, kad je šest sultanata potpisalo sporazum o osnivanju Federacije Arapskih Emirata Juga. U slijedeće tri godine, Federaciji se pridružilo još devet sultanata, a 18. januara 1963 i bivša Kolonija Aden, tad je prestao postojati Protektorat Aden i nastala je Južnoarapska Federacija - formalno nezavisna država. 

Međutim istočni sultanati i šeikati koji su bili puno konzervativniji i zaostaliji nisu se htjeli pridružili takvoj Federaciji već su osnovali svoj Južnoarapski Protektorat 18. januara 1963, koji je na izvjestan način ostao onakav kakav je dotad bio Protektorat Aden.

Prve članice Južnoarapskog Protektorata bili su slijedeći sultanati i šeikati; Sultanat Katiri, Sultanat Mahra, Sultanat Kuvaiti i Vahidski Sultanat Balhaf (sve bivše članice Istočnoadenskog protektorata) njima se pridružio i udaljeni Sultanat Gornja Jafa sa svojih pet šeikata (Busi, Dhubi, Hadrami, Maflahi i Mausata) dotada član Protektorata Aden.

Južnoarapski Protektorat je raspušten nakon proglašenja nezavisnosti Narodne Republike Južni Jemen, 30. novembra 1967 godine, nakon toga su raspušteni i sultanati i šeikati koji su ga tvorili. Slijedeći veliki događaj bilo je ujedinjenje, Narodne Republike Južni Jemen sa Sjevernim Jemenom 22. maja 1990 u Republiku Jemen.

Pogledajte i ovo
----------------

* Kolonija Aden
* Protektorat Aden
* Federacija Arapskih Emirata Juga
* Južnoarapska Federacija

Bibliografija
-------------

* Paul Dresch: *A History of Modern Yemen*.Cambridge, UK: Cambridge University Press, 2000. (`en`)
* R.J. Gavin: *Aden Under British Rule, 1839.-1967.* (`en`)
* Tom Little: *South Arabia: Arena of Conflict*. London: Pall Mall Press, 1968. (`en`)
* WorldStatesmen - Države Protektorata Aden

Izvori
------

1. ↑  States of the Aden Protectorates
Pobuna dekabrista
**Dekabristi** su bili ruski časnici, koji su tražili promjenu režima u Rusiji i ustavne oblike vlasti.

Njihova pobuna dogodila se, kada se skupina mladih plemića i časnika okupila se na Trgu Senata u St. Petersburgu, 26. prosinca 1825. godine. Prosinac je na ruskom: "декабрь" [dekabr]). Ruski car Aleksandar I. umro je taj dan, a novi car Nikola I. imao je prisegu. Dekabristi su planirali poduzeti vojnu zavjeru, kako bi svrgnuli cara i politički preoblikovali Rusiju u ustavnu monarhiju ili čak republiku. 

Čelnici pobune bili su sljedbenici francuske revolucije. Ideološki vođa, pukovnik Pavel Pestel, čak je otvoreno zagovarao ubojstvo kraljevske obitelji, uključujući i žene i djecu. Mnogi redovni vojnici, međutim, nisu znali za radikalne političke ciljeve i ambicije njihovih lidera. Car Nikola I. tri je puta predlagao pregovore s pobunjenicima, ali oni su odbili takve pokušaje. Neuspjeh u pregovarima, naveo je carsku vladu, da pobunu uguši silom.

Pobunjenici nisu bili dobro organizirani. Nisu imali saveznike u drugim gradovima izvan glavnog grada. Pobuna je slomljena i pet vođa pobune su pogubljeni, a drugi su bili prognani u Sibir i lišeni činova. Mnoge od pobunjenika su na putu u izgnanstvo pratile njihove žene, zbog čega je izraz *dekabristička supruga* u ruskoj kulturi postao sinonim za vjernost i požrtvovnost. Obični vojnici međutim, nisu bili kažnjeni, jer su samo slušali zapovijedi svojih pretpostavljenih.

Izvori
------

1. ↑   Arhivirano 2012-09-29 na Wayback Machine-u Preuzeto 1. rujna 2012.
**Južni Yan** (pojednostavljeni kineski: ; tradicionalni kineski: ; pinyin: *Nányàn*; 398-410) je bila kratkotrajna Xianbei država u Kini u doba Šesnaest Kraljevstava. Osnovao ju je Murong De, princ nekadašnje države Raniji Yan, te brat Murong Chuija, osnivača države Kasniji Yan. Kada mu je godine 398. brat doživio poraz u sukobu sa državom Sjeverni Wei, Murong De je samoincijativno sa svojim trupama krenuo na jug i osvojio područje koje otprilike odgovara današnjoj provinciji Shandong, gdje se proglasio carem. Uspio je očuvati svoju nezavisnost, ali njegov nesposobni nasljednik Murong Chao je 410. isprovocirao južnu kinesku dinastiju Jin da s njim uđe u oružani sukob. To je kineskom carskom regentu Liu Yuu dalo priliku da pokrene vojni pohod u kome je država Južni Yan pokorena i stavljena pod vlast dinastije Jin.

| * p
* r
* u
Šesnaest kraljevstava |
| --- |
| 16 kraljevstava | Cheng Han • Han Zhao• Kasniji Zhao • Raniji Liang • Kasniji Liang • Zapadni Liang • Sjeverni Liang • Južni Liang • Raniji Qin • Kasniji Qin • Zapadni Qin • Raniji Yan • Kasniji Yan • Sjeverni Yan • Južni Yan • Xia |
| nisu uključeni u 16 kraljevstava | Ran Wei • Zapadni Shu • Zapadni Yan • Duan • Yuwen • Chouchi • Wei (Dingling) • Dai • Huan Chu |