recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Bakt** ili **baqt** (arapski: بقت) je naziv za mirovni sporazum koga su 652. sklopili arapsko-muslimanski Rašidunski Kalifat sa jedne, i nubijsko-kršćansko kraljevstvo Makurija sa druge strane. Poznat je kao jedan od najdugovječnijih mirovnih sporazuma u historiji, s obzirom da su se njegove odredbe poštovale gotovo sedam vijekova, te omogućili miroljubivu koegzistenciju između muslimanskog Egipta i kršćanske Nubije.

Sporazumu je prethodilo nekoliko godina rata između Makurijaca i Arapa koji su početkom 640-ih bili osvojili Egipat. Godine 651. ili 652. je arapska vojska pod Abdulahom ibn Sadom krenula na pohod na jug kako bi pokorila Makuriju; taj je pohod doživio neuspjeh u drugoj bitci kod Dongole te je Abdulah bio prisiljen pregovarati o miru sa makurijskim kraljem Qaliduratom.

Ne postoji nijedna sačuvana kopija sporazuma, a izvori o njemu potiču iz tekstova napisanih nekoliko vijekova kasnije. Prema njima su se obje strane dogovorile da više neće napadati jednu drugu, da će priječiti naseljavanje stanovnika preko granice, da će međusobno izručivati odbjegle zločince, ali i da će dozvoljavati slobodan prolaz i trgovinu svojim podanicima. Makurija se obavezala sagraditi džamiju u Dongoli za muslimanske posjetioce, kao i svake godine isporučivati po 360 robova; Egipat se, pak, obavezao zauzvrat Makuriji isporučivati pšenicu, vino, konje i drugu robu. 

*Baqt* je kasnije izazvao kontroverze među islamskim teolozima, s obzirom da se mogao protumačiti kao kršenje obaveze muslimana da šire islam, odnosno kao sporazum dva ravnopravna entiteta, a ne islamskog sizerena i kršćanskog vazala od kojih potonji plaća džiziju. Neki od muslimanskih historičara su odluku arapskih muslimanskih vladara tumačili time da Makurija jednostavno nije izgledala vrijedna ratovanja, te da se mir na južnim granicama jednostavno više isplatio. U svakom slučaju, *baqt* je Makurija nastavio plaćati i Omejadima, Abasidima, Fatimidima, Ajubidima sve dok Mameluci u 14. vijeku nisu pokrenuli pohod kojim je Makurija pokorena. *Baqt* se nastavio plaćati i nakon što se njeno područje islamiziralo, odnosno makurijske obaveze prema Egiptu su preuzeli lokalni sudanski sultanati.

Literatura
----------

* Shinnie, P.L. "Christian Nubia." *The Cambridge History of Africa: Volume 2,* c.*500 B.C.—A.D. 1050* edited by J.D. Fage. Cambridge: Cambridge University Press, 1978, str. 556–88. ISBN 978-0-521-21592-3
* Jakobielski, S. 1992. Chapter 8: "Christian Nubia at the Height of its Civilization." *UNESCO General History of Africa*, Volume III. University of California Press. ISBN 978-0-520-06698-4
*Robinia pseudoacacia*
**Bagrem** (lat. *Robinia pseudoacacia*) je bjelogorična vrsta drveća iz porodice mahunarki (lat. *Fabaceae*).

Rasprostranjenost
-----------------

Potječe iz jugoistočnog dijela SAD-a, ali se proširio na Sjevernu Ameriku, Europu i Aziju. U nekim područjima se smatra invazijskom vrstom. U Europu je prenesen 1601. godine. Voli pjeskovita tla. Šumari ga koriste u zasadima za zaštitu od erozija.

Izgled
------

Raste u visinu do 25 m, a u debljinu do 90 cm. Kora je starijeg debla uzdužno izbrazdana. Izbojci su bridasti i goli. Palistići se pretvaraju u jake bodlje, oko 2 cm duge, uglavnom ravne, na bazi proširene i drvenaste. One su na svakoj strani pupa po jedna. List se sastoji od 9 do 25 eliptičnih, slabije dlakavih 3-5 cm dugih listića. Cvjetovi su bijeli i mirisavi, u grozdovima dugim 20 cm. Cvjeta u svibnju, poslije listanja. Mahuna je do 10 cm duga i gola, ima 4 do 10 sjemenki. Supke su ovalne. Optimalna zrelost se postiže oko 30 godine života. Drvo je žuto-smeđe boje i tvrdo, odlično je za ogrijev, gori polako, s jedva vidljivim dimom i postiže visoke temperature gorenja. Drvo je odlično i za izradu različitih predmeta. Time se u mladosti bavio i Abraham Lincoln. Zbog flavonoida, bagremovo drvo može preživjeti i 100 godina pod zemljom.

Bagremov med
------------

Bagremov ili akacijin med izrazito je svijetle žute boje, blaga ugodna mirisa i okusa, lagan i ukusan, preporučuje se djeci i rekonvalescentima. Zbog svojih osobina ubraja se u najcijenjenije vrste meda. Pomaže kod nesanice, umiruje previše nadraženi živčani sustav i otklanja posljedice nagomilanog stresa. Mjesecima ostaje u tekućem stanju i vrlo sporo kristalizira, zato što u sastavu sadrži više fruktoze od glukoze. Same pčele dobro i uspješno prezimuju, ako im se osigura zimovanje na bagremovu medu. Preporuča se uzimanje s čajem od kamilice, jer se tako pojačava djelovanje meda i čaja. Također je preporučljivo uzimanje navečer prije spavanja. Jakih i obilnih bagremovih paša za pčele nalazimo gotovo u svim kopnenim krajevima Hrvatske u kojima je nekad sađen ili se proširio prirodnim putem kao vrlo prilagodljiva biljka.

Toksičnost
----------

Svi dijelovi bagrema su otrovni, osim cvijetova. Kora je posebno otrovna. Posebno je otrovan za konje. Ako konj pojede dijelove bagrema, nakon sat vremena, javljaju se simptomi proljeva, slabosti, srčane aritmije, abdominalni bolovi i depresija. Potrebno je hitno pozvati veterinara.

***Bagrem*** na Wikimedijinoj ostavi
**Beorhtric** (takošer **Brihtric**, doslovno 'veličanstveni vladar'; ? - 802) bio je kralj Wessexa od 786. do 802.

Na vlast je došao nakon što je 786. tadašnji kralj Cynewulf ubijen od strane plemića Cynehearda Athelinga. Na prijestolje je pokušao doći Egbert, ali je Boerhtric preuzeo prijestolje uz pomoć mercijskog kralja Offe. Offa je time nastojao sačuvati hegemoniju Mercijue nad anglosaksonskim kraljevstvima, a Beorthrica je dodatno vezao uz Merciju davši mu svoju kćer 789. Eadburh za ženu. Iste godine se dogodio prvi zabilježeni napad Vikinga na Britaniju i to na obali Dorseta, gdje su Vikinzi ubili jednog od Beorthricovih službenika.

Na temelju arheoloških nalaza, odnosno kovanica koje je Beorthric samostalno izdavao, pretpostavlja se da je od Offine smrti 796. do 799. Wessex ponovno stekao nezavisnost. Međutim, već 799. je Offin nasljednik Coenwulf ponovno prisilio Beorthrica da prihvati vazalni odnos.

Prema navodima Assera, kroničara na dvoru Alfreda Velikog Beorthric je umro nakon što ga je 802. supruga nehotice otrovala. Zbog toga je morala bježati u Franačku gdje je postala opaticom. Vlast nad Wessexom je, pak, preuzeo Egbert.

Fusnote
-------



| Kraljevske titule |
| --- |
| Prethodi: **Cynewulf**  |  **kralj Wessexa** 786–802 | Slijedi: **Egbert**  |

| * p
* r
* u
Monarsi Wessexa |
| --- |
| Dinastija Wessex • Porodično stablo |
| 
Cerdic •
Cynric •
Ceawlin •
Ceol •
Ceolwulf •
Cynegils •
Cwichelm •
Cenwalh •
Penda od Mercije •
Cenwalh *vraćen na prijestolje* •
Seaxburh •
Æscwine •
Centwine •
Cædwalla •
Ine •
Æthelheard •
Cuthred •
Sigeberht •
Cynewulf •
Beorhtric •
Egbert •
Æthelwulf •
Æthelbald •
Æthelberht •
Æthelred •
Alfred •
Edward •
Ælfweard •
*Kraljevina Engleska*
 |


***Beorhtric od Wessexa*** na Wikimedijinoj ostavi
**Bermudo III** (1010/1017 - 4. septembar 1037) bio je kralj Leona od 1028. do smrti, poznat kao posljednji vladar dinastije Perez (Beni Alfons), odnosno klana čiji su članovi dominirali kršćanskim sjeverom Iberijskog poluotoka.

Bio je sin kralja Alfonsa V i portugalske grofice Elvire Mendes. Oca (koji je ponekad za sebe koristio titulu "car Španije") je naslijedio nakon njegove pogibije prilikom opsade muslimanskog uporišta Viseu. Godine 1029. se njegova sestra Sancha zaručila za kastiljskog grofa Garciju Sancheza koji je, pak, bio vazal/štićenik ambicioznog navarskog kralja Sancha Velikog. Iste godine je Garcia ubijen, ali je Sancha tri godine kasnije prisilno udana za njegovog nećaka Ferdinanda (Fernanda), koji je Kastilju preuzeo kao miraz. To je dovelo do sukoba Bermuda sa Ferdinandom; Bermudo je ispočetka poražen te se morao povući u Galiciju.

Smrt Sancha Velikog 1035. je omogućila Bermudu povratak u Leon, odnosno nastavak sukoba sa kastiljskim grofom. Godine 1037. se, pak, zbila bitka kod Tamaróna u kojoj je Fernando lično ubio Bermuda. S obzirom da Bermudo nije imao nasljednika, preko Sanche je Ferdinand postao novi kralj.

Izvori
------



|  |
| --- |
| Bermudo III od Leona **Beni Alfons****Rođen/a:** cca. 1010  **Umro/la:** 4. septembar 1037 |
| Kraljevske titule |
| Prethodi:**Alfonso V** | **kralj Leóna**1027–1037 | Slijedi:**Ferdinand I** |
**Balduin I od Konstatinopola** znan i kao *Baldwin*, rođen 1172. Valenciennes - umro 1205. bio je grof Flandrije (kao Balduin IX) i Hainauta (kao Balduin VI) i jedan od lidera Četvrtog križarskog rata, koji je postao prvi car Latinskog Carstva u 
Konstatinopolu.

Čak su i njegovi neprijatelji cijenili zbog hrabrosti, suzdržanosti i pobožnosti.

Biografija
----------

Balduin je rođen kao sin grofa Balduina V od Hainauta i Margareta I flandrijske grofice.

Balduin je bio saveznik engleske kraljevske dinastije Plantageneta, boreći se na strani Richarda I protiv francuskog kralja Philippa II.

U vrijeme Četvrtog križarskog rata, kog je inicirao papa Inocent III. 1198. sudjelovao je u instaliranju prozapadnog Aleksija IV za Bizantskog cara u Konstatinopolu 1203. 
Nakon što su Aleksije i njegov otac Isak II, svrgnuti u februar 1204. i vlast preuzeli križari, Balduin je uz mletačku podršku izabran za prvog cara novog Latinskog Carstva.

Okrunjen je 16. maja 1204. u crkvi Aja Sofija. Papa koji je u početku bio šokiran pljačkom Konstatinopola od strane križara i zbunjen njihovim brzopletim konfuznim postupcima, bez konzultacije sa njim, brzo je uvidio da je Balduin pravi čovjek za taj položaj.

Balduin je formirao novu vlast baziranu na zapadnoevropskom feudalnom sistemu, kako bi zamijenio tradicionalnu]] hijerarhiju Bizantskog Carstva. U oktobru 1204. sa samo 600 vitezova zauzeo je zemlje koje su prije držali grčki feudalci.

Bizantska pobuna u Trakiji pružila je bugarskom caru Kalojanu povod za invaziju. Balduin je krenuo sa malom vojskom njemu u susret, ali je u mart 1205. u Bitci kod Adrianopola poražen, zarobljen i nakon tog pogubljen od strane Bugara.

Na latinskom tronu naslijedio ga je brat Henrik.

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5 6 7 8 9   „Baldwin I, Byzantine emperor" (engleski). Encyclopaedia Britannica. Pristupljeno 26.04. 2022.

Vanjske veze
------------

***Balduin I od Konstatinopola*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Baldwin I, Byzantine emperor* (`en`)
**Brulé** /franc. prijevod njihovog naziva sicháng<sub>x</sub>u, u značenju *burnt thighs*,/ naziv za jednu skupinu Tetona (Laakota), koje spominju Lewis & Clark (1804) pod imenom Tetons of the Burnt Woods, *koja je lutala na obje strane Missourija, White i Teton Rivera*. Po njihovim podacima imali su oko 300 muškaraca. Godine 1806. žive na istočnoj strani Missourija od ušća rijeke White do Tetona.

Brulé su opisani kao dobri lovci koji imaju mnogo konja i često ratuju sa svojim neprijateljima sa rijeke Platte, Arikarama i Pawneejima. nakon ratova Sijuksa sa vojksom SAD-a, njihove dvije glavne skupine smještene su na rezervate Rosebud (Upper Brulé ili Kheyatawichasha) u Južnoj Dakoti i Lower Brule i Crow Creek (Lower Brulé ili Kutawichasha)

Podjela
-------

Razni autori dijeli su ih na različite bande. Lewis & Clark (1806) dijele ih na Esahateaketarpar (Isanyati?), Warchinktarhe, Choketartowomb (Chokatowela), Ozash (Wazhazha), Menesharne (Minisala).

Tatankawakan, pripadnik plemena Brule daje 1880 američkom etnologu i lingvistu J. O. Dorseyu nazive 13 bandi: 1 Iyakoza, 2 Chokatowela, 3 Shiyolanka, 4 Homna, 5 Shiyosubula, 6 Kanghiyuha, 7 Pispizawichasha, 8 Waleghaunwohan, 9 Wacheunpa, 10 Shawala, 11 Ihanktonwan, 12 Nakhpakhpa, 13 Apewantanka.

W. J. Cleveland (1884) navodi kao suvremene bande: 1 Sichanghu, 2 Kakeglia, 3 (a) Hinhanshunwapa, 3 (b) Shunkahanapin, 4 Hihakanhanhanwin, 5 Hunkuwanicha, 6 Miniskuyakichun, 7 (a) Kiyuksa, 7 (b) Tiglabu, 8 Wacheunpa, 9 Waglukhe, 10 Isanyati, 11 Wagmezayuha, 12 (a) Waleghaonwohan, 12 (b) Wakhna, 13 Oglalaichichagha, 14 Tiyochesli, 15 Wazhazha, 16 Ieskachincha, 17 Ohenonpa, 18 Okaghawichasha.

Izvori
------

1. ↑  Hodge
***Bakonydraco*** je rod pterosaura aždarkoida iz gornjokredske (santonij) Formacije Csehbánya u Gorju Bakony (Iharkút, Vespremska županija, zapadna Mađarska).

Naziv su mu 2005. dali David Weishampel, Atilla Ősi i Jianu Coralia. Nomenklaturni tip je *Bakonydraco galaczi*. Naziv roda potiče od Gorja Bakony i latinske riječi *draco*, koja znači "zmaj". Naziv vrste *galaczi* dat mu je u čast profesora Andrása Galácza, koji je pomogao autorima u Istraživačkom projektu Iharkút, gdje se još od 2000. godine u otvorenom rudniku boksita otkrivaju fosili, među kojima su i ostaci pterosaura.

*Bakonydraco* se zasniva na holotipu MTM Gyn/3, gotovo potpunom spoju dvije strane donje čeljusti. Također mu je priključen paratip MTM Gyn/4, 21, koji se sastoji od dijelova simfize druge čeljusti; moguće je da mu aždarkidske kosti krila i vratni pršljenovi sa istog područja također pripadaju.

*Bakonydraco galaczi*.
U donjoj vilici nije bilo zuba, a njena lijeva i desna polovina bile su srasle od oko polovine svoje dužine do vrha u jedan zašiljen dio, koji je bio spljošten sa strane i vertikalno se širio, zbog čega je pri pogledu sa strane izgledao kao vrh strijele ili koplja. To širenje javlja se i na donjem kraju i gornjoj površini, gdje najdalja tačka odgovara transversnom grebenu koji dijeli pravu stražnju polovinu simfize od šiljastog prednjeg kraja. Čeljust MTM Gyn/3 duga je 29 centimetara, a raspon krila tog roda procjenjuje se na 3,5 do 4 metra, što znači da je on bio pterosaur srednje veličine. Budući da su čeljusti relativno više nego kod ostalih aždarkida i slične čeljustima roda *Tapejara*, *Bakonydraco* se možda hranio drukčije od ostalih aždarkida. Moguće je da je bio ribojed (lovac na malene ribe) ili voćojed. Otkriće tog roda uspostavlja prisustvo aždarkida u kasnokredskoj Mađarskoj, ukazujući na to da su tu, kao i drugdje, postali dominantni pterosauri.

Andres & Myers (2013) su predložili da je *Bakonydraco* zapravo tapežarid, sestrinski takson rodova *Tapejara* i *Tupandactylus*. Uistinu, izvorni članci u kojima je ta vrsta opisana uspoređuju holotipsku čeljust sa rodovima *Tapejara* i *Sinopterus*, implicirajući njegovu bliskost tom kladusu (ili barem znatnu konvergenciju). Ako je *Bakonydraco* tapežarid, on predstavlja jedinog poznatog kasnokredskog tapežarida (osim malo starijeg *Caiuajara dobruskii*).

Izvori
------

1. 1 2 3  Ösi, Attila; Weishampel, David B.; Jianu, Coralia M. (2005). „First evidence of azhdarchid pterosaurs from the Late Cretaceous of Hungary" (PDF). *Acta Palaeontologica Polonica* **50** (4): 777–787. Pristupljeno 2009-07-28.
2. ↑  DOI:10.1017/S1755691013000303  
This citation will be automatically completed in the next few minutes. You can jump the queue or expand by hand
**Balkanski romski jezik** ili **balkanski romski jezici**, jedan od sedam romskih jezika kojim govori 709.570 ljudi poglavito na Balkanu i drugim europskim zemljama i nekim zemljama Azije. Balkanski Romi poznati su pod mnogim lokalnim nazivima čije skupine govore različite dijalekte, a razlikuju se i po religiji na muslimane (Xoraxane Roma) i kršćane (Dasikane Roma). 

Većina balkanskoromskih govornika živi na području Bugarske (371.000; 2001 popis) i Srbije (120.000), gdje se govore dijalekti arlija, džambazi i kalderaški. Ove skupine nazivane su i generalnim imenom Kalderaši (romi limari, što dolazi od rumunjskog căldărar).

U Bugarskoj broj govornika pojedinih dijalekata iznosi: arlija (100.000), džambazi (20.000), kalderaša (10.000), istočnobugarski romski (10.000). U Bugarskoj su poznati i kao Drindári u središnjoj Bugarskoj i Jerlídes u zapadnoj; 120.000 arlija u Makedoniji gdje se javljaju pod endonimom Jerlídes. U Grčkoj su grčkoromski (30.000) i arlija (10.000); U Moldovi ima 12.000 govornika (Johnstone 1993), a etnički su poznati kao Ursári (odnosno Mečkari). U Turskoj živi 25.000 Arlija. U Ukrajini su poznati kao Karamítika Romá a žive na Krimu. Najistočniji balkanskoromski diijalekt je zargari iz Irana.

Romski jezici pripadaju centralnim indoarijskim jezicima.

Veze
----

* Romsko-srpski jezik

Izvori
------

1. ↑  Romani, Balkan

Vanjske veze
------------

* web srpsko-romski rečnik[*mrtav link*]
Koordinate: 45°26′09″N 17°59′57″E﻿ / ﻿45.435800°N 17.999090°E﻿ / 45.435800; 17.999090
**Bedemgrad** (*Gradina, Našička ruševina, Našička razvalina*) je utvrđeni grad u Hrvatskoj.

Smještaj
--------

Nalazi se na 407 metara nadmorske visine na vulkanskoj hridini (na andezitima ), na planini Krndiji nedaleko Našica u Osječko-baranjskoj županiji. Ispod Bedemgrada se nalazi selo Gradac Našički i državna cesta D53 Našice- Slavonski Brod.

Povijest
--------

Na mjestu ovog grada su nađeni ostatci iz starorimskog doba (zavjetne are, predmeti koji su pripadali II. rimskoj legiji). Na prostoru ispod Bedemgrada prolazi cestovna prometnica iz starog vijeka. Povjesničari pretpostavljaju da je povezivala Incero (kod Požege) sa Stravianisom (Našicama) i Mursom (Osijekom).

S 14. stoljećem je na ovom mjestu izgrađen utvrđeni grad Bedemgrad. Kroz povijest ovaj je grad promijenio nekoliko vlasnika. Prva je bila Ugarska plemićka obitelj Aba-Khan. Nakon njih su njime gospodarile plemenitaške obitelji Lackovići, Gorjanski i Iločki. Kad su Turci osvajali Europu, i ovaj hrvatski kraj je pao pod njihovu vlast. Ovaj su utvrđeni grad zauzeli 1541. godine. Osmanske vlasti ne gospodare gradom kvalitetno i od tog vremena propada.

Osobine
-------

Kod ulaza se nalazila velika ulazna kula, koja se je uspjela sačuvati do danas. Znanstvenici pretpostavljaju da je bila šestorazinska. Osebujna je u cijeloj kontinentalnoj Hrvatskoj po svojim strijelnicama, koje su također sačuvane. 

Oko ovog grada se pružao obrambeni zid, od kojeg se očuvao tek manji dio. S vanjske strane su kao dio obrambenog sustava bila dva prstena gradskih graba.

Izvori
------

* TZ Našice Arhivirano 2011-07-21 na Wayback Machine-u Bedemgrad

1. ↑  „Archive copy". Arhivirano iz originala na datum 2015-08-14. Pristupljeno 2014-07-26.

Vanjske poveznice
-----------------

* Krndija i Papuk Fotografije
Elektroplatirani bakar na aluminiju.
**Bakrenje** (prema bakar) je postupak nanošenja bakrene prevlake na površinu metalnih ili plastičnih predmeta elektrolitičkim taloženjem (elektroplatiranje ili galvanostegija) iz otopine bakrenog sulfata. Bakrenje uglavnom predhodi postupcima niklanja i kromiranja, a često se rabi i u ukrasne (dekorativne) svrhe.

Elektroplatiranje bakrom
------------------------

*Glavni članak: Elektroplatiranje*
Elektroplatiranje bakrom osobito je važno zbog toga što se zbog razmjerno velike plemenitosti bakra većina tehnički važnih metala time lako galvanizira vrlo gustim slojem izravno (bakreni galvanski slojevi s visokim sjajem) ili uz naknadnu mehaničku obradu (poliranjem), i tako podlogu toliko dobro izolira od okoline da se otpornost izradaka od manje plemenitih metala prema koroziji povećava do granica do kojih je postojan i bakar. Međutim, veća plemenitost bakra također uzrokuje suprotni učinak (povećanje osjetljivosti prema koroziji) proizvoda kad im se kasnije galvanski slojevi oštete. Zbog tih svojstava oni se prvenstveno upotrebljavaju kao međuslojevi pri elektroplatiranju drugim metalima, posebno tamo gdje je prionjivost slojeva tih metala izravno na izratku slaba, i (ili) gdje oni moraju biti toliko tanki da sami ne mogu djelovati zaštitno (na primjer pri izvanredno važnom elektroplatiranju čelika niklom i kromom, cinka olovom). 

Druga važna svojstva bakrom elektroplatiranih proizvoda jesu što im je površina visoko vodljiva za električnu struju i toplinu (za primjenu u elektroindustriji i toplinskoj tehnici) i što ona djeluje antifrikcijski (zbog malog trenja ima primjenu u kliznim ležajevima i u tehnici izvlačenja). Stanovitu važnost ima i elektroplatiranje bakrom radi ukrasa (dekoracije), obično da bi se na proizvodima stvorila patina i time stvorio dojam starog bakra. 

Zbog toga što su jeftine, što omogućavaju brz rad i lako se nadziru, za elektroplatiranje bakrom još se uvijek najviše upotrebljavaju kisele, sulfatne kupke, iako se s njima ne mogu izravno dobiti prionjivi galvanski spojevi na izratcima od neplemenitih metala (na primjer aluminija, željeza, cinka). Taj nedostatak obično se rješava predgalvaniziranjem drugim, najčešće cijanidnim kupkama. Cijanidne kupke upotrebljavaju se i za elektroplatiranje bakrom kad je važno dobiti sjajne galvanske slojeve. Glavni nedostatak tih kupki jest u tome što ne dopuštaju brzi rad. Za ublažavanje tog nedostatka pribjegava se različitim mjerama, na primjer upotrebi kalijevih soli umjesto natrijevih. U manjoj mjeri za elektroplatiranje bakrom upotrebljavaju se i druge kupke, na primjer fluoridne (svojstvima slične sulfatnim), fluorboratne (kojima je nedostatak visoka cijena elektrolita), pirofosfatne, aminske.

Izvori
------

1. ↑   **bakrenje**,  "Hrvatska enciklopedija", Leksikografski zavod Miroslav Krleža, www.enciklopedija.hr, 2015.
2. ↑   "Tehnička enciklopedija" (**Galvanotehnika**), glavni urednik Hrvoje Požar, Grafički zavod Hrvatske, 1987.
**Bagaudi** (latinski: , ponekad *bacaudae*) je naziv za pobunjene seljake u zapadnim provincijama Rimskog Carstva u 3. vijeku. 

Na temelju relativno oskudnih rimskih izvora, moderni historičari su zaključili da su se bagaudi pojavili u zabačenim i manje romaniziranim područjima Galije i Hispanije, i to prvenstveno kao reakcija na naglo osiromašenje izazvano krizom 3. vijeka, odnosno pokušaje lokalnih vlasti da se na račun dotle slobodnih seljaka uspostavi proto-feudalizam. Vjeruje se da su se seljacima pridružili i dezerteri iz rimske vojske kao i osiromašeni pripadnici lokalne aristokracije. Najdetaljniji podaci o baguadima potiču iz 284-285. kada je jedan njihov ustanak ugušen u blizini Lugdunuma. Nakon toga se nekoliko puta spominju sredinom 4. vijeka, početkom 5. vijeka u dolini Loare i sredinom 5. vijeka u Hispaniji, kada su se protiv preostalih rimskih naselja udružili sa svevskim kraljem Rehijarom.

„Bagauda" je ovladala Galijom oko 300. n. e. To su bili slobodni seljaci i robovi, koji su, ozlojeđeni nedaćama koje su trpeli zbog stalnih obračuna između pretendenata na rimski carski presto, napustili vlastelinska imanja i naoružani ratarskim oruđima i ukradenim konjima, lutali zemljom u manjim grupama (odatle njihov naziv, „grupe boraca"). Pridružili su im se i žitelji gradova, a osnivali su samoupravne zajednice, u kojima su pravili i svoj metalni novac, s rečju „Nada" ispisanom na licu, sami birali svoje vođe i organizovali sopstveni sudski sistem. Pošto ih je u direktnom sukobu porazio Maksimilijan, koji je delio carski presto sa Dioklecijanom, okrenuli su se „gerilskom" ratovanju, da bi se početkom V veka vratili u punoj snazi, kada su postali meta uzastopnih vojnih pohoda. Godine 407. bili su glavni protagonisti „silovitog ustanka". Car Konstantin ih je porazio u Armoriki (Bretanja). Tamo su „pobunjeni robovi i seljaci stvorili autonomnu ’državnu’ organizaciju, proterali predstavnike rimske vlasti, oduzeli vlastelinima posede, robovlasnike pretvorili u robove i (organizovali) sudski sistem i vojsku". Uprkos brojnim pokušajima da se bagauda uguši, ona nikada nije bila potpuno poražena. Rimski carevi su morali da angažuju plemena „varvarskih" došljaka da bi je savladali. Konstantin se obratio Vizigotima iz Španije i poklonio im velike posede u Galiji, u nadi da će ovi staviti bagaude pod kontrolu. U lov na bagaude bili su uključeni čak i Huni. Ali, bagaude opet srećemo udružene s Vizigotima i Alanima u borbi protiv Atiline najezde.

Izvori
------

1. 1 2  Silvija Federiči, Kaliban i veštica

Literatura
----------

* Léon, J.C.S. *Les sources de l'histoire des Bagaudes* (Paris) 1996.
* Léon, J.C.S. *Los bagaudas: rebeldes, demonios, mártires. Revueltas campesinas en Galia e Hispania durante el Bajo Imperio* (University of Jaén) 1996.
**Banu Hilal** (arapski: **بنو هلال**‎) je naziv za savez arapskih beduinskih plemena porijeklom iz oblasti Hidžaz i Nadžd u današnjoj Saudijskoj Arabiji, a koji se sredinom 11. vijeka doselio na područje Gornjeg Egipta a nakon toga migrirao dalje na zapad, na područje Magreba (Sjeverozapadna Afrika). Njihovu potonju migraciju su potakli Fatimidi, ismailitska dinastija egipatskih kalifa, kako bi preko njih kaznili ziridske emire, njihove bivše vazale koji su nedugo prije toga prihvatili sunitski islam a kao kalife priznali suparničku dinastiju Abasida iz Bagdada. Dio modernih historičara, pak, špekulira kako je migraciju potaklo iscrpljivanje pašnjaka na području gornjeg Nila uslijed degradacije ekosistema izazvanog klimatskim promjenama u tzv. srednjovjekovnog toplog perioda. U svakom slučaju, plemena Banu Hilala su brzo uspjela poraziti Zirida, te su značajno oslabili njima susjednu dinastiju Hamadida. Dolazak Banu Hilala je imao dalekosežne posljedice po historiju Magreba, s obzirom da je dao novi poticaj arabizaciji tamošnjeg stanovništva, ali i uvođenju tamošnjim područjima dotle marginalnog nomadskog načina života te doveo do značajnog opadanja poljoprivredne proizvodnje. Historičar Ibn Haldun je tvrdio kako su zemlje opustošene od Banu Hilala kasnije ostale pustinjama.

Izvori
------

1. ↑  Weiss, Bernard G. and Green, Arnold H.(1987) *A Survey of Arab History* American University in Cairo Press, Cairo, p. 129, ISBN 977-424-180-0
2. ↑  Ballais, Jean-Louis (2000) "Chapter 7: Conquests and land degradation in the eastern Maghreb" p. 133 *In* Barker, Graeme and Gilbertson, David (2000) *The Archaeology of Drylands: Living at the Margin* Routledge, London, Volume 1, Part III - Sahara and Sahel, pp. 125-136, ISBN 978-0-415-23001-8
3. ↑  Ballais, Jean-Louis (2000) "Chapter 7: Conquests and land degradation in the eastern Maghreb" p. 134 *In* Barker, Graeme and Gilbertson, David (2000) *The Archaeology of Drylands: Living at the Margin* Routledge, London, Volume 1, Part III - Sahara and Sahel, pp. 125-136, ISBN 978-0-415-23001-8
4. ↑  The Great Mosque of Tlemcen, MuslimHeritage.com
5. ↑  Populations Crises and Population Cycles Arhivirano 2013-05-27 na Wayback Machine-u, Claire Russell and W.M.S. Russell

Literatura
----------

***Banu Hilal*** na Wikimedijinoj ostavi

* Almsaodi, Abdulaziz. Modern history of Yemen
* Power and Interest News Report Arhivirano 2007-09-27 na Wayback Machine-u
Regije koje danas naseljavaju Bantu narodi (označeno tamnožutim)
**Bantu** je ime kojim je Bleek (1862.) označio crnačke narode takozvane Crne Afrike, na temelju njihove jezične srodnosti. Bantu narodi, uz sudanske crnce, jedna su od dvije glavne grane crnačkog stanovništva Afrike. Njihovo ime Bantu (=ljudi) množina je riječi muntu (=čovjek), obuhvaća stotine plemena raspršenih po tropskim šumama od kojih su najpoznatiji: Teke u šumama Kameruna i Konga, zatim velika grupa Ndonga od kojih su najpoznatiji Ovambo, Lunda, Katanga i Rundi koji žive južno i jugoistočno od Teka. U područjima oko Zanzibara žive plemena Swahili. U blizini jezera Nyasa nalazimo plemena Konde (Vahehe i druge), te dalje na Zambeziju crnce Marawi i Tete. U Mozambiku žive Makua crnci, a zapadno od njih grupe poznate kao Sotho u koje spadaju veoma poznati Zulu i Kafri, pa plemena Herrero, Tswana i Matabele. Matabele su ogranak potekao od ratobornih Zulua.

Kultura
-------

Bantu crnci, kako po jeziku, srodni su i po kulturi. Crnačka Bantu plemena uglavnom su poligamna, a položaji žena dosta povoljni, barem onih koje su prve udane (glavne). Uvođenja mladeži u svijet odraslih (inicijacija) popraćene su raznim kušnjama, otkrivaju se tajne i povijest plemena, i sve to prati ples i pjesma. Kod starih Bantua, odnosno što izvorno pripada njihovoj kulturi, su također tajna društva, a bilo je i žrtvovanja ljudi, kao i kanibalizma. 

Bantui su ratari i lovci. Glavna uzgojena kultura ovih plemena je proso (durha) a kada je iz Amerike stigao kukuruz, prihvatili su i njega. Pod utjecajem Nilota i Hamita, susjedna Bantu plemena počinju uzgajati i goveda. Nastambe Bantua, onih na zapadu, su četverougle, od drveta i s krovom sa zabatom. Kuće su inače uobičajeno kružne sa stožastim krovom. Mnogi Bantui znaju za upotrebu željeza, u stvari prilično je raširena upotreba željeznih šiljaka koplja i strijela. Peći za taljenje i kovački mijeh na zavidnoj su visini, pa je tako i njihova magija često vezana uz ovaj obrt. Crnci ove grupe obično za vrhovnoga vođu imaju 'kralja' kojemu pripisuju nadljudske sposobnost. Kao politeisti poznaju mnoge bogove.

Povezano
--------

* Bantu jezici

***Bantu*** na Wikimedijinoj ostavi
*Detalj Palače Aljaferia koju je podigao hudiski vladar Ahmad I al-Muqtadir.*
**Banu Hud** (بنو هود) je bila arapska muslimanska dinastija koja je vladala Taifom Zaragoza od 1039. do 1110. Njen prvi predstavnik je bio emir Leride Al-Mustain I, Sulayman ibn Hud al-Judhami, koji je 1038/39. porazio suparnički klan Banu Tujibi i preuzeo vlast nad Zaragoza|Zaragozom]]. Njegovi nasljednici, posebno Ahmad I al-Muqtadir (1046-1081), Yusuf al-Mutamin (1081-1085) i Al-Mustain II, Ahmad ibn Yusuf (1085-1110) su se istakli kao pokrovitelji kulture i umjetnosti; palača Aljafería koju je podigao Ahmad I se često navodi kao jedina palača iz tog perioda koja je skoro u potpunosti očuvana.

U nastojanju da očuvaju nezavisnost svoje države, a usprkos toga što su bili muslimani, Hudidi su brzo sklopili savezništvo, a potom čak i de facto kao svoje sizerene priznali kršćanske vladare Kraljevine Kastilje, i to tako što su 1055. počeli plaćati *parias* ili danak. Godine 1086. su stali na čelo saveza taifa, ili manjih muslimanskih država, koji su se odupirali nastojanjima marokanske dinastije Almoravida da cijeli al-Andalus stavi pod svoju vlast. U tome su uspjevali sve do maja 1110. kada je Zaragoza pod almoravidsku vlast. To je označilo kraj dinastije, čiji je predstavnik Imad al-Dawl abd al-malik al Hud, posljednji emir, sa svojim pristašama morao prebjeći na teritorije kršćanske Kraljevine Aragon i ući u službu kralja Alfonsa Ratnika. Osam godina kasnije Alfonso je zauzeo Zaragozu i učinio je svojom prijestolnicom.

Izvori
------

1. ↑  Kristal "Eleanor Vase" koji je Eleanor od Akvitanije poklonila bazilici sv. Denisa pod opatom Sugerom, a koji se danas Musée du Louvre nosi natpis *Mitadolus*, odnosno ukazuje vlasnika koji je tek 1993. identificiran kao Imad al-Dawl until 1993 (George T. Beech, "The Eleanor of Aquitaine Vase, William IX of Aquitaine, and Muslim Spain" *Gesta* **32**.1 (1993), pp. 3-10). Historičari vjeruju da ga je Guillaumeu IX od Akvitanije upravo Imad poslao kao poklon u nastojanju da dobije podršku

Literatura
----------

* List of Muslim rulers Arhivirano 2009-06-21 na Wayback Machine-u
**Baranof** je pacifički otok na jugoistoku Aljaske dio Arhipelaga Alexander.

Geografske karakteristike
-------------------------

*Baranof* leži u uskom obalnom pojasu zvanom Aljaska Panhandle udaljen oko 150 km od Juneau. 

Otok ima površinu od 4064 km², dug je 200, a širok 50 km, ukupne dužine obale 1062.8 km.  Najviši vrh otoka je planina Veniaminof koja ima 1634 m. , na otoku živi 8532 stanovnika, koncentrirana u naseljima; Sitka (to je i administrativni centar otoka) i puno manjim Baranof Warm Springs, Port Armstrong i Port Walter. 

Otok je odvojen od susjednog sjevernog otoka Chichagof Kanalom Cross.

Historija
---------

Izvorni stanovnici otoka bili su indijanci Tlingit, prvi Evropljani koji su doplovili do tog kraja bili su Rusi - 1741.  Prvi guverner Aljaske Aleksandar Baranov izgradilo je u julu 1799.
utvrdu sv. Mihajlo. Utvrdu su razrušili indijanci Tlingit 1802. Nakon tog je guverner Baranov na istom mjestu 1804. osnovao grad **Novoarhangelsk** (ruski: *Новоaрхангельск*) i premjestio upravu Rusko-američke kompanije sa otoka Kodiak u novi grad koji se danas zove Sitka. 

Otoku je ime dao ruski moreplovac Jurij Fedorovič Lisjanski - 1805, po imenu trgovca krznom Aleksandra Baranova.

Privreda
--------

Stanovnici otoka bave se ribarstvom, konzerviranjem riba, eksploatacija šuma i turizmom.

Izvori
------

1. 1 2 3  „*Islands of United States of America*" (engleski). Island Directory. Arhivirano iz originala na datum 2016-05-14. Pristupljeno 12. 10. 2013.
2. 1 2 3   „Sitka" (engleski). Encyclopædia Britannica. Pristupljeno 10. 10. 2013.

Vanjske veze
------------

***Baranof (otok)*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Islands of United States of America*  na portalu Island Directory Arhivirano 2016-05-14 na Wayback Machine-u (`en`)
„Batavi" preusmjerava ovdje. Za ostala značenja, v. Batavi (razvrstavanje).
**Batavci** (latinski: ) su bili drevni germanski narod, prvotno ogranak Hata, koji je početkom 1. milenijuma živio u delta Rajne, na području današnje Nizozemske. Po njima su antički pisci to područje zvali **insula Batavorum** (Batavski otok). Prvi put ih je spomenuo Julije Cezar, ali je detaljniji opis dao Tacit za koga su predstavljali najhrabrije od svih Germana. Njihovu hrabrost i ratnu vještinu su nakon izbijanja na obale Rajne počeli cijeniti Rimljani te im nakon osvajanja ostavili niz privilegija u odnosu na ostala plemena; Batavci su se zauzvrat morali boriti kao pripadnici pomoćnih trupa. Pri tome su se najviše istakli u osvajanju Britanije 43. Godine 69. za vrijeme meteža zvanog Godina četiri cara Batavci su pod vodstvom Gaja Julija Civilisa digli veliki ustanak koji je ozbiljno uzdrmao sjeverozapadni dio Carstva. Ustanak je ugušen, ali su Batavci nastavili biti korišteni od Rimljana, te se širom nekadašnjih područja Carstva mogu naći artefakti njihovih pomoćnih trupa. Posljednji put se spominju u 4. vijeku, a po njima su ime dobili batavi, posebna jedinica kasne rimske vojske.

U 16. vijeku, za vrijeme nizozemskog rata za nezavisnost među Nizozemcima su Batavci stekli popularnost kao uzor za ratnički duh i slobodoljubivost, odnosno svojevrsni preci i očevi njihove nacije. Teza o Batavcima kao precima Nizozemcima se održala kroz nekoliko vijekova, potakavši preimenovanje nizozemske Jakarte u Bataviju, odnosno stvaranje kratkotrajne Batavske Republike pod francuskom revolucionarnom vlašću.

Vanjske veze
------------

* Tacitus, *Histories*, Book iv Arhivirano 2005-03-09 na Wayback Machine-u
* A map Arhivirano 2016-03-03 na Wayback Machine-u of the Roman province Germania Inferior and neighbouring tribes.
* Cohors Primae Batavorum
**Bajamonte Tiepolo** (Venecija ? - negdje u Dalmaciji oko 1328.), kog su zvali i *Veliki vitez* (Gran Cavaliere) bio je poznat kao organizator urote protiv Mletačke Republike.

Biografija
----------

Bajamonte Tiepolo bio je nećak dužda Lorenza Tiepola vlasnik morejskih dvoraca Koroni i Metoni. Već je 1300. - 1301. došao na zao glas kad je pokušao neku pronevjeru, ali je slavu stekao u vrijeme dugog i skupog rata koji je Mletačka Republika vodila protiv susjedne Ferrare tad se zajedno sa svojim svekrom Marcom Querinijem stavio na čelo pobunjenika koji su trebali ubiti tadašnjeg dužda Pietra Gradeniga i srušiti aristokratsku republikansku vlast. Pomoć su im trebali pružiti i nezadovoljnici iz Velikog vijeća, kojih nije bilo malo, jer je i papa Klement V. bacio anatemu na Veneciju, a i susjedna Padova koja se tradicionalno suprostavljala Veneciji.

Njihov napad na dužda bio je slabo organiziran, jer je dužd preko svojih doušnika saznao za njega, pa su ga kad je to pokušao sa svojim pristašama 5. januara 1310. uspjeli odbiti kod Trga Svetog Marka. Prilikom njihova povlačenja djelomično je izgorio tadašnji drveni most Rialto.

Nakon neuspjele urote pobjegao je u Padovu, pa zatim u Treviso, a odtamo u Dalmaciju, gdje ga je uporno proganjala mletačka vlast, jer je i tamo kovao uzaludne planove o novom pokušaju rušanja vlasti i povratku svoje imovine koja mu je sva zapljenjena.

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5 6  „*Tièpolo, Baiamonte*" (talijanski). Treccani. Pristupljeno 04. 12. 2013.

Vanjske veze
------------

* *Tièpolo, Baiamonte* na portalu Treccani (`it`)
**Balduin V od Flandrije** (francuski: ; nizozemski: ; 19. august 1012 – 1. septembar 1067) bio je grof Flandrije od 1035. do svoje smrti. Tokom svoje duge vladavine je imao važan uticaj na zbivanja u Francuskoj.

Životopis
---------

Rodio se kao sin grofa Balduina IV. Godine 1028. se oženio za princezu Adelu, kćer francuskog kralja Roberta II Pobožnog. Na njen nagovor je digao ustanak protiv tasta, ali se sa njim brzo pomirio te uspio zadržati mjesto grofa.

Balduin je imao mnogo dulji i teži sukob sa Svetim Rimskim Carstvom, koji je započeo 1046. i trajao do 1056. U njemu je podržavao vojvodu Gottfrieda III od Donje Lotaringije protiv cara Heinricha III. U njemu je 1051. izgubio Valenciennes koji je preuzeo Hermann od Hainauta. Međutim, taj je gubitak brzo nadoknadio oženivši svog sina Balduina za Hermanovu udovicu. Time je Grofovija Hainaut de facto ujedinjena sa Flandrijom. Brak i njegove političke implikacije je kasnije priznala regentica Agnes od Poitoua. 

Godine 1060. je Balduin došao na vrhunac moći, kada je zajedno sa Anom Kijevskom postao ko-regent malodobnom francuskom kralju Filipu I. Također je, preko kćeri Matilde, stvorio političke veze sa Normandijom i vojvodom Guillaumeom (Vilimom) koji mu je postao zet. Balduinova polusestra je, pak, bila udana za Tostiga, northumbrijskog earla čija će pobuna olakšati Vilimovo osvajanje Engleske 1066. Iako je Balduin pružio utočište prognanom Tostigu, tada je bio star čovjek i historičari sumnjaju da je igrao neku važnu ulogu u dramatičnim događajima preko La Manchea. Umro je sljedeće godine i naslijedio ga je sin Balduin VI.

Literatura
----------

* Wood, Harriet H, *The Battle of Hastings: The Fall of Anglo-Saxon England* Atlantic Books, London 2008
* Tanner, Heather J, *Families, Friends and Allies: Boulogne and Politics in Northern France and England, C.879-1160*
* Stenton, Sir Frank, *Anglo-Saxon England* The Oxford History of England, Clarendon Press, 1962
* Orderic Vitalis, *The Ecclesiastical History* book III & IV, (vol.II), ed. and trans. Marjorie Chibnall, Oxford Medieval Texts, OUP 2002
* *Encomium Emma Reginae* ed. Alistair Campbell, CUP, 1998

|  |
| --- |
| Balduin V od Flandrije **Kuća Flandrija****Rođen/a:** 19. august 1012  **Umro/la:** 1. septembar 1067 |
| Prethodi:**Balduin IV** | **grof Flandrije**1035–1067 | Slijedi:**Balduin VI** |
*Za ostala značenja, v. Baja (razvrstavanje).*

**Baja** (njemački: *Frankenstadt*) je grad na jugu Mađarske od 35,718 stanovnika.

Baja je drugi po veličini grad u Županiji Bács-Kiskun (pod koju administrativno podpada) nakon Kecskeméta.

Danas je poznat kao nekadašnja bunjevačka metropola i centar kratkotrajne (14-21. august 1921.) Srpsko-mađarske republike Baranja-Baja

Geografske karakteristike
-------------------------

Baja leži 160 km južno od Budimpešte, duž lijeve obale Dunava, točnije njegova mrtva rukavca Sugovice.

Etimologija
-----------

Baja je riječ turskog porijekla i znači - bik, mjesto se inače na latinskom zove *Francillo* (što bi značilo franačko), 
slično se zove i na njemačkom - *Frankenstadt*.

Historija
---------

Baja je nastala negdje tokom 14. vijeka - a status grada stekla je 1696.

Krajem 17. vijeka (točnije 1687.) u mjesto i okolicu se doselilo puno stanovnika, prebjega iz Hercegovine - danas poznatih kao 
Bunjevci, koje su tad zvali Dalmatinci.
Bunjevci su bili većinsko stanovništvo mjesta sve tamo do kraja 18. vijeka, kad se doselilo i dosta Srba i Njemaca uz lokalne Mađare.

Znamenitosti
------------

Najveća znamenitost grada je barokna vijećnica na trgu sv. Trojstva (Szentháromság). To je inače bio dvorac porodice Glasalković, - najvećih feudalaca toga kraja, koji im je oduzet 1862. i nešto kasnije 1896. preuređen u neorenesansnom stilu.

Dvije od tri srpske crkve, još uvijek postoje, uključujući najstariju posvećenu sv. Nikoli, koja je preuređena u kasnobaroknom stilu 1779.

Galerija
--------

* Crkva franjevačkog samostanaCrkva franjevačkog samostana
* Muzej Istvána TürraMuzej Istvána Türra
* Trg Kálmána TóthaTrg Kálmána Tótha
* VijećnicaVijećnica

Poznati sugrađani
-----------------

* Lázár Mészáros, ministar rata 1848.
* Kálmán Tóth, mađarski pjesnik 19. vijeka
* István Türr, revolucionar - Garibaldijev general
* Radovan Jelašić, guverneri NBS
* Luka Čilić, hrvatski književnik - franjevac
* Joakim Vujić, književnik, pionir srpskog teatra
* Pavel Đurković, srpski slikar 19. vijeka
* Jovan Pačić, srpski pjesnik i prevodioc

Izvori
------

1. 1 2 3 4  „Hungary: Bács-Kiskun" (engleski). City population. Pristupljeno 26. 04. 2016.
2. ↑  „Hungary" (engleski). World Statesmen. Pristupljeno 26. 04. 2016.
3. 1 2 3  „*Baja*" (engleski). Tourinform-Baja. Arhivirano iz originala na datum 2012-07-07. Pristupljeno 26. 04. 2016.
4. ↑  „Baja, Hungary" (engleski). rediff. Pristupljeno 26. 04. 2016.
5. ↑  „Bunjevački Hrvati u Mađarskoj" (hrvatski). Hrvatska riječ. Arhivirano iz originala na datum 2011-04-05. Pristupljeno 26. 04. 2016.

Vanjske veze
------------

***Baja*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Službene stranice Baje* (`hu`)
Baskijska zemlja u Francuskoj i ŠpanijiBaskijska zemlja u Francuskoj i Španiji
Baskijski dijalekti
**Baskijski jezik**( baskijski: **euskara**, katkad i **euskera** ili **eskuara**) Ne pripadan grupi indoevropskih jezika. Danas se govori na sjeveru Španije, u autonomiji Pais Basko, u sjevernoj zoni autonomije Navara 
i u jugoistočnom djelu Francuske (francuski Pais Basko). 

Baskijski jezik je jedini preromanski jezik koji još uvijek postoji na iberijskom poluostrvu. Bio je od velikog utjecaja za razvoj vokalnog sistema španskog ili kastiljanskog jezika. U prvoj polovini XX vijeka je pao u duži period dekadecije, zbog represije i zabrane od strane španskih vlasti (na čelu sa španskim diktatorom Franciskom Frankom), a i opadanja interesovanja među mlađim generacijama. Krajem pedesetih i početkom šezdesetih godina XX vijeka, počinje ponovni oporavak i oživljavanje baskijskog jezika kao simbola nacionalne svijesti baskijskog naroda. 

Uspostavljanjem demokratske vlasti u Španiji i novog ustava 1978. godine, kao i statuta Gernike kojim se reguliše vlast u Pais Basku, baskijski jezik postaje koslužbeni jezik u Španiji i postepeno se vraća u javni život. Jedinstveni baskijski jezik (**euskara batua**) se razvija od 1968. godine, iz potrebe sjedinjavanja različitih dijalekata radi uspostavljanja jedinstvene linguističke forme. Iako je skoro od nastanka baskijske književnosti postojala polemika oko standardizacije, tek se pedesetih godina XX vijeka definitivno započelo s njom. Na sastanku kongresa Aranđacu, 1968 godine, koji je sazvala Akademija, napravio se definitivan plan za jedinstveni baskijski jezik. Danas je euskara batua zvanična verzija jezika u obrazovanju i književnosti, administraciji, štampi i elektronskim medijima.

Prvi zapisi na baskijskom jeziku pronađeni su u manastiru San Milan od Kogolje, koji se nalazi u Riohi (čije područje je danas poznato u svijetu po odličnim vinima). Tu su se takođe našli i prvi zapisi kastiljanskog jezika. Danas se smatra da je baskijski jedini jezik iz porodice pre-indoevropskih jezika u zapadnoj Evropi, koji je preživio invaziju indoevropskih jezika počevši od XIII vijeka pne.

Od riječi **euskara** su nastali mnogi od pojmova kojima baskijci definišu sami sebe, ističući njima jezik koji govore, kao na primjer, **euskaldun** (baskijac koji govori baskijski kao maternji jezik) ili **Euskalerija** - zemlja gdje žive oni koji govore baskijski, pojam koji se takođe često koristi kao sinonim za baskijski narod. Za označavanje svih drugih jezika baskijci koriste izraz **erdara**, i za baskijca koji ne govori baskijski jezik se koristi izraz **erdaldun**, koji, iako u svom opštem značenju ima sličnosti sa izrazom varvarin, ne posjeduje nikakve ponižavajuće primjese.

Izvori
------

1. ↑
2. ↑
3. ↑

Vanjske veze
------------

***Baskijski jezik*** na Wikimedijinoj ostavi

* Akademija baskijskog jezika (na engleskom)
* Etnologija: Baskijski jezik (na engleskom)
* Baskijski Univerzitet: Kratka gramatika baskijskog jezika (na engleskom)

WikipediaWikipedia
***Baskijski jezik*** nа Wikipediji
**Basingstoke** (izgovor: [Bejzingstouk]) je grad od 112,911 stanovnika na jugu Engleske.

On je i administrativni centar distrikta - Basingstoke and Deane.

Geografske karakteristike
-------------------------

Basingstoke leži u Grofoviji Hampshire, duž rijeke Loddon, udaljen 48 km sjeverozapadno od Southamptona, 77 km jugozapadno od Londona i samo 31 km od administrativnog centra grofovije Winchestera.

Historija
---------

Basingstoke je nastao kao saksonsko selo, u vrijeme Domesday Booka 1086. imao je oko 200 stanovnika.
Za srednjeg vijeka izrastao je u grad, pa je 1257. dobio prvu povelju o statusu grada.
U to vrijeme prosperirao je na lvuni, - 1392. teško je stradao u požaru, ali to nije smetalo kralja da mu poveljem potvrdi i proširi gradska prava. Ona su mu povećana 1449. pravom da održava sajam.

Tokom 16. i 17. vijeka, životario je kao malo trgovište. 
Željeznička pruga iz Londona došla je do grada 1839. ona je 1840. produžena do Southamptona.
Od tad je počeo industrijski razvoj; - 1857. počela je s radom tvornica obuće Millwards, a 1860. proradila je 
metalurška tvornica, a nakon tog i pivovara.

Nakon Drugog svjetskog rata u sklopu razmještanja stanovnika iz prenaseljenog Londona, tokom 1960-ih i ranih 70-ih brojne londonske tvornice, veleprodajna poduzeća i uredi preseljeni su u Basingstoke, tako da je grad 1970. već imao 47,000 stanovnika.

Pobratimski gradovi
-------------------

* Francuska Alençon, Francuska
* Njemačka Euskirchen, Njemačka
* Belgija Braine-l'Alleud, Belgija

Izvori
------

1. 1 2 3 4  „United Kingdom: South East England" (engleski). City population. Pristupljeno 16. 12. 2016.
2. 1 2 3  „*Basingstoke and Deane*" (engleski). Encyclopædia Britannica. Pristupljeno 16. 12. 2016.
3. 1 2 3 4  Tim Lambert. „*A Brief History of Basingstoke*" (engleski). Local Histories. Pristupljeno 15. 12. 2016.

Vanjske veze
------------

***Basingstoke*** na Wikimedijinoj ostavi

* Basingstoke & Deane (`en`)
**Bitka kod Courtraia** ili **bitka kod Kortrijka** odigrala se 15. septembra 1793. godine u Flandriji za vrijeme Rata Prve koalicije između francuskih republikanskih snaga pod generalom Jeanom Nicolasom Houchardom na jednoj, te savezničkih austrijsko-britanskih snaga pod generalom Beaulieuom i vojvodom od Yorka. Do nje je došlo nekoliko dana nakon što je Houchard u bitci kod Hondschootea uspio poraziti saveznike i razbiti njihovu opsadu Dunkerquea. Houchard se nakon toga okrenuo na jug kako bi pokušao deblokirati Le Quesnoy pod savezničku opsadu te dva dana ranije - 13. septembra - u bitci kod Menena razbio nizozemski korpus koji im se pokušao suprotstaviti. Ne znajući da je Le Quesnoy pao, kao i da su umjesto poraženih Nizozemaca u Flandriju stigla austrijska i britanska pojačanja, koja su zauzela položaje u gradu Courtraiu. Houchard je iz Menen poslao dvije divizije koje su 15. septembra naletjele na saveznike, te je došlo do kratke i žestoke borbe u kojoj su Francuzi prisiljeni na povlačenje. Iako su Francuzi pretrpjeli relativno male gubitke, neuspjeh koji je došao neposredno nakon Hondschootea ih je natjerao natrag u defenzivu. Bitka je imala daleko teže posljedice za Houcharda, koji je pao u konačnu nemilost republikanskih političkih komesara i vlade u Parizu, te je 24. septembra uhapšen pod optužbom za izdaju i doveden u Pariz gdje je 17. novembra bio giljotiniran.

### Literatura

* Fortescue, Sir John (1918), *British Campaigns in Flanders 1690-1794 (extracts from Volume 4 of A History of the British Army)*, London: Macmillan .
* Alfred H Burne *The Noble Duke of York* (Staples Press 1949)
* Phipps, Ramsey Weston (1926), *The Armies of the First French Republic and the Rise of the Marshals of Napoleon I*, London: Oxford University Press .
**Bitka kod Bratislave** (njemački: ; mađarski: ) se odigrala 4. jula 907. kod mjesta *Brezalauspurc* (pod čime se tradicionalno podrazumijeva današnja Bratislava) između istočnofranačke (bavarske vojske pod markgrofom Luitpoldom na jednoj, te mađarske vojske pod kraljem Arpadom na drugoj strani. Na temelju oskudnih podataka, kasniji historičari su pretpostavili da je do nje došlo nakon što je Luitpold poduzeo svojevrsnu kaznenu ekspediciju na istok, nastojeći odlučnim udarom na mađarsko područje ukloniti prijetnju koju su mađarski prepadi predstavljali Istočnoj Franačkoj. Srednjovjekovne kronike navode da je prikupio vojsku tri puta brojniju od mađarske (suvremeni historičari su, pak, skeptični prema navodima o 100.000 ljudi), ali da je svejedno poražen. Špekulira se kako su Mađari protiv teških franačkih vitezova primijenili uobičajenu taktiku "udari i nestani" konjanika-strijelaca. U bitci je Liutpold poginuo zajedno sa najvećim dijelom vojske i bavarskog plemstva.

Katastrofa kod Bratislave je, u svakom slučaju, značajno oslabila Istočnu Franačku, dovela do kolapsa obrambenog sistema uspostavljenog u doba Karla Velikog, zaustavila proces njemačke kolonizacije i širenja kršćanstva na istok, te Mađarima omogućila da nekoliko decenija gotovo nesmetano napadaju i pljačkaju Centralnu Evropu. Mađarska je prijetnja zaustavljena tek u bitci kod Lechfelda 955.

Vanjske veze
------------