recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Rogerije I** (1031 - 22. juni 1101) je bio prvi grof Sicilije, te čovjek zaslužan za normansko osvajanje južne Italije.

Osvajanje
---------

Bio je najmlađi od dvanaest sinova Tankreda od Hautevillea, a majka mu je bila Tankredova druga supruga, izvjesna Fredisenda. Stigao je na jug Italije oko 1056. godine, zajedno sa svojom mnogobrojnom braćom i sestrama. Pomogao je bratu Robertu pri osvajanju Kalabrije, te je s njim podijelo na pola svaki osvojeni zamak i svaki osvojeni grad u Kalabriji. Robert je zatim nastavio osvajanje, te pokorio Siciliju. Rogeriju je, kao suzeren, prepustio vlast nad novonastalom Grofovijom Sicilijom. Nakon smrti Roberta, njegov sin Rogerije, vojvoda Apulije i Kalabrije, je grofu Rogeriju, u znak zahvalnosti za borbu protiv pobunjenika, predao vlast nad dijelom zamkova i gradova koje je naslijedio od oca.

Vladavina na Siciliji
---------------------

Rogerije je mudro vladao Sicilijom, a njegova vlast je bila više apsolutistička nego vlast njegovog brata. Pri dijeljenju feudalnih posjeda nije pravio razliku među plemstvom, te su mu Normani i Italijani bili jednako odani. Godine 1091. Rogerije I je uspostavio vlast na Malti. Sicilijanske pravoslavce i muslimane, tojest Grke i Arape, Rogerije je tolerisao i dozvoljavao im da se mole Bogu na svoj način, što su muslimani jedino i tražili kada su se predali Rogeriju. Muslimani su činili veliki dio Rogerijeve vojske.

Rogerije je umro u sedamdesetoj godini svoga života.

Porodica
--------

Rogerijev najstariji sin, Jordan, je rođen van braka. Moguće je da je još jedan sin, Gotfrid od Hautevillea, rođen van braka. Gotfrid je bolovao od lepre, tako da nije mogao naslijediti oca čak ako je i bio sin Rogerijeve prve ili druge supruge, kako neki smatraju.

Rogerije se prvi put oženio 1061. godine. Njegova prva supruga je bila Judita, kćerka Vilima, grofa Évreuxa. Ona je umrla 1076. godine, nakon što mu je rodila četiri kćerke:

1. *kćerka nepoznatog imena*, koja se udala za Hugu od Jarzéa.
2. Matilda (1062- umrla prije 1094), udata za Roberta, grofa Eua i za Rajmonda IV, grofa Toulousea
3. Adelisa (umrla 1096), udata za Henrika, grofa Lucere
4. Ema (umrla 1120), udata za Vilima VI, grofa Overnje, i Rudolfa, grofa Montescagliosa.

Godine 1077. oženio se drugi put. Njegova druga supruga, Eremburga Mortenska, rodila je:

1. Mauger, grof Troine
2. Matilda, udata za Guiguesa III, grofa Albona
3. Murijela (umrla 1119), udata za Josberta de Lucya
4. Konstancija, kraljica Italije, udata za Konrada II, kralja Italije
5. Felicija, kraljica Ugarske, udata za Kolomana, kralja Ugarske
6. Viola, udata za Roberta Burgundskog
7. Flandina, udata za Henrika del Vasta
8. Judita (umrla 1136), udata za Roberta I, grofa Conversana

Rogerijeva treća i posljednja supruga je bila Adelajda del Vasto, koju je oženio 1087. godine. Njihova djeca su bila:

1. Šimun, grof Sicilije
2. Matilda, udata ua Ranulfa II, grofa Alifea
3. Rogerije II, kralj Sicilije
4. Maksimilija, udata za Hildebranda VI iz porodice Aldobrandeschi
**Roger Frederick Cook** (19. august 1940 -) je engleski muzičar i tekstopisac, poznat kao autor brojnih pop hitova početkom 1970-ih. Karijeru je započeo kao izvođač, pri čemu je najviše uspjeha imao sredinom 1960-ih kao član benda David and Jonathan. Kasnije je sa partnerom iz benda Rogerom Greenawayom stvorio tandem zaslužan za niz hitova kao što je "I'd Like To Teach The World To Sing". Tandem se raspao 1975. kada je Cook otišao u Nashville i ostvario uspješnu karijeru kao autor country pjesama, postavši jedinim Britancem u Nashvilleskoj kući slavnih autora pjesama.

Vanjske veze
------------

* Who is Roger Cook? Official website
* Roger Cook - diskografija na Discogs (`en`)
* Roger Cook na sajtu AllMusic (`en`)

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 266288174
* LCCN: nb2010025990
* ISNI: 0000 0003 8259 2603
* GND: 134350294
* SELIBR: 215077
* SUDOC: 133049701
* ULAN: 500132096
* MusicBrainz: d69790d2-58cd-4e95-bd65-a11389855bf0
* BNE: XX893767
* RKD: 260662

 |
Piratski kapetan **Samuel Bellamy** (? - 1717.) je postao poznat u današnje vrijeme zbog pronalaska olupine njegova broda *Whydah* u srpnju 1984. Osim piratstvom bavio se i trgovinom crnim robljem. Tijekom karijere stekao je nadimak **Crni Sam** (engleski **Black Sam**). 

Englez po nacionalnosti, u vrlo ranoj mladosti je otputovao u kolonije Novoga svijeta u potrazi za srećom. Tražio je bogatog pokrovitelja za financiranje izvlačenja blaga sa potonulih španjolskih galijuna. Ekspedicija je bila neuspješna i Bellamy se vrati u Englesku gdje se i oženio. Uskoro je napustio suprugu Mary i otišao na Karibe gdje se poćeo baviti piratstvom. U travnju 1716. udružio se sa kapetanom Henryjem Jenningsom da bi opljačkali francusku fregatu *Saint Marie*. Nakon što su dobili svoj do plijena Bellamy i njegova posada su razvrgnuli partnerstvo sa Jenningsom i otplovili zarobljenim malenim brodom *Postillion*. Uskoro su susreli Benjamina Hornigolda s kojim su opljačkali francusku šalupu(engleski sloop) *Marianne* naoružanu sa 6 topova , kod Puerto Mariela nedaleko od Havane. Kao svoj dio Bellamy je dobio *Marianne*. Zajedno sa Hornigoldom plovio je duž obale Kube gdje su opljačkali još nekoliko brodova.

U svibnju 1716. Hornigold i Bellamy su ujedinili snage sa francuskim piratom zvanim La Buze koji je također djelovao u kubanskim vodama. Željan vlasti Bellamy je tražio od pirata da njega izaberu kao zapovjednika flote umjesto Hornigolda. Taka je i bilo a Hornigld se povukao sa svojim dijelom plijena i prihvatio amnestiju.

Združenih snaga sa La Buzeom, Bellamy je zaplovio uz zapadnu obalu Hispaniole.
**Roger Bigod** ili **Roger Bigot** (? - 9. septembar 1107) bio je normanski vitez koji je sudjelovao u pohodu Williama Osvajača na Englesku, gdje je poslije stekao velike posjede u Istočnoj Angliji i osnovao dinastiju earlova Norfolka. 

Nije potvređeno da se borio kod Hastingsa 1066. ali je zato 1069. zajedno sa Robertom Maletom i Ralph de Gaelom 1069. odbio dansku invaziju pod Svendom Estridsenom. Godine 1088. je za vrijeme ustanka barona podržao normandijskog vojvodu Roberta Curthosea protiv kralja Williama Rufusa, ali je do 1100. stekao kraljevsku naklonost i bio jedan od svjedoka Povelje sloboda koju je donio Henry I od Engleske. 

Bio je oženjen za Adelaide/Adelizu/Alice de Tosny, s kojom je imao tri kćeri i dva sina - starijeg Williama, koji je potonuo s Bijelim brodom 1120. godine, i Hugha, koji je kasnije postao earl Norfolka.

Izvori
------

1. ↑  Pod tim imenom se navodi kao svjedok Povelje sloboda.

Vanjske veze
------------

* Roger Bigod (1065-1107) na Familypedia,  eksterni wiki
**AstraZeneca plc** (LSE: AZN , OMX: AZN) je britansko-švedska multinacionalna farmaceutska i biotehnološka kompanija sa sedištem u Londonu, Ujedinjeno Kraljevstvo. Ona je bila peta po veličini farmaceutska kompanija po prodaji lekova na recept 2009. godine (nakon kompanija Pfizer, Novartis, Sanofi i GlaksoSmitKlajn). Ona je prisutna u više od 100 zemalja. AstraZeneca ima portfolio proizvoda za glavne oblasti indikacija uključujući kancer, kardiovaskularne, gastrointestinalne, infekcije, neuronauku, respiratorne i inflamacije. Kompanija je osnovana 1999. putem spajanja švedske kompanije Astra AB i britanske Zeneca grupe.

AstraZeneca je primarno registrovana na Londonskoj berzi i konstituent je FTSE 100 Indeksa. Ona je imala tržišnu kapitalizaciju od aproksimativno £39.5 milijardi 23. decembra 2011, te je bila deseta po veličini kompanija sa primarnom registracijom na Londonskoj berzi. Ona ima sekundarnu registraciju na Njujorškoj berzi i OMX berzi.

Spoljašnje veze
---------------

***AstraZeneca*** na Wikimedijinoj ostavi

* Službeni veb-sajt
* AstraZeneca PLC Company Profile
|  |
| --- |
|  *Ovo je glavno značenje pojma **Astrahan**. Za druga značenja, v. Astrahan (razvrstavanje).* |


**Astrahan** (ruski:*А́страхань*;na tatarskom *Ästerxan*), je glavno naselje južnog europskog dijela Rusije i upravno je središte Astrahanske oblasti. Grad se nalazi na rijeci Volgi, blizu njena ušća u Kaspijsko jezero. Prema procjeni iz 2013. godine grad je imao 527.345 stanovnika.

Historija
---------

Astrahan je smješten u delti Volge, bogatom jesetrom i egzotičnim biljkama. Ovdje su se prije nalazili glavni gradovi Kazarske države i Zlatne Horde.

Astrahan je prvi put spominju putnici u ranom 13. vijeku kao Xacitarxan. Timur (Tamerlan) ga je spalio do temelja. Od 1459. do 1556. Xacitarxan je bio glavni grad Astrakanskog kanata, a u 16. vijeku pod kontrolom je safavidskog Irana. Arheolozi su pronašli ruševine srednjevjekovnog naselja 12 km uzvodno od današnjeg grada.

Kanat je 1556. pokorio Ivan Grozni, koji je dao sagraditi novu tvrđavu na strmom brdu koje je nadgledalo rijeku Volgu. Godine 1569. Astrahan je opsjedala otomanska vojska, no poražena je i morala se povući. Godinu poslije, sultan je opozvao svoja zahtijevanja za Astrahanom i otvorio je rijeku Volgu za ruski promet. U 17. vijeku grad se razvio kao ruska vrata za Orijent. Brojni trgovci iz Armenije, Irana i Hive su se naselili u grad, dajući mu višenacionalni karakter.

Grad Astrahan
Sedamnaest mjeseca u periodu od 1670. do 1671. Astrahan su držali Stjenka Razin i njegovi Kozaci. U početku idućeg vijeka Petar Veliki je sagradio ovdje brodogradilište i napravio bazu za njegova vojna djelovanja prema Iranu, a kasnije istog vijeka Katarina II. je gradu dala važne industrijske povlastice.

Grad se još jednom pobunio protiv cara 1705. kada su ga držali Kozaci pod Kondratijem Afanasjevičem Bulavinom. Kalmički kan je neuspješno zaposjedao astrahanski kremlj nekoliko godina prije toga. Godine 1711. je bio grad postavljen za sjedište *gubernije*, čiji prvi gubernatori su bili i Artemij Petrovič Volinski and Vasilij Nikitič Tatiščev. Godina 1702. 1718. i 1767. grad je pretrpio velike štete od požara; 1719. provaljuju Iranci, a a 1830. kolera je pokosila velik broj njegovih stanovnika.

Astrahanski kremlj je bio građen od 1580-ih do 1620-ih od opeka skinutih sa mjesta Saraj-Berkea.

***Astrahan*** na Wikimedijinoj ostavi
**Oštarije** je naselje u Republici Hrvatskoj, u sastavu Općine Josipdol, Karlovačka županija.

Povijest
--------

Područje Oštarija naseljeno je još od mlađrg kamenog doba, kasnije se na njemu d 9. do potkraj 2. st. pr. Kr. nalaze Japodi iza kojih su ostali na Vinogradišću, Krpelu, i Velikoj i Maloj Viničici ostaci utvrđenih naselja (gradina) među kojima se spominje i Metulum. 

Naselje se spominje prvi puta u modruškom urbaru iz 1486. godine, a 1521. i 1531. pale ga Turci.

Znamenitosti
------------

Oštarije su mjestoo sa četiri mosta, od kojih je najopoznatiji kameni Marmontov most, koji nosi ime po upravitelju tadašnje Ilirije napoleonovom maršalu Marmontu, izgrađenom preko sada suhog korita rijeke Zagorska Mrežnica.

Stanovništvo
------------

Oštarije naseljava stanovništvo koje govori oštarskim dijalekrtom čakavsko-ikavskog govora za razliku od obližnjeg Oglulina gdjre je raširen kajkavski dijalekt. Glavninu ovog stanovništva su Božičevići, Juričići, Mihaljevići, Gračanini, Cindrići, Franjkovići, Bokulići, Grdići, Neralići, Pribanići, Prebegi, Mrvoši, Rendulići i drugi. 
Prema popisu stanovništva iz 2001. godine, naselje je imalo 1407 stanovnika te 482 obiteljskih kućanstava.

Neke od riječi i fraza koje govore izvorni oštarski čakavci su:

* misto... mjesto, naselje
* kulko... koliko
* na svitu... na svijetu
* letrika... elektrika
* dućan... trgovina
* tuliko.. toliko
* Nima se ča delat... nema se šta radit

***Kretanje broja stanovnika 1857.-2001.***

Izvori
------

1. ↑  Popis stanovništva 2001. www.dzs.hr
2. ↑  Kućanstva prema obiteljskom sastavu i obiteljska kućanstva prema broju članova, Popis 2001. www.dzs.hr
3. ↑  Naselja i stanovništvo Republike Hrvatske 1857.-2001. www.dzs.hr

Galerija
--------

* Kolodvor u OštarijamaKolodvor u Oštarijama

  


*Ovaj nedovršeni članak o **naselju** u Hrvatskoj:* **Oštarije** *treba dopuniti.   
Dopunite ga prema pravilima Wikipedije.*
**Orson Scott Card** (24. kolovoza, 1951.) je američki pisac, kritičar i konzervativni politički aktivist. Iako piše u nekoliko žanrova, najpoznatiji je po svojim znanstveno-fantastičnim romanima iz serijala o Enderu. Prva dva dijela, Enderova igra (Ender's game, 1985.) i Govornik za mrtve (Speaker for the death, 1986.) su dobili i Huga i Nebulu, te je Card tako postao jedini pisac koji je dvije godine zaredom osvojio dvije najvažnije znanstveno-fantastične nagrade za književnost.

Osobni život
------------

Potomak je dvojice od najvećih američkih mormona, Charlesa Ore Carda i Briana Younga. Rođen je u Richlandu, Washington, ali je odrastao i u Kaliforniji, Arizoni i Utahu. Pripadnik je Crkve Isusa Krista svetaca posljednjih dana. Diplomirao je na sveučilištu u Salt Lake Cityu. Živi u Greensboru, Sjeverna Karolina.

Karijera
--------

Počeo je kao pjesnik, prve priče objavljuje u drugoj polovici 70-tih dok je pomoćnik urednika u Ensingu, mormonskom listu. Priča "Enderova igra" je prvi put objavljena u antologiji Analog science fiction and fact 1977. 
Znanstvenu fantastiku piše kao tzv. *freelancer*, odnosno slobodni suradnik. Godine 1985. objavljuje roman Enderova igra, a iduće godine njegov nastavak Govornik za mrtve, slijede redom: Xenocide (1992.), Children of the Mind (1996.) , Ender's Shadow (1999.), Shadow of the Hegemon (2001.), Shadow Puppets (2002.), "First Meetings in the Enderverse" (2002. kratke priče), Shadow of the Giant (2005.), A War of Gifts (2007.) , Ender in Exile (2008.). Osim tog Enderovog serijala ostali njegovi radova važnije knjige ili serijali su:The Tales of Alvin Maker, Pastwatch: The Redemption of Christopher Columbus, The Homecoming Saga i Empire. Napisao je i dvije stripovske mini-serije Ultimate Ironman za izdavača Marvel.

  


***Orson Scott Card*** na Wikimedijinoj ostavi
**Antipapa** (lat.), ili **protupapa**, osoba koja tvrdi da je papa kao suparnik već postojećem papi i koji u tome ima relevantnog uspjeha (od 14. stoljeća često uz podršku određenog broja kardinala). Od početka Crkve bilo ih je mnogo, a na prelasku iz 14. u 15. stoljeće došlo je do zapadne šizme odnosno do velikog raskola u Crkvi koji je završio 1418. izborom pape Martina V.

Prvi poznati protupapa bio je Hipolit Rimski koji je izabran nasuprot papi Kalistu I. od strane rimskih nezadovoljnika u 3. stoljeću. Život je završio pomiren s Katoličkom crkvom, u izgnanstvu, u rudnicima Sardinije, za vrijeme rimskih progona kršćana. Zajedno s njime život je okončao i Kalistov nasljednik papa Poncijan.

Krajem 14. i početkom 15. stoljeća pojavio se čitav niz suprotstavljenih papa, od kojih su onda slijedile različite nasljedne linije. Jednu je od njih Katolička crkva priznavala službenom, dok su ostale mogle izabirati samo protupape. Znalo se dogoditi da istovremeno budu dvojica ili trojica papa, od kojih je svaki tvrdio da je pravi papa, te izopćavao ostale.

U tom su se razdoblju razvile dvije linije papa i protupapa: rimska i avinjonska, prema gradovima u kojima su oni stolovali. Njihov utjecaj uglavnom je ovisio o moći svjetovnih vladara koji su ih podržavali. Kasnije je pridodana i pizanska linija protupapa.

Takvo okruženje dovelo je do gubitka autoriteta institucije pape i protupapinskog raspoloženja, što je u konačnici bio i jedan od razloga za pojavu Protestantizma, odnosno reformacije u 16. stoljeću.

Izraz "antipapa" se nakon toga prilično rijetko koristi, uglavnom za tzv. *alternativne* pape izabrane od strane vjerskih zajednica čiji su se članovi odmetnuli od Rimokatoličke crkve. S obzirom da u pravilu imaju malen broj sljedbenika, rijetko ili nikada se ne navode u istim popisima sa "pravim" antipapama u historijskom smislu.

Vidi još
--------

* Konklavizam

| * p
* r
* u
Antipape u Katoličkoj Crkvi |
| --- |
| 
sv. Hipolit •
Novacijan •
Feliks II. •
Ursin •
Elulalije •
Laurencije •
Dioskur •
Teodor II. •
Paskal I. •
Konstantin II. •
Filip •
Ivan VIII. •
Anastazije III. •
Kristofor •
Bonifacije VII. •
Ivan XVI. •
Grgur VI. •
Benedikt X. •
Honorije II. •
Klement III. •
Teodorik •
Albert •
Silvestar IV. •
Grgur VIII. •
Celestin II. •
Anaklet II. •
Viktor IV. •
Viktor IV. •
Paskal III. •
Kalist III. •
Inocent III. •
Nikola V. •
Klement VII. •
Benedikt XIII. •
Aleksandar V. •
Ivan XXIII. •
Klement VIII. •
Benedikt XIV. •
Feliks V.
 | Vatikanski grb |
Batana u kolovozu 2008. godine
**Folk sastav "Batana"** (tal. *Complesso folk "Batana"*) rovinjski je vokalno-instrumentalni ansambl.

Povijest sastava
----------------

Osnovan 1992. godine, sastav "Batana" je ostvario preko tisuću nastupa u Hrvatskoj i inozemstvu (Njemačka, Austrija, Italija, Slovenija, Mađarska, Švicarska).

Sastav je do sada snimio 3 CD-a (jedan je snimljen uživo), dvije audio-kazete i jednu video kazetu.

Repertoar grupe koju vodi pjevač i skladatelj Riccardo Bosazzi "Ricky" i koju sačinjava šest članova sa solisticom Antonellom Rocco-Sugar, sastoji se od tradicionalne istrovenetske, dalmatinske, istarske, internacionalne te rovinjske zavičajne glazbe. Među rovinjskim pjesamama osobito se ističu tzv. bitinade, koje predstavljaju osebujno obilježje tradicionalnog glazbenog nasljeđa grada Rovinja. Svi članovi sastava pjevaju, a pojedinačno sviraju gitaru, bas, dvije mandoline, harmoniku, trubu i def, kao i razna tradicionalna, danas manje prisutna akustična glazbala.

Godine 2003. Folk sastav "Batana" nagrađen je Plaketom grada Rovinja za poseban doprinos u očuvanju i afirmaciju rovinjske glazbene tradicije.
Pripadnici bataljona "Donbas" prilikom obuke u okolici Kijeva, jun 2014.
**Bataljoni teritorijalne obrane Ukrajine** (ukr. *Батальйони територіальної оборони України*, BTrO) su dobrovoljački bataljoni Oružanih snaga Ukrajine koji organizacijski pripadaju Ministarstvu obrane (odnosno redovnoj vojsci) ili Ministarstvu unutrašnjih poslova (ili Nacionalnoj gardi Ukrajine). Osnovan i su nedugo nakon izbijanja krize koja će eskalirati u rat na istoku Ukrajine, a dosada ih je formirano preko 50. Za njih je karakteristično da predstavljaju laku pješadijsku formaciju, odnosno da im obično nedostaju tenkovi i druga oklopna vozila koje posjeduje redovna vojska. Usprkos toga su se, pogotovo u ljeto 2014. godine, iskazali nizom uspjeha u borbi protiv snaga samozvane Federativne Države Novorusije što se najčešće tumači time da su njihovi pripadnici, uglavnom regrutirani iz redova ukrajinskih nacionalista, bolje motivirani od slabo plaćene i vođene redovne vojske. S druge strane su snage BTrO često bili predmetom optužbi za kršenje ljudskih prava i ratne zločine.

Povezano
--------

* Bataljon Donbas
* Bataljon Ajdar
* Pukovnija Azov, nastala kao bataljon teritorijalne obrane
*Ovo je članak o antipapi Grguru VI. Za članak o papi Grguru VI ili Ivanu Gracijanu, također ponekad navođenom kao antipap, v. Papa Grgur VI.*

**Protupapa Grgur VI.** (1012-1018fl. 1012-1018) je bio kratkotrajni katolički protupapa 1012. godine. Njegovo porijeklo niti godine rođenja nisu poznate; pretpostavlja se da je bio blizak rimskom aristokratskom klanu Crescenzi koji je dominirao papinstvom u prethodnim decenijama. U svakom slučaju, prvi put se spominje nakon smrti pape Sergija IV u maju 1012. kada se proglasio papom, iako je većinu glasova, odnosno pobjedu na izboru odnio kandidat kasnije poznat kao Benedikt VIII. Dio historičara smatra da je Grgur bio legitimni papa, ali da su ga potom na silu svrgnule i iz Rima protjerale Benediktove pristaše.

Grgur je nakon toga otišao u Njemačku tražiti pomoć od cara Heinricha II koji ga je primio u audijenciju 25. decembra iste godine. Obećao mu je da će razmotriti njegov zahtjev, odnosno je li njegovo papinstvo u skladu sa kanonskim pravom, istovremeno mu zabranivši da nosi papinsku odjeću. Grgur je njemački dvor napustio nekoliko tjedana kasnije, doznavši kako je Heinrich otpočeo tajne pregovore s Benediktom. Nakon toga se posljednji put u historijskim spisima spominje 1018.

Vanjske veze
------------

* Friedrich Wilhelm Bautz: *Gregor VI.*. In: *Biographisch-Bibliographisches Kirchenlexikon* (BBKL). Bd. 2, Hamm 1990, ISBN 3-88309-032-8, Sp. 309. (`de`)
* Biografija Grgura u Catholic Encyclopedia (`en`)

| * p
* r
* u
Antipape u Katoličkoj Crkvi |
| --- |
| 
sv. Hipolit •
Novacijan •
Feliks II. •
Ursin •
Elulalije •
Laurencije •
Dioskur •
Teodor II. •
Paskal I. •
Konstantin II. •
Filip •
Ivan VIII. •
Anastazije III. •
Kristofor •
Bonifacije VII. •
Ivan XVI. •
Grgur VI. •
Benedikt X. •
Honorije II. •
Klement III. •
Teodorik •
Albert •
Silvestar IV. •
Grgur VIII. •
Celestin II. •
Anaklet II. •
Viktor IV. •
Viktor IV. •
Paskal III. •
Kalist III. •
Inocent III. •
Nikola V. •
Klement VII. •
Benedikt XIII. •
Aleksandar V. •
Ivan XXIII. •
Klement VIII. •
Benedikt XIV. •
Feliks V.
 | Vatikanski grb |
*Za ostala značenja, v. Mathura (razvrstavanje).*
**Mathura** (hindi: , IAST: *mathurā* (O ovom zvuku izgovor?/i) je grad u sjevernoj indijskoj državi Uttar Pradesh. Smješten je oko 50  km sjeverno od Agre i 145 km južno od Delhija; oko 11 km od grada Vrindavan i 18 km od Govardhana Predstavlja administrativno središte distrikta Mathura u Uttar Pradeshu. U Starom vijeku je Mathura bilo važno ekonomsko središte, odnosno predstavljalo sjecište važnih karavanskih puteva.

Mathura se tradicionalno smatra rodnim mjestom Gospodara Krishne, te centru Braj ili Brij-bhoomi sadrći Shri Krishna janma-bhoomi, doslovno 'Rodno mjesto Gospodara Krishne'. U drevna vremena je poodignut i hram Keshav Dev kako bi označio Krishnino rodno mjesto (podzemnio zatvor). U epovima Mahabharata i Bhagavata Purana, Mathura se navodi kao prijestolnica Kraljevstva Surasena kojim je vladao Kamsa, Krishnin ujak.

Mathura je poznata kao jedno od prvih središta gdje su se masovno proizvodili prikazi Buddhe - uz Gandharu u današnjem Pakistanu i Afganistanu. Ti su se prikazi prvi put pojavili u 1. vijeku, ali se mathurski prikazi od gandharskih razlikuju po tome što, za razliku od gandharskih, koji odaju grčko-rimski uticaj, pokazuju kraću i kovrčaviju kosu, odnosno podsjećaju na stare indijske bogove plodnosti.

Izvori
------

1. ↑  Schweig, G.M. (2005). *Dance of divine love: The Rasa Lila of Krishna from the Bhagavata Purana, India's classic sacred love story.*. Princeton University Press, Princeton, NJ; Oxford. ISBN 0691114463. p. 73
2. ↑  Schweig, G.M. (2005). *Dance of divine love: The Rasa Lila of Krishna from the Bhagavata Purana, India's classic sacred love story.*. Princeton University Press, Princeton, NJ; Oxford. ISBN 0691114463. p. 2

Eksterni linkovi
----------------

***Mathura*** na Wikimedijinoj ostavi

* Mathura - informacije na stranici Wikivoyage
* Entry on Mathura in the Dictionary on Pali Proper Names
* Read details about Mathura
Zgrada Matice srpske u Novom SaduZgrada Matice srpske u Novom Sadu
**Matica srpska** je naučno, književno i kulturno društvo sa sedištem u Novom Sadu. Matica srpska populariše i razvija umetnost, nauku i književnost.

Misao o osnivanju jednog takvog udruženja dao je Lukijan Mušicki Milošu Svetiću, koji ju je i osnovao 1826. u Pešti. Osnovači su bili on i još šestorica trgovaca i ljubitelja književne prosvete. To je udruženje Svetić nazvao „Maticom srpskom" a zadatak mu je bio da od priloga i uloga izdaje dobre knjige. Prvi sekretar Matice je bio novinar i pravnik Teodor Pavlović. Još iste godine Matica je uzela da pomaže izdanje periodičnog „Letopisa srpskog", o kome se javila misao još 1823. a izveo ju je Đorđe Magarašević počevši izdanje Letopisa 1825. po tri knjige godišnje. Četvrta je sveska već izišla s pomoću Matičinom u prvoj polovini 1826. a kasnije je Letopis sasvim prešao u svojinu Matičinu i postao njen organ. Poznato je da je uskoro Matica došla u sukob s Vukovim pogledima, tako da je nekolike desetine godina bila odlučni protivnik nove škole. Ipak to je mnogo zavisilo od urednika Letopisa, kad je urednik bio npr. Jovan Subotić, koji se u toj borbi držao sredine, onda je i Letopis bio pomirljiviji i Daničić je 1847. u svome „Ratu za srpski jezik i pravopis" zabeležio prvo priznanje koje je nova škola tada dobila u Letopisu što je, reče, na čast i književnosti i uredniku Subotiću. Raspolažući znatnim novčanim sredstvima, Matica je, gotovo uvek nesistematski, pomagala književnost nagrađivanjem pojedinih spisa iz poezije ili nauke. Po njenom primeru organizovana Ilirska Matica preporođena je 1873. nazvavši se tada Matica hrvatska.

Aktuelno predsedništvo Matice srpske (izabrano na Skupštini 15. maja 2004. sa mandatom od četiri godine) čine predsednik prof dr Božidar Kovaček, potpredsednici Miro Vuksanović, akademik Dimitrije Stefanović i prof dr Dragoslav Herceg, i sekretar Pavle Stanojević.

Do sada predsednici Matice srpske bili su (nepotpun spisak):

1. Jovan Hadžić (Miloš Svetić), osnivač i prvi predsednik 1826. - ?
2. Sava Tekelija 1838. - 1842.
3. Platon Atanacković 1864. - 1867.
4. Stevan Branovački 1867. - 1880.
5. Miloš Mile Dimitrijević
6. Antonije Hadžić oko 1905.
7. Vasa Stajić ? - 1947.
8. Veljko Petrović
9. Mladen Leskovac oko 1953.
10. Boško Petrović 1991. - 1999.
11. Božidar Kovaček 1999.

Vanjske veze
------------

***Matica srpska*** na Wikimedijinoj ostavi

* Matica srpska Arhivirano 2017-12-13 na Wayback Machine-u
Pe
Pe na kraju riječi
**Pe** (פא) je 17. Slovo hebrejskog pisma. Na modernom hebrejskom jeziku Pe se izgovara po međunarodnoj fonetičkoj abecedi kao [p], ako je Pe na početku sloga i slijedi suglasnika i na početku riječi (slovo se prikazuje s Dagešom u sredini slova), u svim drugim slučajima, stranim riječima i stranim vlastitim imenima se Pe ponekad izgovara kao [f]. 
Slovo Pe ima brojčanu vrijednost os 80.
Ako je slovo Pe na kraju riječi izgled slova je drugačiji i uvijek se izgovara kao [f].
Taj oblik slova se ponekad koristi za broj 800.

Povijest
--------

Hebresjko slovo Pe ima isto povijesnu pozadinu kao feničko slovo Pe, od kojeg je nastalo grčko slovo Pi i latinsko slovo P-

Primjeri
--------

* פלשטין (palestin) Palestina, usporedi s imenom naroda iz starog zavjeta (Filistejci)
* פרעה Faraon (staro-egiptski: "velika kuća", naziv za vladarski dvor, a kasnije i za samog vladara)
* פורים Purim od פור pur: "igra na sreću"
* פרנקנשטיין Frankenstein

Šifra znaka
-----------

|   | Unicode | HTML | izgledovisi o pregledniku | poveznice((eng.)) |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| k. točka | naziv | kod | entitet |
| slovo *פ* | U+05e4 | HEBREW LETTER PE | `&#x05e4;` | *nema* | פ | detaljni podacitest preglednika |
| slovo na kraju riječi *ף* | U+05e3 | HEBREW LETTER FINAL PE | `&#x05e3;` | *nema* | ף | detaljni podacitest preglednika |

 Moguće je da se slova u gornjoj tablici neće ispravno prikazati ako odgovarajući fontovi nisu instalirani na vašem računalu i preglednik (*browser*) nije ispravno podešen. Poveznice *test preglednika* omogućuju provjeru ispravnosti prikaza i postavki računala.

U standardu ISO 8859-8 simbol ima kod 0xf4 tj. 0xf3.

| * p
* r
* u
Hebrejsko pismo |
| --- |
| 
Alef א ·
Bet ב ·
Gimel ג ·
Dalet ד ·
He ה ·
Vav ו ·
Zajin ז ·
Het ח ·
Tet ט ·
Jod י ·
Kaf כ ך ·
Lamed ל ·
Mem מ ם ·
Nun נ ן ·
Sameh ס ·
Ajin ע ·
Pe פ ף ·
Cade צ ץ ·
Kof ק ·
Reš ר ·
Šin ש ·
Tav ת
 |

***Pe*** na Wikimedijinoj ostavi
Naslovna stranica knjige *Malleus maleficarum*, Lyon, 1669.
**Malj za vještice** (lat. *Malleus Maleficarum*), teološko djelo dominikanca Henrika Institorisa i Jakoba Sprengera, objavljeno 1486. godine, u kojem se iznosi čitav sustav o vješticama i čarobnjaštvu.

Neki znanstvenici smatraju kako je jedini autor knjige zapravo Henrik, koji je naveo kölnskog dominikanca i teologa Sprengera kao suautora kako bi djelu priskrbio veći značaj.

Sadržaj djela
-------------

Knjiga se sastoji od uvoda i tri dijela, te sadrži ukupno oko osamsto stranica. U uvodu knjige donosi se tekst bule *Summis desiderantes affectibus* pape pape Inocenta VIII. iz 1484. godine, koja je je postavila temelje za progon vještica.

U prvom dijelu Kramer se bavi stvarnom prirodom postojanja vještičarstva onako kao se spominje u Bibliji i o njenoj prirodi i zločudnosti, drugom dijelu magijskim praksama koje se odnose na spolno općenje i mušku impotenciju, te metodama kojima se ljudi mogu zaštititi od uroka ili ih poništiti, dok se u trećem dijelu nabrajaju praktična pravila i procedure za suđenje optuženima pred crkvenim ili svjetovnim sudovima.

Utjecaj i posljedice
--------------------

Djelo *Malleus maleficarum* ušlo je u svjetsku književnost kao jedno od najopskurnijih i najbolesnijih spisa svih vremena, koje je očitom mizogonijom i sadizmom kojim djelo odiše, utjecalo na stvaranje masovne histerije protiv opasnosti od vještica i posljedično dovelo do progona, mučenja i pogubljivanja velikog broja žena (i dijela muškaraca) u sljedećim stoljećima.

Otkriće tiskarstva, omogućilo je ubrzano širenje knjige i njenu rasprostranjenost širom Europe. Do 17. stoljeća objavljeno je dvedeset i devet izdanja na latinskom jeziku.

Bilješke
--------

1. ↑  Opća i nacionalna enciklopedija u 20 svezaka, str. 51.
2. 1 2  Hesemann, Michael, Legende, mitovi, laži, str. 210.
3. ↑  Faust, Viktoria, str. 103.
4. ↑  Catholic Encyclopedia
5. ↑  Hesemann, Michael, Legende, mitovi, laži, str. 211.

Literatura
----------

* *Faust, Viktoria, Vještice, Knjiga sjena, Zagrebačkla naklada, 2000.* ISBN 953-6234-69-6
* *Hesemann, Michael, Legende, mitovi, laži, Rezotkrivanje zabluda o povijesti Crkve, Verbum, Split, 2010.* ISBN 978-953-235-226-9
* *Opća i nacionalna enciklopedija u 20 svezaka, sv. XIII, Zagreb, 2007.* ISBN 978-953-7224-13-4

Vanjske poveznice
-----------------

* Catholic Encyclopedia - Witchcraft (`en`)
* sacred-texts.com - Malleus Maleficarum (1486) (`en`)
*Za Lamijinog istoimenog unuka, v. članak o njegovog supruzi čije je ime bilo Domitia Longina.*
Lucije Elije Lamija (*Lucius Aelius Lamia*, ? - 33) bio je rimski velikodostojnik iz vremena ranog Carstva. Godine 3. je pod carem Augustom služio kao konzul, a poslije toga kao guverner Germanije, Panonije i Afrike. Godine 22. ga je car Tiberije imenovao izaslanikom za Siriju, ali je uhapšen i nikada nije tamo otputovao. Kasnije se vratio u carsku milost, te je posljednju godinu života služio kao praefectus urbi.

Lamia's connection with the prominent Aelii Tuberones (including Aelia Paetina, second wife of the emperor Claudius) is not known.

Izvori
------

Tacitus. Annales 4.13 and 6.27

Eksterni linkovi
----------------

* Aelius Lamia entry in historical sourcebook by Mahlon H. Smith


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Prethodi: **Publius Vinicius i Publius Alfenus Varus**  |  **Konzul Rimskog Carstva zajedno sa Markom Servilijem** 3 | Slijedi: **Sextus Aelius Catus i Gaius Sentius Saturninus**  |
**Badis ibn Mansur** (arapski: باديس بن منصور‎; u. 1016) bio je treći po redu ziridski vladar Ifrikije (područje koje odgovara današnjoj Sjeverozapadnoj Africi, preciznije Alžiru i Tunisu), koji je vladao od 995. do smrti. 

Badis ibn Mansur je svog oca Al-Mansur ibn Buluggina naslijedio kao vicekralj, odnosno guverner Ifrikije, te je ostao vjeran svojim sizerenima, fatimidskim kalifima sa sjedištem u Egiptu. Prilikom vladavine su mu najveće poteškoće stvarali članovi njegove porodice, koji su ga pokušavali svrgnuti. Jedan od njih je bio prastric Zawi ibn Ziri, koga je na kraju uspio poraziti i protjerati u al-Andalus (muslimanska Španija), gdje je na kraju osnovan ogranak ziridske dinastije, odnosno država u Grandadi koja će opstati do 1090. godine.

Mnogo ozbiljniji problem za Badisa predstavljao je njegov stric Hammad ibn Buluggin, guverner današnjeg Alžira, koji je stekao veliki prestiž vojničkim pobjedama i izgradnjom velebne palače u Bejaiji. Godine 1014. se formalno otcijepio od svog nećaka i sizerena, službeno proglasivši sunitske Abaside u Bagdadu kao jedine legitimne kalife nasuprot ismailitskih Fatimida. Badis je pokušao ugušiti tu pobunu, ali mu Fatimidi nisu pružili pomoć, te je godine 1016. prisiljen sklopiti primirje sa stricem. Iste godine je umro.

Badisa je naslijedio al-Muizz ibn Badis, koji je dvije godine kasnije priznao Hammadovu nezavisnost, odnosno novu dinastiju Hamadida.

Izvori
------

1. ↑  Talbi (1970) u svojoj knjizi navodi kako je dvorski pjesnik ar-Raqiq poslao na diplomatsku misiju u Kairo.

Literatura
----------

* Talbi, Mohammed. (1970). A propos d'Ibn al-Raqīq'. *Arabica* vol. 19 str. 86-96.
Olga Rupcova
**Olga Rupcova** (rus. *О́льга Никола́евна Рубцо́ва;*; Moskva, 20. avgust 1909 — Moskva, 13. decembar 1994) je bila sovjetska šahistkinja i četvrta ženska svetska šampionka u šahu.

Pobedila je na šahovskim šampionatima Sovjetskog Saveza nekoliko puta, a bila je druga na ženskom svetskom šampionatu 1950, jedan poen iza Ljudmile Rudenko. Osvojila je titulu svetske šampionke 1956. zauzevši prvo mesto na turniru ispred Rudenko i Elizavete Bikove, a izgubila je od Bikove u meču 1958. godine.

Rupcova je igrala i dopisni šah i postala prvi ženski šampion u dopisnom šahu 1972. (bila je druga na sledećem šampionatu, izgubivši jedino od buduće šampionke Lore Jakovljeve u taj-brejku, i peta na narednom). Ona je jedini šahista, muški ili ženski, koji je postao svetski šampion u obe vrste šaha.

Spoljašnje veze
---------------

* Neke od partija Olge Rupcove na chessgames.com

| * p
* r
* u
Svjetski prvaci u šahu |
| --- |
| 
* Spisak Svjetskih šahovskih prvenstava
* Interregnum
* Izbacivanje (1998–2004)

 |
| Pred-FIDE | 
* Wilhelm Steinitz
* Emanuel Lasker
* José Raúl Capablanca
* Aleksandar Aljehin
* Max Euwe
* Aleksandar Aljehin

 |
| FIDE | 
* Mihail Botvinjik
* Vasilij Smislov
* Mihail Botvinjik
* Mihail Talj
* Mihail Botvinjik
* Tigran Petrosjan
* Boris Spaski
* Bobby Fischer
* Anatolij Karpov
* Gari Kasparov

 |
| Podijeljena | 

|  |  |
| --- | --- |
| PCA/Klasični | 
* Gari Kasparov
* Vladimir Kramnjik

 |
| FIDE | 
* Anatolij Karpov
* Aleksandar Haljifman
* Višvanatan Anand
* Ruslan Ponomarjov
* Rustam Kasimdžanov
* Veselin Topalov

 |

 |
| FIDE | 
* Vladimir Kramnjik
* Višvanatan Anand
* Magnus Carlsen

 |
| 
* Category Kategorija

 |
**Balassagyarmat** čita se *Balašađarmat* je pogranični grad na sjeveru Mađarske od 15,570 stanovnika, koji administrativno podpada pod Županiju Nógrád.

Geografske karakteristike
-------------------------

Balassagyarmat leži na lijevoj obali rijeke Ipeľ, koja na tom dijelu formira granicu prema Slovačkoj, udaljen 49 km zapadno od županijskog centra Salgótarjána.

Historija
---------

Balassagyarmat je prvi put dokumentiran 1244. kao zamak podignut nakon mongolske provale.
Od 1437. ima status trgovišta. Za austrijsko-turskih ratova - 1552. zauzele su ga Osmanlije, pa se nakon tog poprilično raselio. Nanovo je naseljaven tokom 17. vijeka, tad su podignuti i bedemi.

Po Trianonskom ugovoru trebao je pripasti Čehoslovačkoj, ali su se sami stanovnici usprotivili 
čehoslovačkoj vojsci i otjerali je iz grada. Zbog tog je 1919. nazvan - *Civitas Fortissima* (Čvrsti grad).

Balassagyarmat je 1989. ponovno dobio status grada.

Pobratimski gradovi
-------------------

* Rumunjska, Dej
* Njemačka, Heimenkirch
* Poljska, Ostrołęka
* Italija, Lamezia Terme
* Slovačka, Slovenské Ďarmoty

Izvori
------

1. 1 2 3 4  „Hungary: Nógrád" (engleski). City population. Pristupljeno 11. 06. 2016.

Vanjske veze
------------

***Balassagyarmat*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Službene stranice Balassagyarmata* (`hu`)

|  |  |
| --- | --- |
|  | *Ovaj članak o **geografiji** je u začetku. Možete pomoći Wikipediji tako da ga proširite*. |
**Arnulf od Montgomeryja** (francuski: ; engleski: ; o. 1068–1118/1122) bio je anglo-normanski feudalni magnat. Bio je sin Rogera de Montgomeriea i Mabel de Bellême. Godine 1093. je sudjelovao u invaziji Južnog Walesa, a 1094. ga je engleski kralj William Rufus proglasio earlom Pembrokea. Međutim, godine 1101. se pridružio baronima koji su pokušali svrgnuti Rufusovog brata i nasljednika Henryja I. Zbog toga je prognan iz Engleske i oduzeti mu svi posjedi. Utočište je našao u Irskoj, gdje je već ranije njegov izaslanik Gerald de Windsor ugovorio brak sa Lafracoth, kćeri irskog kralja Muirchertach Ua Briaina. Suradnja s irskim kraljem je, međutim, propala nedugo nakon smrti norveškog kralja Magnusa Bosonog, nakon čega se Arnulf povukao na Kontinet. O njegovom daljem životu postoje oskudni podaci; spominje se da je 1114. bio u sviti grofa Fulka V od Anjoua.

Literatura
----------

* Sean Duffy, "Medieval Ireland, pp.49-51, 2000.
* Victoria Chandler, "The Last of the Montgomerys: Roger the Poitevin and Arnulf", *Historical Research*, 62 (1989) 1-14
* Kathleen Thompson, "The Norman Aristocracy before 1066:the Example of the Montgomerys", *Historical Research*, October 1987.
Pegmatit koji sadrži lepidolit, turmalin, i kvarc uzet iz rudnika Beli slon u Crnim brdima, Južna Dakota.
**Pegmatit** (grč. *pegmatos*=*jaka veza*, engl. , fr. *Pegmatite*, nem. *Pegmatit*, rus. *Пегматит*) je vrlo krupnozrna (zrna pretežno > 1cm u prečniku), leukokratna, diašistna stena, koja predstavlja krajnji derivat granitskih i drugih intruzija. Zrna ove magmatske stene dostižu veličine i preko 20. Karakteristično pojavljivanje ovih stena je u vidu žica.

Geneza i karakteristike
-----------------------

Većina pegmatita se sastoje od minerala kvarca i feldspata, a vezuju se za granitne stene u kojima se formiraju tokom završne faze nastanka, odnosno krajem faze očvršćavanja. Tokom ove faze izdvaja se frakcija mineralnog materijala koja sadrži većim delom vodu obično bogatu fluorom i litijumom. Ova frakcija biva istiskivana iz granitnog plutona koja nakon očvršćavanja formira žice. Očvršćavanje se dešava na relativno visokim temperaturama pod malim pritiscima što dovodi do kristalizacije u vidu velikih kristala. Ovako nastaju pegmatiti koji sadrže krupne primerke biotita i blokove alkalnog feldspata.

Rasprostranjenje
----------------

Na području Srbije pegmatiti se javljaju kao žični pratioci granitoida i to: na području Bujanovca, na Kukavici, Ceru, Bukulji, Pasjači.

* Alkalni pegmatit sa površinski izmenjenim feldspatom i kristalima plavog korunda - Canaã alkalni masiv, Rio de Žaneiro, BrazilAlkalni pegmatit sa površinski izmenjenim feldspatom i kristalima plavog korunda - Canaã alkalni masiv, Rio de Žaneiro, Brazil
* Pegmatitska žicaPegmatitska žica
* Pegmatit - mineralna asocijacija: kvarc čađavac,ortoklas, epidot. PoljskaPegmatit - mineralna asocijacija: kvarc čađavac,ortoklas, epidot. Poljska

Povezano
--------

* Stene
* Spisak stena

Literatura
----------

* Đorđević V. Đorđević P. Milovanović D. 1991. *Osnovi petrologije*. Beograd: Nauka

Spoljašnje veze
---------------

***Pegmatit*** na Wikimedijinoj ostavi

* Pegmatite[*mrtav link*]

| * p
* r
* u
Magmatske stijene |
| --- |
| 1. Kisele magmatske stijene | Aplit • Granit • Granitporfir • Granodiorit • Granodioritporfirit • Kvarcdiorit • Kvarcdioritporfirit • Kvarckeratofir • Kvarclatit • Kvarcmonconit • Kvarcmonconitporfirit • Kvarcporfir • Kvarcporfirit • Pegmatit • Riolit |
| 2. Intermedijarne magmatske stijene | Alkalni sijenit • Andezit • Dacit • Diorit • Dioritporfirit • Fonolit • Keratofir • Latit • Monconit • Monconitporfirit • Porfir • Sijenit • Sijenitporfir • Trahit |
| 3. Bazične magmatske stijene | Bazalt • Gabro • Gabropegmatit • Gabroporfirit • Dijabaz • Spilit |
| 4. Ultrabazične magmatske stijene | Kimberlit • Komatit • Peridotit |
Koordinate: 41° 42′ 02" SGŠ, 20° 45′ 20" IGD

**Mavrovski Hanovi** (mak. *Маврови Анови*) su naseljeno mesto u Republici Makedoniji, u severozapadnom delu države. Mavrovski Hanovi pripadaju opštini Mavrovo i Rostuša.

Mavrovski Hanovi su bili sedište istoimene opštine do 2004. godine, kada je ona pripojena opštini Mavrovo i Rostuša. Danas su Mavrovski Hanovi važno turističko naselje u okviru veće visokoplaninske turističke oblasti Mavrova.

Geografski položaj
------------------

Naselje Mavrovski Hanovi je smešteno u severozapadnom delu Republike Makedonije. Od najbližeg većeg grada, Gostivara, naselje je udaljeno 26 km jugozapadno.

Mavrovski Hanovi se nalaze u okviru visokoplaninske oblasti Mavrovo. Naselje je položeno visoko, na južnim visovima planine Vraca, koja se severno nastavlja na Šar-planinu. Južno se protezala Mavrovska visoravan, koje 1947. godine, podizanjem brane, pretvoreno u Mavrovsko jezero. Nadmorska visina naselja je približno 1.270 metara.

Klima u naselju je oštra planinska.

Mavrovski Hanovi se danas nalaze u najvećem nacionalnom parku u Republici Makedoniji, Nacionalnom parku „Mavrovo".

Istorija
--------

Stanovništvo
------------

Po popisu stanovništva iz 2002. godine Mavrovski Hanovi su imali 167 stanovnika.

Pretežno stanovništvo u naselju su etnički Makedonci (82%), a u manjini su Turci (10%). 

Većinska veroispovest u naselju je pravoslavlje.

Vidi još
--------

* Opština Mavrovo i Rostuša
* Spisak sela u republici Makedoniji

Izvori
------

* Popis u Makedoniji 2002. - Knjiga 10.

Spoljašnje veze
---------------

***Mavrovski Hanovi*** na Wikimedijinoj ostavi

* www.mavrovoirostuse.gov.mk Zvanična stranica Opštine Mavrovo i Rostuša

  


| * p
* r
* u
Naseljena mesta opštine Mavrovo i Rostuša |
| --- |
| Esencijalne aminokiseline | Rostuša  •  Adžijevci  •  Beličica  •  Bibanje  •  Bituše  •  Bogdevo  •  Boljetin  •  Velebrdo  •  Viduše  •  Volkovija  •  Vrben  •  Vrbljani  •  Galičnik  •  Grekanje  •  Duf  •  Žirovnica  •  Žužnje  •  Janče  •  Kičinica  •  Krakornica  •  Lazaropolje  •  Leunovo  •  Mavrovo  •  Mavrovski Hanovi  •  Nistrovo  •  Nićiforovo  •  Ničpur  •  Novo Selo  •  Njivište  •  Orćuše  •  Prisojnica  •  Ribnica  •  Rosoki  •  Rostuša  •  Selce  •  Sence  •  Skudrinje  •  Sretkovo  •  Sušica  •  Tanuše  •  Trebište  •  Tresonče  •  Cerovo |  |
Gustav Adolph Spangenberg, *Aristotelova škola*, detalj freske (1883.-1888.
**Peripatetici** su bili učenici i članovi filozofske škole u drevnoj Grčkoj. Učenje se temeljilo na djelo grčkog filozofa Aristotela, a izraz **peripatetik** (grčki: ) ime je koje su nosili njegovi sljedbenici. Naziv se odnosi na čin hodanja, a kao particip "peripatetik" se često prevodi kao "hodajući", "šetajući" ili "lutajući". Škola je ime dobila po *peripatoima* (kolonadama) Liceja u Ateni gdje su se članovi sretali, iako su kasnije legende naziv pripisivale Aristotelovoj navodnoj sklonosti da predaje hodajući.

Škola datira od oko 335. p.n.e. kada je Aristotel počeo predavati u Liceju. To je bila neformalna institucija čiji su se članovi bavili filozofskim i naučnim promišljanjimna. Aristotelovi nasljednici Teofrast i Straton nastavili su tradiciju filozofskih i naučnih teorija, ali je od sredine 3. vijeka p.n.e. škola počela slabiti i zamirati, sve do rimske ere kada je obnovljena. Kasniji su se članovi više bavili komentiranjem Aristotelovih djela nego njihovom nadogradnjom, te je škola iščezla u 3. vijeku n.e. iako su tradiciju komentiranja Aristotelovih djela nastavili neoplatonisti. Nakon pada Rimskog Carstva djela su peripatetičke škole izgubljena za Zapad, ali su na Istoku uključena u ranu islamsku filozofiju, što će s vremenom igrati važnu ulogu u srednjovjekovnoj obnovi Aristotelovih doktrina u Evropi.

***Peripatetici*** na Wikimedijinoj ostavi

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* LCCN: sh85099930

 |
**Salomonska dinastija** je historijska dinastija Etiopije, koja tvrdi da svoje porijeklo vuče od starozavjetnih kralja Salomona i Kraljice od Sabe, i njihova sina Menelika I, koji je bio osnivač salomonske dinastije.

Salomonska dinastija se ponovno uspela na carsko prijestolje 1270 (etiopska 1262.) kada je Jekuno Amlak svrgnuo posljednjeg vladara dinastije Zagaj. Jekuno Amlak tvrdio je da izravno po muškoj liniji potječe od stare aksumitske kraljevske kuće, koju je dinastija Zagaj svrgnula s prijestolja. Odtada je salomonska dinastija utvrda Etiopske pravoslavne tevahedo Crkve, s kojom je bila i ostala u čvrstom savezu.

Menelik II, i njegova kći Zauditu, bili su posljednji etiopski vladari koji su mogli tvrditi da po neprekinutoj direktnoj muškoj liniji vuku podrijetlo od kralja Salomona i kraljice od Sabe (naime carevi Lij Ijasu i Haile Selasije su sliijednici po ženskoj liniji, Lij Ijasu preko majke Ševarega Menelik , a Haile Selasije peko svoje bake -Tenagnevork Sahle Selasije). 

Slijednici potomaka Menelika po muškoj liniji, još uvijek postoje (preko potomaka Menelikova rođaka Taje Gulilata), ali su gurnuti u stranu zbog Menelikove osobne netrpeljivosti za ovu granu obitelji.

Salomonska dinastija je vladala Etiopijom uz nekoliko prekida sve do 1974, kada je posljednji car Haile Selasije svrgnut. Nakon revolucionarnih zbivanja 1974, članovi carske obitelji su zatvoreni, ili izgnani iz zemlje. Ženski dio obitelji su lideri Derga oslobodili 1989, a muški 1990. Nakon pada režima Derg režima u 1991 Mnogi članovi carske obitelji vratili su se iz izgnastva u Etiopiju, u posljednjih nekoliko godina.

Carski grb
----------

Carski grb je ustanovio tek Haile Selasije. Grb prikazuje carsko prijestolje, flankiran s dva anđela sa svake strane, jedan drži mač i vagu, a drugi carsko žezlo. Tron je ukrašen kršćanskim križem, davidovom zvijezdom i islamskim polumjesecom (simbolizirajući tako sve tri etiopske tradicije). Grb je obrubljen crvenim plaštem, na vrhu je carska kruna, a pred tronom je lav simbol Judizma.

Izvori
------

1. ↑  A. K. Irvine, "Review: The Different Collections of Nägś Hymns in Ethiopic Literature and Their Contributions." *Bulletin of the School of Oriental and African Studies, University of London*. School of Oriental and African Studies, 1985.
**Miodrag Jokić** (Donja Toplica u općini Valjevo, 25. veljače 1935.) je bio vojni zapovjednik JNA koji je 1991. sudjelovao u napadu na Dubrovnik. 

Obrazovao se u Jugoslavenskoj vojno-pomorskoj akademiji. Početkom Rata u Hrvatskoj bio je zapovjednik Devetog vojno-pomorskog sektora Jugoslavenske ratne mornarice. Godine 2001. Međunarodni krivični sud za bivšu Jugoslaviju (MKSJ) podigao je optužnicu protiv Jokića zbog njegove uloge u opsadi Dubrovnika. Dne 12. studenog iste godine dobrovoljno se predao. Priznao je krivnju 28. kolovoza 2003. te je osuđen na sedam godina zatvora zbog ubojstva, okrutnog postupanja, protupravnih napada na civile i civilne objekte, pustošenja koje nije opravdano vojnom nuždom i uništavanja vjerskih, obrazovnih i kulturnih ustanova i povijesnih spomenika. Svjedočio je i protiv svojeg nadređenog, Pavla Strugara, koji je bio optužen za isti predmet. Godine 2008. pušten je na slobodu nakon odsluženja dvije trećine zatvorske kazne.

Izvori
------

1. ↑  „Ex-Yugoslav Admiral Pleads Guilty in Shelling of Dubrovnik". New York Times. 28. august 2003. Pristupljeno 8. septembar 2013.
2. ↑  „Serb 'guilty' of Dubrovnik shelling". BBC News. 28. augusta 2003. Pristupljeno 8. septembar 2013.

Vanjske poveznice
-----------------

* Prvotna optužnica protiv Strugara, Jokića, Zeca i Kovača MKSJ, 2001.
* Sažetak presude MKSJ
* Admiral Jokić priznao krvicu za granatiranje Dubrovnika B92
**Maja Odžaklijevska** (mak. *Маја Оџаклиевска*; Skoplje, 21. april 1954) je makedonska i srpska pevačica pop muzike. Iako je na sceni prisutna više od tri decenije, do sada je izdala samo dva albuma. Najpoznatije pesme su joj *Budi dobar*, *Daljine*, *Sve ti opraštam* i *Srećo reci*.

Maja je marta 2013. sa pesmom *Anđeo sa neba* učestvovala na takmičenju Beosong 2013, na kome je u polufinalu bila trinaesta sa 616 SMS glasova. Pobedu je odnela grupa Moje 3. Ona je početkom februara izjavila da neće moći da učestvuje usled zdravstvenih problema. Kompoziciju je nameravala da preda svojem mlađem kolegi Nenadu Cvijetiću. Iako Maji i Cvijetiću taj ustupak nije mogao biti učinjen, Odžaklijevska je oslobođena svih proba, kako se ne bi preterano zamarala. Sem toga, ona je svoju baladu u polufinalu izvela sedeći na visokoj stolici.

Albumi
------

* *Biće sve u redu*, PGP RTB, 1982
* *Bele njive*, PGP RTS, 1995

Singlovi
--------

* *Kad nežne svirke zamre ton/V oblak sonce*, PGP RTB, 1974
* *Mjesečev san/Šapni mi*, RTV Ljubljana, 1976
* *Ti si moj sledeći promašaj/Daljine*, PGP RTS, 1979
* *Odnosiš mi srce moje/Vraćam se*, PGP RTB, 1980
* *Između nas/Tako mora biti*, PGP RTB, 1981
* *Ne podnosim dan/Slušam te, gledam te*, PGP RTB, 1981

Izvori
------

1. ↑  „Marija Šerifović je potpuno u pravu!". Alo!. Arhivirano iz originala na datum 2014-01-06. Pristupljeno 6. 3. 2013.
2. ↑  „RTS naterao bolesnu Maju Odžaklijevsku da peva!". Pravda. Pristupljeno 6. 3. 2013.