recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Magnezit
**Magnezit** je mineralna ruda magnezijuma iz grupe karbonata, naziva se i magnezijum karbonat a njegova hemijska formula je MgCO3.

Naziv je dobio po oblasti Magnezija u Tesaliji (Grčka), gde je prvi put otkriven.

Opis
----

U prirodi se može naći u: beloj, žutoj i plavoj boji. Javlja se u vidu kristalnih i kriptokristalastih agregata, u prirodi je skoro uvek praćen promenljivim udelom različitih primesa (FeCO3, CaCO3, MnCO3, Al2O3, SiO2 i dr.).

Rastvoren u kiselinama magnezit reaguje bez ključanja, za razliku od ostalih kalcita.

Nalazišta
---------

Najznačajnija nalazišta magnezita nalaze se u: Austriji (Štajerska), Češkoj, Poljskoj (Šleziji), Grčkoj (Evija), SAD, Rusiji (Sibir Irkutsk), Njemačkoj i Italiji.

Primena
-------

Magnezit se koristi za proizvodnju vatrostalnih i magnezijumskih veziva u hemijskoj industriji. Koristi se i za proizvodnju vatrostalnih blokova za gradnju.

Vidi još
--------

* Spisak stena
* Spisak minerala

Spoljašnje veze
---------------

***Magnezit*** na Wikimedijinoj ostavi
**Osorkon IV** je bio vladar Donjeg Egipta koji je vladao u drugoj polovici 8. vijeka pne. te ga neki egiptolozi smatraju posljednjim vladarem Dvadeset druge dinastije Egipta. Ne zna se tko su mu bili roditelji, ali se zna da je vladao Tanisom, pa se tako smatra jednim od nasljednika Shoshenqa V u Donjem Egiptu, ili barem jednim od vladara malih država koje su nastale padom 22. dinastije. 

Osorkonova vladavina nikada nije priznata u Memfisu gdje dokumenti navode kao vladara Bakenranefa iz Dvadeset četvrte dinastije. U njegovo doba su različitim dijelovima Egipta istovremeno vladale četiri dinastije - XXII, XXIII, XXIV i XXV. Ovu posljednju je u Gornjem Egiptu osnovao kušitski kralj Piankhi, pa je Osorkon IV ostao vladati jedino u istočnom dijelu Delte Nila.

Historičari vjeruju da je upravo Osorkona posljednji izraelski kralj Hosea preko glasnika molio za pomoć protiv Asirije. Osorkon nije poslao nikakvu pomoć ni trupe, a nešto kasnije je izraelska prijestolnica Samarija osvojena od asirskog kralja Šalmanasara V godine 722. pne. nakon čega su njeni stanovnici deportirani u Asiriju. Kako bi izbjegao sukob s Asircima, Osorkon je nešto kasnije poslao poklone i konje asirskom kralju Sargonu II koji je na vlast došao nakon pada Samarije. Osorkonova je taktika uspjela, jer Sargon nije poduzeo pohod na Egipat.
**Kažnjenička kolonija** je udaljeno ili prekomorsko naselje osnovano za kažnjavanje kriminalaca prisilnim radom i izolacijom od društva.

Historija
---------

Iako je dobar dio evropskih i latinoameričkih država deportirao svoje kriminalce na udaljene otoke i krajeve, takve su kolonije su uglavnom imali Britanci, Francuzi i Rusi.

Kraljevina Engleska je deportirala svoje kriminalce u Trinaest američkih kolonija sve do Američke revolucije, a Ujedinjeno Kraljevstvo Velike Britanije i Irske u Australiju sve do sredine 19. vijeka.

Kraljevina Francuska i njene kasnije nasljednice osnovale su kaznene kolonije po Africi, Novoj Kaledoniji i Francuskoj Gvajani, uključujući i onu na Đavoljem otoku, koja je još bila aktivna i za vrijeme Drugog svjetskog rata.

Na zao glas su došle kažnjeničke kolonije u Francuskoj Gvajani, zbog oštrih kazni, slabe ishrane i teškog fizičkog rada u ekstemnim klimatskim prilikama.

Carska Rusija osnivala je svoje kažnjeničke kolonije po Sibiru, koje su ponovno došle do punog izražaja za vladavine Josifa Visarionoviča Staljina.

Ipak su nakon Drugog svjetskog rata kažnjeničke kolonije jedna po jedna ukinute, jer su se vlade preorjentirale alternativnim metodama kontrole kriminala.

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5 6 7  „*Penal colony*" (engleska). Encyclopaedia Britannica. Pristupljeno 28.11.2022.

Vanjske veze
------------

***Kažnjenička kolonija*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Penal colony* (na portalu Encyclopaedia Britannica) (`en`)
**Obrad Gluščević** (Metković, 17. siječnja 1913. - Zagreb, 5. rujna 1980.), hrvatski filmski redatelj.

Autor legendarnog dječjeg filma "Vuk samotnjak" (1972.), uz Branka Bauera, Matu Relju i Vladimira Tadeja najznačajniji hrvatski autor koji se ogledao u žanru tzv. filma za djecu i omladinu. Pored Vuka samotnjaka, žanr je zadužio i "Kapetanom Mikulom Malim" (1974. i tv-serija), srednjemetražnim ostvarenjem Priča o djevojčici i sapunu (1962.) te tv-serijom Jelenko (1980.). Ostvario je i niz zapaženih, međunarodno nagrađivanih kratkometražnih dokumentarnih filmova (npr. "Vuk", 1962.; Ljudi s Neretve, 1966. Brđani i donjani, 1969.), dok ostatak njegova cjelovečernja igranofilmska opusa čini svojevrsna komedijska trilogija smještena u dalmatinski ambijent - Lito vilovito (1964.), Čovik od svita (1965.), Goli čovik (1968.). U Drugom svjetskom ratu bio je pripadnik partizanskog pokreta.

Nagrade
-------

* Pula 64 - Posebna diploma žirija za režiju
* Republička nagrada Vladimir Nazor za životno djelo (1979.)

Filmografija
------------

* Lito vilovito (1964.)
* Čovik od svita (1965.)
* Goli čovik (1968.)
* Vuk samotnjak (1972.)
* Kapetan Mikula Mali (1974.)
Kristal kvarca
Kristali Insulina
U hemiji i mineralogiji, **kristal** predstavlja čvrstu materiju čiji su konstruktivni elementi atomi, molekuli, ili joni a koji grade pravilnu unutrašnju (prostornu) strukturu. Reč kristal potiče od grčke reči "κρύσταλλος" koja znači *čisti led*, i nekada se odnosio samo na kristal kvarca.

U mineralogiji kristal je telo ograničeno geometrijskim površinama (pljosnima) a u svim delovima ima jednaka hemijska svojstva.

Većina metala predstavljaju polikristale. Kod kristala je česta pojava bližnjenja, odnosno simetričnog urastanja kristala.

Kristalna struktura
-------------------

*Glavni članak: Kristalna struktura*
Kakvu će kristalnu strukturu fluid formirati zavisi od hemijskog sastava fluida, uslova pri kojim dolazi do očvršćavanja i od pritiska. Proces formiranja kristalne strukture, odnosno nastanka kristala, naziva se **kristalizacija**.

Granični elementi kristala
--------------------------

Spoljašnja poliedarska forma kristala predstavljena je graničnim elementima kristala. Granični elementi kristala su:

* pljosni
* rogljevi
* ivice

**Pljosni** su uglavnom glatke ravne površine koje sa svih strana omeđuju kristal. **Rogljevi** predstavljaju tačkaste granične elemente koji se nalaze na mestu preseka tri ili više pljosni ili na mestu susreta tri ili više ivica. **Ivice** su lineamenti koji se javljaju na kontaktu dve pljosni. Ispitivanjem ovih elemenata i utvrđivanjem postojanja elemenata simetrije određuje se po kojoj kristalnoj sistemi se odvijala kristalizacija.

Literatura
----------

**Stranica Šablon:Refbegin/styles.css nema sadržaj.**

* Walter Borchardt-Ott, Robert O. Gould (201). *Crystallography: An Introduction* (3rd ed. izd.). Springer. ISBN 978-3642164514.
* Dr Dimitrije Tjapkin:*Fizička elektronika i elektronska fizika čvrstog tela*, Naučna knjiga, Beograd, 1988.
* Donald A. McQuarrie, John D. Simon (1997). *Physical Chemistry: A Molecular Approach* (1st edition izd.). University Science Books. ISBN 0935702997.

Spoljašnje veze
---------------

***Kristal*** na Wikimedijinoj ostavi

* Hemija kristala
* Uvod u kristalografiju i mineralne kristalne sisteme
* Kristalografski pamfleti za učenje
* Kristalne strukturne rešetke Arhivirano 2008-03-24 na Wayback Machine-u
* Virtualni muzej kristala
* Gigantski kristalni projekat - dokumentovani najveći kristali i kristalni agregati ikada pronađeni Arhivirano 2008-04-26 na Wayback Machine-u
**Sveta Katarina Aleksandrijska** (oko 282.- Aleksandrija oko 307.), nazivana još i **Katarina Sinajska**, smatra se sveticom i mučenicom u istočnoj i u zapadnoj Crkvi. Štovanje joj iskazuju također anglikanci i luterani.

Životopis
---------

Osim godine rođenja (koja ipak nije sasvim sigurna) i podatka da je 304. podnijela mučeništvo u Aleksandriji, malo se znade o Katarininu životu, a stvarne podatke teško je razlučiti o legende.

Prema predaji, Katarina je bila lijepa mlada Egipćanka koja je, u trenutku kad je upravitelj Maksimin Daja preuzimao vlas u Aleksandriji, bila pozvana na svečanost koja je uključivala i pogansko žrtvovanje životinja. Katarina je odbila u tome sudjelovati zbog svoje kršćanske vjere.

Legendarni izvještaj o mučeništvu
---------------------------------

Maksimin Daia, koji je došao na vlast u rimskim afričkim provincijama naslijedivši rođaka Galerija, zaljubio se u Katarinu tako jako da je odlučio rastaviti se od svoje žene te oženiti Katarinu. Mlada ga je kršćanka najodlučnije odbila. On ju je tada suočio s pedesetoricom filozofa s namjerom da je oni uvjere kako Krist, jer je umro na križu, ne može biti Bog. No Katarina, služeći se govorničkom vještinom, a još više dobrim poznavanjem filozofije i teologije, pridobila je na svoju stranu mudrace koji, rasvijetljeni milošću, prionuše uz kršćanstvo. U očima pogana dvostruko poraženi, zadobiše mučeničku krunu jer ih je Maksimin stavio na muke i pogubio.

Ne mogavši Maksimin slomiti Katarinu, razbjesnio se i dao načiniti posebno mučilo: kotač s bodežima, koji će je sasjeći. No to se mučilo raspalo. Tada je mučenica odvedena izvan grada te joj je odrubljena glava.

Kult
----

Prema kasnijoj legendi anđeli su tijelo sv. Katarine prenijeli na Sinaj i ondje ga sahranili. U blizini toga mjesta podignut je kasnije slavni manastir sv. Katarine koji postoji još i danas, a Katarinini ostaci prenijeti su u pripadajuću crkvu.

Oskudni izvještaji o Katarininu životu kroz povijest su bacali sumnju na njezino stvarno postojanje, pa je to vidljivo i u bogoslužju Katoličke Crkve, koja je spomen svete Katarine 1969. isključila iz liturgijskog kalendara, da bi ga onamo vratila 2002. godine.

Spomendan joj se slavi 25. studenog u Katoličkoj Crkvi, a u pravoslavlju slavi se 24. studenog, što je 7. prosinca u gregorijanskom kalendaru ukoliko se koristi julijanski kalendar.

Vidi još
--------

* Aleksandrija
* Samostan Svete Katarine na Sinaju

  


***Katarina Aleksandrijska*** na Wikimedijinoj ostavi
**Kvint Cecilije Metel Nepot Mlađi** (*Quintus Caecilius Metellus Nepos Iunior*, cca. 100. pne. – 55. pne.) bio je rimski političar iz doba kasne Republike.

Pripadao je uglednoj porodici Metela. Otac mu je bio konzul Kvint Cecilije Metel Nepot, a brat konzul Kvint Cecilije Metel Celer. Karijeru je započeo kao jedan od oficira u Pompejevoj vojsci prilikom njegovog pohoda na Istok od 67. do 63. pne.

Kada se vratio, godine 63. pne. je izabran za tribuna zajedno sa Markom Porcijem Katonom. Nedugo nakon inauguracije je 10. decembra iste godine održao oštar govor protiv Cicerona, koga je optužio za prekoračenje ovlasti prilikom likvidacije Katilininih zavjerenika. Tada je također predložio da se Pompej i Cezar hitno sa svojom vojskom dovedu u Rim kako bi "zaveli red", ali je taj prijedlog odbijen.

Godine 60. pne. je služio kao pretor, a godine 57. pne. je postao konzul. Tada se bio pomirio sa Ciceronom i bio među političarima zaslužnim za njegov povratak iz egzila. Metelu je Ciceron trebao biti saveznik protiv sve moćnijeg popularskog vođe Klodija.

Sljedeće je godine sudjelovao u konferenciji u Luki, prilikom koje su izglađene nesuglasice među članovima Prvog trijumvirata. Metel je nakon toga preuzeo dužnost prokonzula u Hispaniji Citerior te je porazio Vakcejce, pleme odgovorno za poraz njegovog oca. Nedugo nakon povratka u Rim je umro.

Further reading
---------------

* Manuel Dejante Pinto de Magalhães Arnao Metello and João Carlos Metello de Nápoles, "Metellos de Portugal, Brasil e Roma", Torres Novas, 1998

Izvori
------



|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Prethodi: **Lucius Calpurnius Piso Caesoninus i Aulus Gabinius**  |  **Konzul Rimske Republike** *zajedno sa Publijem Kornelijem Lentulom Spinterom* 57. pne. | Slijedi: **Gnaeus Cornelius Lentulus Marcellinus i Lucius Marcius Philippus**  |
**Kvint Fufije Kalen** (*Quintus Fufius Calenus*, ? - 40. pne.) bio je rimski političar i vojskovođa iz doba kasne Republike.

Godine 61. pne. je kao tribun bio jedna od ključnih ličnosti za oslobađajuću presudu Klodiju u procesu za svetogrđe na svetkovini Bona Dee. Godine 59. pne. je služio kao pretor, a potom kao oficir u Julije Cezar|Cezarovoj vojsci u galskom i građanskom ratu. Godine 48. pne. je njegov pokušaj da Cezarovim snagama u Grčkoj dovede pojačanja propao kada mu je flotu zarobio pompejanski admiral Bibul.

Poslije pobjede kod Farsala, Cezar je isposlovao da Kalen postane konzul za 47. pne. Nakon Cezarove smrti 44. pne. i raskola u cezarovskoj stranci, Kalen se priključio Marku Antoniju, postavši neprijatelj Oktavijana. Neprijateljstvo je zadržao i nakon sklapanja Drugog trijumvirata te se 40. pne. spremao s legijama marširati na Rim protiv Oktavijana. Prije toga je umro, a njegov sin je mirno predao legije Oktavijanu.

Izvori
------

* Caesar, *B.G.* viii. 39; *B.C.* i. 87, iii. 26
* Cicero *Philippicae*, viii. 4.
* Oxford Classical Dictionary


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Prethodi: **Gaius Julius Caesar i Publius Servilius Vatia Isauricus**  |  **Konzul Rimske Republike** *zajedno sa Publijem Vacinijem*47. pne. | Slijedi: **Gaius Julius Caesar i Marcus Aemilius Lepidus**  |
**Kvinkverema** (lat. *quinquerēmis*) ili **pentera** (grč. *pentērēs*), naziv je za drevnu antičku galiju koja se razvila od trireme, te koristila u pomorskim sukobima na Mediteranu od 4. vijeka st. e. do 1. vijeka n.e.. Brod je pod palubom imao pet redova vesala, odakle mu i ime (lat. *quinque* »pet«). Kao i kod ostalih antičkih ratnih brodova, veslači su sjedili jedan iznad drugoga u kosom redu, pri čemu su vesla (lat. *remi*) u višim redovima bila dulja no ona u nižim redovima. Vremenom su se razvile i različite varijacije ovoga tipa broda. Ne zna se kada je kvinkverema postala, ali se prvi put spominje u atinskim državnim spisima iz 325. st. e. a do kraja 4. veka st. e. nalazimo je u uporabi mornarica gotovo svih helenističkih država. Kako je ovaj tip broda bio veći i teži od uobičajenih trirema, u njemu je bilo više prostora za smeštaj mornara, oružja i rimskih »mostova za ukrcavanje«, pomoću kojih su rimski vojnici prelazili sa svoga broda na neprijateljski. Zbog toga se najveći dio rimske flote tokom punskih ratova sastojao upravo od kvinkverema, koje su Rimljani gradili po uzoru na zarobljene kartaginske lađe. Nakon bitke kod Akcija 31. st. e. kvinkveremu postupno zamjenjuju manji i lakši brodovi.

Literatura
----------

* Vernon Foley and Werner Soedel, *Ancient oared warships*, Scientific American 244(4):116–129, April 1981.
* Fik Meijer, *A History of Seafaring in the Classical World*, Croom and Helm, 1986.
* J. S. Morrison and R. T. Williams, *Greek Oared Ships: 900–322 BC*, Cambridge University Press, 1968.

***Kvinkverema*** na Wikimedijinoj ostavi
**Kvint Labijen** (*Quintus Labienus*, ? - 39. pne.) bio je rimski vojskovođa iz doba kraja Republike, poznat po tome što se borio u partskoj službi.

Bio je sin znamenitog vojskovođe Tita Labijena, ubijenog od strane Cezarove vojske u bitci kod Munde. Kao anti-cezarovac, Kvint Labijen se priključio cezaroubicama, a za vrijeme rata s Drugim trijumviratom su ga Marko Junije Brut|Brut i Gaj Kasije Longin|Kasije poslali Partima kao ambasadora, tražeći njihovu pomoć. Kada je čuo za njihov poraz kod Filipa, Kvint Labijen je prešao u partsku službu. Kada su godine 40. pne. Parti pokrenuli veliki rat protiv Rima, mnoge rimske jedinice na Istoku su zbog Labijena prelazile na partsku stranu. Labijen i partski princ Pakor su razbili rimske snage u Siriji, a potom se razdvojili - Pakor je krenuo na jug prema Feniciji i Palestini, dok je Labijen krenuo na sjever i osvojio gotovo cijelu Malu Aziju. Godine 39. pne. je, međutim, rimska protivofenziva pod Publijem Ventidijem Basom povratila Malu Aziju. Labijen je tada poražen, zarobljen i pogubljen.
Orlande de Lassus, zbirka Civico Museo Bibliografia Musicale u Bologni.
**Orlande de Lassus** (ili Orlandus Lassus, Orlando di Lasso, Roland de Lassus, or Roland Delattre (sh: Orlandi di Laso) (1532 (vjerovatno 1530) – 14. jun 1594) franko-flamanski kompozitor kasne renesansne muzike. Sa Palestrinom danas je smatran kao glavni predstavnik zrelog polifonog stila Franko-flamanske škole, I bio je najpoznatiji I najuticajniji muzičar u Evropi na kraju 16 vijeka.
Rođen je u Mons-u, današnja Belgija. Priče govore da je tri puta kidnapovan zbog svog lijepog glasa. Sa 12 godina odlazi u Italiju u Mantovu, Siciliju i kasnije Milano (od 1547 do 1549). Radio je kao pjevač I kompozitor u Napulju u ranim 1550-tim. Zatim je otišao u Rim gdje je radio za ondašnje vojvode. 1553 postao je maestro di cappella Basilike di San Giovanni in Laterano u Rimu, vrlo prestižan posao za čovjeka od 21 godine, ali ostao je samo godinu dana, zatim je taj posao uzeo Palestrina u 1555. Potom je putovao u Francusku I Englesku. 1556 pridružio se dvoru bavarskog vojvode Albrehta V, tu je I ostao čitavog života. Bio je zadovoljan u Minhenu I odlučio je da se naseli tu. 1558 se oženio, imao je dva sina koji su obojica postali kompozitori.
1560-tih postao je poznat I kompozitori su išli u Minhen da studiraju s njim. Andrea Gabrieli išao je tamo 1562, također Giovanni Gabrieli je studirao vjerovatno s njim 1570-tih. Mnogi kraljevi i pape su ga tražile, ali on nije htio napustiti Minhen. U kasnim 1570-tim I 1580-tih učinio je nekoliko posjeta Italiji. 1590-tih se razbolijeva. Umro je u Minhenu 14 juna 1594
Napisao je oko 2000 djela na latinskom, francuskom, italijanskom i njemačkom; 530 moteta, 175 madrigala, 150 francuskih šansona i 90 njemačkih pjesama.
*Za ostale upotrebe, v. Orlanci (Kičevo).*

  
Koordinate: 42° 02′ 53" SGŠ, 21° 35′ 36" IGD

**Orlanci** (mak. *Oрланци*) su naselje u Republici Makedoniji, u severnom delu države. Orlanci pripadaju opštini Aračinovo, koja okuplja severoistočna predgrađa Grada Skoplja.

Prirodni uslovi
---------------

Orlanci su smešteni u severnom delu Republike Makedonije.

Od najbližeg većeg grada Skoplja naselje je udaljeno 18 km severoistočno.

Naselje Orlanci je na severu istorijske oblasti Skopsko polje, koja se poklapa sa prostranom Skopskom kotlinom.

Naselje je smešteno na jugoistočnim padinama Skopske Crne Gore, dok se ka jugu pruža polje.

Nadmorska visina naselja je približno 400 metara.

Mesna klima je kontinentalna.

Istorija
--------

Stanovništvo
------------

Orlanci su prema poslednjem popisu iz 2002. godine imali 829 stanovnika.

Pretežno stanovništvo u naselju su Albanci (92%), a manjina su Bošnjaci (8%).

Većinska veroispovest je islam.

Vidi još
--------

* Opština Aračinovo

Izvori
------

* Popis u Makedoniji 2002. - Knjiga 10.

Spoljašnje veze
---------------

***Orlanci (Aračinovo)*** na Wikimedijinoj ostavi

* www.haracina.gov.mk Zvanična stranica opštine Aračinovo

  

  


| p • r • uNaseljena mesta opštine Aračinovo |
| --- |
| **Aračinovo** • 
Grušino •
Mojanci •
Orlanci |  |
*Osmatračnica srpske vrhovne komande na Kajmakčalanu*
Srpska vojska, u prvom svetskom ratu, posle prelaska preko Albanije, gde je desetkovana, oporavila se posle izvesnog vremena i zauzela deo južnog fronta koji je išao i preko planine Kajmakčalan u Makedoniji. Na vrhu ove planine se nalazila i **osmatračnica srpske vrhovne komande na Kajmakčalanu**.

Posle proboja južnog fronta i munjevitog prodora srpske vojske u Srbiju uz sadejstvo sa francuskom konjicom i briljantnog povraćaja okupiranih teritorija, srpska vrhovna komanda je odlučila da se vrh Kajmakčalana tj. osmatračnica prenese u Srbiju.

Osmatračnica je, volovskim kolima, po tradicionalno lošim putevima, prevežena i ponovo rekonstruisana u parku u okolini dvora tj. u današnjem Pionirskom parku. Nalazi se, u najstrožem centru Beograda, preko puta Doma narodne skupštine, dijagonalno od "kamene zgrade" tj. zgrade u kojoj su Pošta, Telekom i Narodna banka Srbije.

Na ovom spomeniku danas se nalaze imena svih ključnih generala srpske vojske, koji su komandovali u prvom svetskom ratu.

Vanjske veze
------------

* Beorgadske priče: Vojvode „izmešale" latinicu i ćirilicu („Večernje novosti", 10. avgust 2013)
* Osmatračnica sa Kajmakčalana (14. jul 2014) Arhivirano 2014-12-21 na Wayback Machine-u
**Orejón** /=uhonje/, indijansko pleme u prašumama uz rijeke Yanayacu, Sucusari, Algodón i Putumayo u peruanskom departmanu Loreto, u distriktima Mazan, Napo, Putumayo i pebas. Jezično se klasificiraju porodici tukano.

Orejóni su su svoje ime dobili po velikim kolutovima koje nose u uglavljene u ušima, dok sami sebe nazivaju Maijuna. Prve misije među njima utemeljuju rimokatolički misionari 1680.-tih godina, ali ih oni 1720.-tih napuštaju iz straha da ne padnu u roblje. Sredinom 18.-tog stoljeća kao i kasnnog 19. i ranog 20.-tog stoljeća pogodilo ih je nekoliko epidemija, pa im je broj 1925. sveden na oko 500.

Slično drugim šumskim zajednicama supsistencija im počiva na lovačkoj i hortikulturnoj ekonomiji, a u novije vrijeme i potraga za poslom u civilizaciji, što je rezultiralo da postaju dvojezični u quechua ili španjolskom jeziku, kao i porastom ženidbi van matične plemenske zajednice.

Populacija iznosi 228 (1933)

Izvori
------

1. ↑  Orejón
2. ↑  The Indians of Central and South America: an ethnohistorical dictionary
Orel na karti Rusije
**Orel**, ili **Orjol** (rus. *Орёл*) je grad u Rusiji. Upravno je središte Orelske oblasti (Središnji savezni okrug). Grad se nalazi uz obalu rijeke Oke, približno 360 km na jug-jugozapad od Moskve, na 52°58′N, 36°04′E.

Ime grada u doslovnom prijevodu s ruskog znači "orao".

Broj stanovnika: 333.600 (2002. sveruski popis stanovništva)

Orel je osnovan 1566. kao tvrđava na tadašnjoj južnoj međi Moskovske kneževine. 1611. godine, Poljaci su ga opustošili i opet izgradili. Rastom i širenjem Moskovske kneževine, grad je gubio na značenju, pa je, budući se nalazi usred plodne zemlje crnice, okrenio svoje gospodarstvo na uzgoj žita. U 19. stoljeću, željeznica i ulice su dosegle Orel, pa je opskrbljivao Moskvu pšenicom i brašnom.

Industrijalizacija je nastupila za doba boljševičke vlasti. 1942. i 1943. godine Orel je bio poprište velikih bitaka. 

U razdoblju iza drugog svjetskog rata izgrađene su čeličane i industrija precizne mehanike.

Poznati Oreljani
----------------

* Mihail Mihajlovič Bahtin, filozof, teoretičar umjetnosti
* Denis Nikolajevič Menšov, biciklist
* Ivan Sergejevič Turgenjev, pisac i šahist
* Leonid Nikolajevič Andrejev, dramski pisac

Sport
-----

* FK Orel, nogometni klub

Vanjske poveznice
-----------------

* Službene stranice
* Site o gradu Arhivirano 2005-10-24 na Wayback Machine-u
**Palgrave Macmillan** je međunarodni akademski nakladnik iz Ujedinjenog Kraljevstva s glavnim uredom u Londonu. Osnovan je 1. 9. 2000. godine kao podružnica *Macmillan Publishersa*, izdavača knjiga sa 180-godišnjom tradicijom, odnosno spajanjem britanskog *Macmillan Pressa* i američkog *St Martin's Press Scholarly and Reference Divisiona*. Novi izdavački brend prvotno je nosio naziv *Palgrave* prema porodici koja je u drugoj polovini 19. vijeka usko surađivala s braćom Macmillan, a 2002. je proširen u *Palgrave Macmillan* s ciljem da se ukaže na bogatu i dugu tradiciju. Kompanija izdaje knjige, naučne časopise, monografije i e-knjige, a glavna stručna područja na koja se fokusira su humanističke i društvene nauke, ekonomija i inženjerstvo. Palgrave Macmillan posluje u više od 50 država svijeta, a osim Londona ima urede i u američkom New Yorku, australijskom Melbourneu, kineskom Šangaju i Pekingu, emiratskom Dubaiju, južnoafričkom Johannesburgu, ruskoj Moskvi, te indijskom Čenaju i Gurgaonu. Godine 2015. Palgrave Macmillan je ugovorio udruživanje sa Springerom i GvH-ovim izdavačkim kućama Nature (NPG) i Macmillan Education, stvorivši u oktobru iste godine Springer Nature, novu izdavačku kompaniju i najvećeg svjetskog akademskog nakladnika.

Izvori
------

1. 1 2  (`en`) Palgrave (2023.). „Locations". London: Palgrave Macmillan. Pristupljeno 25. 7. 2015. [*mrtav link*]
2. 1 2  (`en`) Palgrave (2023.). „Our History". London: Palgrave Macmillan. Pristupljeno 25. 7. 2015. [*mrtav link*]
3. ↑  (`en`) Palgrave (2023.). „What We Do". London: Palgrave Macmillan. Pristupljeno 25. 7. 2015. [*mrtav link*]
4. ↑  (`en`) Palgrave (2023.). „About Us". London: Palgrave Macmillan. Pristupljeno 25. 7. 2015. [*mrtav link*]

Vanjske veze
------------

***Palgrave Macmillan*** na Wikimedijinoj ostavi

* (`en`) Službene stranice Palgrave Macmillana
* (`en`) Službene stranice Macmillan Publishersa
**PK Jug** je plivački klub iz Dubrovnika, utemljen 1923. godine kao sekcija dubrovačkog športskog kluba Jug.

Povijest kluba
--------------

Dvadesetih godina 20. stoljeća, na dubrovačkim Dančama su organizirana prva natjecanja u plivanju i igranju loptom u Dubrovniku, no bez stručnog vodstva nije se moglo napredovati. Tu pionirsku ulogu na sebe je preuzeo Rudi Reš uz pomoć Pera Kolića i Tonća Nardellia.
Prvo natjecanje u propagandne svrhe održano je 10. kolovoza 1923. godine na plaži u Uvali Šuljić. Prvi natjecatelji su bili Rudi Reš, Špiro Bjeladinović, Ljubo Merlo, Marko Dabrović i Nikša Jazbec.

Dne 28. lipnja 1924. godine održano je prvo javno plivačko natjecanje. Na 50 metara u juniorskoj konkurenciji pobijedio je Poković, a drugoplasirani je bio Medini. Kod seniora je pobijedio Bogdanović ispred Bjeladinovića. Dugometražnu stazu od Porporele do Lokruma Rudi Reš je preplivao za 24 minute.

Prvi Jugaš koji je pobijedio na državnom prvenstvu je bio Marko Bibica 1931. godine.

Godine 1934. plivački klub Jug dobija organizaciju prvog državnog prvenstva održanog u Dubrovniku.

Jedan od najvećih uspjeha plivača PK Jug prije izgradnje Gruškog olimpijskog bazena je bila brončana medalja višestruke državne prvakinje Eše Ligorio na europskom prvenstvu u Torinu 1954. godine.

Još jedna od uspješnih plivačica bila je Hilda Zeier, višestruka državna prvakinja i rekorderka, te osvajačica medalja s Univerzijada.

Godine 1959. plivači Juga s Danača sele na novoizgrađeni olimpijski bazen u Gružu, da bi 1961. godine na novom bazenu bilo organizirano seniorsko prvenstvo Hrvatske.

U novoj plivačkoj eri stasali su prvaci države Mirjana Šegrt i Ivo Mladošić.

U tom je razdoblju ženska štafeta u sastavu: Zeier, Nadramija, Dabelić i Šegrt postala prvakom države, uz državni rekord, u disciplini 4 x 100 slobodno.

PK Jug danas
------------

U plivačkom klubu Jug danas se radi sa svim uzrastima, od početnika, kadeta, mlađih juniora i juniora do seniora. Glavni trener kluba je Dean Kontić. Klub redovito sudjeluje sa svim uzrastima na svim natjecanjima na razini države i postiže zapažene rezultate. Treninzi i natjecanja se organiziraju na Gruškom bazenu.

Poznati članovi kluba
---------------------

* Sanja Jovanović, višestruka nositeljica odličja i svjetska rekorderka u disciplini 50 m leđno u malim bazenima
* Mihovil Španja, višestruki nositelj odličja u plivačkim natjecanjima osoba s invaliditetom.

Vanjske veze
------------

* Službene stranice PK JUG
Ostaci srednjovjekovne crkve u Koluniću
Koordinate: 44°31′12″N 16°20′35″E﻿ / ﻿44.52000°N 16.34306°E﻿ / 44.52000; 16.34306
**Ostaci srednjovjekovne crkve u Koluniću** nalaze se na području opštine Bosanski Petrovac, Bosna i Hercegovina. Proglašeni su, zajedno sa nekropolom stećaka, za nacionalni spomenik BiH

Lokacija
--------

Mjesto Kolunić nalazi se oko 3,2 km na putu Bosanski Petrovac - Drvar, na južnom rubu Petrovačkog polja. Nekoliko parcela odvaja lokalitet Crkvina od puta.

Historija
---------

Petrovačko polje bilo je centralni dio srednjovjekovne župe Pset. Đuro Basler datira crkvu u Koluniću „vjerovatno u 14. stoljeće" oslanjajući se na historijske izvore koji se odnose na selo Kolunić, odnosno pleme Kolunića. Obzirom na formalne analogije između crkve u Koluniću i nekih crkava u Sloveniji neki je datiraju u XII. stoljeće, najkasnije do 1300. godine.

Opis
----

Crkva se sastoji od broda i četverougaonog oltarnog prostora. Iznad oltarnog prostora nalazi se zvonik. Cjelokupna visina tornja sa apsidom je oko 10–11 m, od toga otpada na apsidu 4,65 m. Svi vertikalni bridovi na crkvi su uokvireni naizmjenično većim i manjim dobro oklesanim kvaderima. Zidovi su građeni od jedva oklesanih kvadera. Na ploči koja je stajala blizu vanjske južne strane crkvenog zida bio je na uglu između dvije strane krst sa čije je svake strane pisao tekst *OSTOÉ+ OSTOÉ,* na ustavnoj glagoljici 14.-15. stoljeća ali tako da se natpis sa lijeve strane krsta pojavio u zrcalnoj slici. Stećak sa natpisom dugo vremena smatran je izgubljenim.

Sa svih strana crkve nalazi se nekropola sa stećcima u obliku uglavnom većih ploča. Obrada ovih spomenika je jedva primjetna, tako da su ploče nepravilnog pravougaonog oblika. Često su im kraće strane zaobljene. Odavno su već utonule, a neke ploče su prelomljene.

### Stećak sa tekstom na glagoljici

Stećak sa natpisom izvjesnog Ostoje na glagoljici, za koji se duže od 100 godina mislilo da je nepovratno izgubljen, pronađen je tokom čišćenja prostora uz crkvu. Otkrio ga je protoprezviter-stavrofor Zdravko Bogojević iz eparhije bihaćko-petrovačke. Nema zvanične potvrde nadležnih institucija koje se bave zaštitom kulturno-istorijskog nasljeđa.

Sadašnje stanje
---------------

Ostaci crkve izloženi su daljnjem propadanju. Za ovu jedinstvenu crkvenu građevinu na teritoriji Bosne i Hercegovine potrebna su dodatna istraživanja koja će osigurati podatke potrebne za njeno sigurnije datiranje i stilsko određenje.

Vanjski linkovi
---------------

* Općina Bosanski Petrovac
**Otomí** (Hña-hñu, Hia-Hiu, Hñąhñų, Nąñų, Nųhų, N'yũhu), nekad veoma moćan indijanski narod rasprostranjen po meksičkim državama Querétaro, Hidalgo, Guanajuato, San Luis Potosí, sjeverni Veracruz, sjeverozapadna Puebla, Tlaxcala i država Estado de México. Ova veoma raširena skupina Indijanaca broji oko 300,000 duša starijih od 5 godina, a služe se svojim vlastitim jezikom otomí, koji ima 9 varijanti, članom porodice Oto-Pamean, Velike porodice Oto-Manguean.

Ime
---

Ime Otomi prema jednoj teoriji nastalo je od astečkog naziva totomitl, što se prevodi kao  *'flechador de pájaros'*  ili  *'strijlce ptica'*. Jacques Soustelle smatra da je naziv došao od astečkog *Otomitl*, od *otocac*,  *'onaj koji hoda'*  i mitl,  *'strijela'*. Sami sebe oni pak nazivaju Ñañhu ili Hña-hñu, odnosno  *'oni koji govore hñu'*  ili  *'oni koji govorne nazalno'*. Među njihovim raznim grupama postoje slični nazivi kojim označavaju sebe. Grupa Otomí de la Sierra sebe zove Nąñų ili 'govornici otomi jezika', ili Nųhų (=narod Otomi).

Jezik
-----

Otomi govore sa devet različitih otomi jezika, i jezično pripadaju porodici Oto-Pamean, koja obuhvaća i plemena Indijanaca Pame, Ocuiltec, Matlatzinca, Chichimeca Jonaz, Quata, Matlame i Mazahua. Devet otomi jezika su: a) sierra otomi ili huehuetla otomi u Veracruzu; b) otomí del valle de mezquital, u dolini Mezquital u Hidalgu. Ima ih i iseljenih u Sjevernoj Karolini i Floridi; c) ixtenco otomi u Tlaxcali; d) otomi u državi Meksiko; e) temoaya otomi, u drćavi Meksiko; f) tenango otomi u Hidalgu i Puebli; g) texcatepec otomi u veracruzu; h) tilapa otomi; i) zapadni otomi u državama Queretaro, Guanajuato, Hidalgo i México.

Povijest i etnografija
----------------------

O porijeklu Otomíja malo je poznato, osim da su najvjerojatnije živjeli u predhispansko vrijeme u području Anáhuaca odakle su ih u 14. i 15. stoljeću rastjerali Asteci. Tijekom konkviste većina Otomíja je na strani Španjolaca u borbi protiv Asteka.

Otomí danas prakticiraju mješavinu katoličke i stare indijanske religije. Prakticirali su žrtvovanja božici zemlje i vjerovali u povratak duša mrtvih kojih su se bojali i pokušavali ih udobrovoljiti. Otomí žive od hortikulture. Vješti su i u raznim obrtima kao što su tkalaštvo, lončarstvo i košaraštvo. Compadrazgo, fiktivno srodstvo, zauzima središnje mjesto u njihovom društvu.

Vanjske poveznice
-----------------

* Otomi Cutout Figurines Arhivirano 2008-01-15 na Wayback Machine-u
*
*Ovo je kinesko ime; porodično ime je* Lu*.*
**Lu Guimeng** (pojednostavljeni kineski: ; tradicionalni kineski: ; pinyin: *Lù Guīmēng*; Wade-Giles: **Lu Kuimeng**) (? - 881), kurtoazno ime **Luwang** (鲁望), bio je kineski pjesnik iz doba dinastije Tang poznat po samotnjačkom životu. Živio je u Puliju kraj Suzhoua. Koristio je pseudonime **G. Puli** (甫里先生), **Tiansuizhi** (天隨子) i **Jianghu Shanren** (江湖散人).

On i njegov prijatelj Pi Rixiu su stvorili stil poezije u kojem je jedan pjesnik sastavio pjesmu, a drugi sastavio novu kao odgovor koristeći iste rime.

Lu Guimengov grob se nalazi kraj hrama Baoshen u Luzhiju, Suzhou. Tamo još uvijek stoje dva ginkgo stabla koja je, po predaji, posadio pjesnik.

Izvori
------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Ovaj članak sadrži kineski tekst.**Bez pravilne podrške za renderiranje, možete vidjeti upitnike, kvadrate i druge simbole umjesto kineskih znakova. |

* Qian, Zhonglian, "Lu Guimeng" Arhivirano 2007-09-29 na Wayback Machine-u. *Encyclopedia of China* (Chinese Literature Edition), 1st ed.
**Marie-Louise od Austrije**, punim imenom **Maria Ludovica Leopoldina Franziska Therese Josepha Lucia von Habsburg-Lothringen** (Beč, 12. prosinca 1791. - Parma, 17. prosinca 1847.) je bila austrijska nadvojvotkinja koja je od 1814. do svoje smrti vladala kao vojvotkinja od Parme. Povijest ju najviše pamti kao drugu suprugu Napoleona I, a u tom svojstvu i kao caricu Francuza od 1810. do 1814. godine. 

Kao najstarije dijete habsburškog cara Franza II i njegove druge supruge, Marije Terese od Napulja i Sicilije, Marie-Louise je odrasla u periodu kontinuiranog konflikta između Austrije i revolucionarne Francuske. Serija poraza od Napoleona dovela je do masovnih ljudskih gubitaka na strani Austrije što je Franza II dovelo do toga da 1806. godine raspusti Sveto Rimsko Carstvo. Završetak Rata Pete koalicije doveo je do vjenčanja Napoleona i Marie-Louise, koje je uspostavilo kratkotrajni mir između dvaju zemalja. Iako odgojena da prezire Francusku, Marie-Louise je poslušno pristala na brak te je Napoleonu bila odana supruga. Napoleon je nju, s druge strane, obožavao, a njegova želja da se oženi pripadnicom neke od vodećih vladarskih obitelji Europe, a sve kako bi konsolidirao svoje još uvijek mlado carstvo, konačno se ostvarila. U braku je rođeno jedno dijete, sin koji će nakon Napoleonove abdikacije 1815. kratkotrajno postati car Napoleon II. 

Napoleonova uspješna vladavina počela je postepeno krahirati 1812. godine nakon neuspjele invazije Rusije. Europske sile, uključujući Austriju, nastavile su razvijati svoje neprijateljstvo s Francuskom u Ratu Šeste koalicije, koji je u konačnici doveo do Napoleonova pada i njegova egzila na Elbu. Sporazumom iz Fontainebleaua, carici su dodijeljena vojvodstva Parma, Piacenza i Guastalla. Njima je vladala do svoje smrti. 

Nakon Napoleonove smrti, od kojega se nikada nije razvela, 1821. godine, Marie-Louise je sklopila još dva morganatska braka. Njezin drugi suprug bio je Adam Albert von Neipperg, kojega je upoznala 1814. a za njega se vjenčala 1821. godine. U braku je rođeno troje djece. Neipperg je umro 1829. godine. Treći brak sklopila je 1834. godine s grofom Charlesom Renéom de Bombellesom, s kojim je bila do svoje smrti.
**Madsen** je bio danski mitraljez, poznat kao jedan od prvih modela lakog odnosno puškomitraljeza. Dizajnirali su ga danski inženjeri Julius A. Rasmussen i Theodor Schoubue, a ime je dobio po pukovniku Vilhelmu Hermanu Olufu Madsenu pod čijim je vodstvom uveden u službeno naoružanje danske vojske 1902. godine. Nastao na temelju eksperimentalnih modela samopuneće automatske puške na kojoj je pukovnik Madesn bio radio od 1884. godine, a punio se sa okvirom od 20 ili 40 metaka. Predstavljao je značajan napredak u odnosu na dotadašnje, u pravilu teške mitraljeze, jer je daleko lakši za nošenje i povećao vatrenu moć manjih pješadijskih jedinica. Iako je bio prilično skup i kompliciran za proizvodnju, već nakon nekoliko godina ga je otkupila carska Rusija. Oružje se, sa druge strane, isticalo izuzetnom pouzdaošću. Tokom i poslije rata je prodavana diljem svijeta, uključujući Ujedinjeno Kraljevstvo, Bugarsku, Kinu, Estoniju, Finsku, Njemačku, Nizozemsku, Mađarsku, Italiju, Kraljevinu SHS, Norvešku i Litvu. Služila je za razne namjene a montirana je na tenkove, oklopna vozila i zrakoplove, kao dio naoružanja mnogih zemalja tijekom Drugog svjetskog rata. Dan-danas ga koristi vojna policija brazilske države Rio De Janeiro.

Izvori
------

### Bilješke

1. ↑  Willbanks, str. 165

### Literatura

* James H. Willbanks, Machine Guns: an illustrated history of their impact, ABC-CLIO, 2004. ISBN: 978-1-85109-480-6
Paluba broda *Falls of Clyde* je tipićna paluba za brodove iz kasnog 19. vijeka, na slici se još vidi i nekoliko palubnih kućica
**Paluba** je stalni pokrov preko odjeljka ili trupa broda to jest vodoravne ljuske trupa broda, koje u vojevima čine limovi palube. Na brodu ili čamcu, glavna paluba je vodoravna struktura koja tvori 'krov' trupa, koji jača trup i služi kao glavna radna površina. Plovila često imaju više od jedne palube kako unutar trupa te na nadgrađu iznad glavne palube koji su slični podovima višekatnih zgrada, a koji se također nazivaju palube, kao što su i pojedini odjeljci i palube izgrađeni nad određenim područjima nadgrađa.

Vrste paluba
------------

Vrste paluba su:

* **Paluba nadvođa** je glavna paluba, paluba do koje se računa nadvođe.
* **Gornja paluba** je najgornja paluba neprekinuta po cijeloj duljini broda.
* **Donje palube** su sve palube ispod gornje palube. Ako ima više donjih paluba, one se nazivaju: druga paluba, treća paluba itd. idući od gornje palub
* **Proračunska paluba** tj. paluba čvrstoće je paluba koja čini gornji pojas poprečnog presjeka trupa. To može biti najgornja neprekinuta paluba ili paluba srednjeg nadgrađa odgovarajuće duljine.
* **Pregradna paluba** je najgornja paluba do koje sežu nepropusne pregrade.
* **Izložene palube** su dijelovi paluba izloženi utjecaju mora.
* **Paluba nadgrađa** je paluba koja odozgo zatvara nadgrađe. Ako postoji više redova nadgrađa, one se nazivaju: paluba nadgrađa 1. reda, paluba nadgrađa 2. reda itd. računajući od gornje palube. Palube nadgrađa neposredno iznad najgornje neprekinute palube se nazivaju paluba kaštela , paluba mosta i paluba krmice.

Oblik palube
------------

U svrhu otjecanja vode na palubi te povečanja krutosti paluba mora imati određeni oblik. Taj oblik određen je skokom i prelukom palube.

### Skok palube

Na slici je prikazan skok palube plavom bojom.
Skok je uzvišenje palube u uzdužnom smjeru prema krmi i prema pramcu. Skok palube doprinosi boljoj pomorstvenosti broda, čvrstoći i izgledu trupa. Općenito na malim brodovima bez kaštela i krmice skok palube je važan i posebno velik, a kod jako velikih trgovačkih brodova sa velikim nadvođem nije bitan i može se izostaviti. Skok palube na pramcu je otprilike 3 puta veći od skoka na krmi.

### Preluk palube

Preluk palube je tako zakrivljenje po širini kod kojega je da je paluba u središnjoj osi nešto uzdignutija u odnosu na bočnu oplatu. Preluk je na manjim brodovima obično visine oko 1/50 širine broda. Služi u svrhu nezadržavanja (otjecanja) vode na palubi (valovi, atmosferilije), povećanja krutosti palube, a volumen kojega osigurava brodu služi i kao rezervna istisnina (volumen).
Preluk može biti:

* zaobljeni (u obliku kružnice ili parabole) i
* trapezni.
**Makuráp** (Macurap, Macurápe), pleme Indijanaca velike porodice Tupian iz zapadnog Brazila sa rijeke río Branco, Rondônia. Dijele se na sljedeće lokalne skupine: Aratá, Guüt, Iekô, Ikô, In-En-Paráp, Maranpáin, Mevurá, Min-án, Mitum, Ngáp, Perakón, Tamunan, Uaketé, Uakôt, Uarüiá, Uaxaliai, Uruküt, Viriü, Xát i Xixauap. -Makurápi danas žive na rezervatima AI Mequéns (68; 1984); AI Rio Branco sa drugim grupama; AI Rio Guaporé također sa drugim skupinama; u municipijima Rolim de Moura i Costa Marques. Svih skupa Makuráp (prema Jensenu, 2000.) ima 700. 

Prema jednoj klasifikaciji oni su činili samostalnu porodicu Makuráp, prema drugoj dio su porodice Tupari (Velika porodica Tupian), koja obuhvaća i plemena Ajuru (Wayoró), Amniapé, Kepkiriwát, Sakirabiár (Mekens) i Tupari. 

Makurápi imaju danas 6 ili 7 sela. Bave se obradom polja (roças), lovom i ribolovom. Njihova tradicionalna kultura je propala. Jezikom Makuráp se zna služiti tek nešto ljudi (114; 1995 AMTB), ali svi poznaju portugalski.

Vanjske poveznice
-----------------

* Makurap Do Brasil

| * p
* r
* u
Tupari ⇒ Tupi |
| --- |
| Ajuru • Akuntsu • Amniapé • Canoê • Emampriá • Kepkiriwát • Makuráp • Sakirabiap (Mekens) • Tuparí |
Koordinate: 41° 53′ 26" SGŠ, 21° 22′ 17" IGD

**Pagaruša** (mak. *Pagaruša*) je naselje u Republici Makedoniji, u severnom delu države. Pagaruša pripada opštini Studeničani, koja okuplja južna predgrađa Grada Skoplja.

Prirodni uslovi
---------------

Pagaruša je smeštena u severnom delu Republike Makedonije. Od najbližeg većeg grada, Skoplja, naselje je udaljeno 20 km jugoistočno.

Naselje Pagaruša je u okviru istorijske oblasti Torbešija, koja se obuhvata južni obod Skopskog polja. Naselje je smešteno na severnim padinama planine Kitka. Južno od naselja izdiže se planina Kitka. Nadmorska visina naselja je približno 560 metara.

Mesna klima je kontinentalna.

Istorija
--------

Stanovništvo
------------

Pagaruša je prema poslednjem popisu iz 2002. godine imala 227 stanovnika.

Pretežno stanovništvo u naselju su Turci (99%).

Većinska veroispovest je islam.

Vidi još
--------

* Opština Studeničani

Izvori
------

* Popis u Makedoniji 2002. - Knjiga 10.

Spoljašnje veze
---------------

* www.studenicani.gov.mk Zvanična stranica opštine Studeničani
* Mape, aerodromi i vremenska situacija lokacija (Fallingrain)

  

  


| p • r • uNaseljena mesta opštine Studeničani |
| --- |
| **Studeničani** •
Aldinci •
Batinci •
Vrtekica •
Gornji Količani •
Donji Količani •
Dračevica •
Elovo •
Kaldirec •
Malčište •
Markova Sušica •
Morani •
Osinčani •
Pagaruša •
Ramni Gaber •
Umovo •
Cvetovo •
‎Crvena Voda •
Crni Vrh |  |
**Pagasa** (starogrčki: , lat. *Pagasae* ili *Pagasa*) bio je drevni grčki grad u tesalskoj oblasti Magneziji, koji se nalazio na severnoj obali Pagasetijskog zaliva (Παγασητικὸς κόλπος, *Pagasaeus sinus*).

Mitologija
----------

Pagasa je u grčkoj mitologiji poznata kao mesto na kome je Jason sagradio lađu Argo i iz koga je s Argonautima otplovio na svoj pustolovni put. Zato su neki antički pisci smatrali da je Pagasa dobila ime po glagolu πήγνυμι (= "sagraditi"), dok su drugi njegovo ime dovodili u vezu s mnogobrojnim izvorima vode u okolini grada (dor. παγά = "izvor").

Za grad Pagasu vezuje se i mit o Kiknu, sinu Aresovom.

Historija
---------

Pagasa je cvetala u 4. i 3. veku pne. Nakon grčkog poraza kod Orhomena, osvojio ju je makedonski kralj Filip II. Kad je 290. pne. osnovana Demetrijada, stanovnici Pagase bili su među onima koji su preseljeni u novi grad. No, nakon rimskog osvajanja Makedonije Pagasa je obnovljena i ponovo je stekla određenu važnost. U Strabonovo vreme Pagasa je služila kao luka grada Fere, koji je bio najvažniji grad u tom delu Tesalije.

Lokacija
--------

Prema Strabonu, Pagasa se nalazila 90 stadija od Fere i 20 stadija od Jolka. Arheološki ostaci Pagase mogu se videti blizu današnjeg grada Volosa. Akropolj se nalazio na jednom stenovitom uzvišenju iznad Ankistrijskog rta; u podnožju tog stenovitog predela nalaze se obilni izvori vode, o kojima govori i Strabon. Međutim, kako se radi uglavnom o izvorima slane vode, u rimskom razdoblju voda je u grad dovođena akveduktom, čiji se značajni ostaci mogu i danas videti.
Južna obala otoka Sainte-Marguerite
Samostan na otoku Saint-Honorat.
**Otočje Lérins** (francuski: *Îles de Lérins*) čine četiri otoka koji se nalaze nedaleko od Cannesa, te su upravno dio departmana Alpes-Maritimes u Francuskoj.

Zemljopis
---------

Otočje se sastoji od :

* otoka Sainte-Marguerite, koji je najveći otok u otočju;
* otočića de la Tradelière, nenaseljenog;
* otoka Saint-Honorat na kojem se nalazi samostan i nekoliko crkava iz 5. stoljeća;
* otočića Saint-Ferréol, nenaseljenog.

Na otocima vlada mediteranska klima s vegetacijom koju većinom sačinjavaju igličaste biljke.

Povijest
--------

Samostan na otoku Saint-Honorat osnovao je između 400. i 410. godine sv. Honorat iz Arlesa. Ovdje su živjeli mnogi poznati biskupi kao Sveti Patrik i Evherij Lyonski. Ovo otočje je također poznato po zatvoru u kojem je bio zatočen čovjek pod željeznom maskom.

Tijekom Tridesetogodišnjeg rata, Španjolci su zauzeli otoke u rujnu 1635. i nisu ih napustili sve do svibnja 1637. godine. Za vrijeme revolucije otočje su zvali "otoci Marat i Lepeletier", po slavnim ličnostima revolucije.

Vanjske poveznice
-----------------

***Lérins*** na Wikimedijinoj ostavi

* geologija i botanika
* Stranica o otočju Lérins
**Kristijan Ugrina** (Zagreb, 21. kolovoza 1972.) je hrvatski glumac

Životopis
---------

Diplomirao je na Akademiji dramskih umjetnosti u Zagrebu. Prije nego što je diplomirao, glumio je u Zagrebačkom kazalištu mladih (ZKM). Osim kazalištem, bavio se i filmom (Večernja zvona, Priča iz Hrvatske...) i televizijom (Cijeli jedan ljudski vijek, razne bajke i televizijske drame, voditelj emisija Informativka i Hladijator). Od 1997. godine stalni je član ansambla Zagrebačkog kazališta mladih.

Značajnije uloge ostvario je u sljedećim predstavama: "Grička vještica" i "Domagojada" s Histrionima; "Romanca o tri ljubavi", "Romeo i Julija", "Dekameron" s Lapsus Tetatrom, "Odysseia 2001" i "Novi Nosferatu" s KR Gustl; "Tri sestre", "Ujak Vanja", "Kraljevo", "Knjiga o džungli", "Zaštićena zona", "Ana Karenjina" u Zagrebačkom kazalištu mladih. Osim toga, dječjoj je publici najpoznatiji kao voditelj televizijskih emisija Hugo i Modul 8.

Filmografija
------------

### Televizijske uloge

* "Dobre namjere" kao Vjeran Deverić (2007.-2008.)
* "Tužni bogataš" kao Luka Katić (2007.)
* "Operacija Kajman" kao Švercer (2007.)
* "Obični ljudi" kao Paolo (2007.)
* "Odmori se, zaslužio si" kao Nikola/Čip (2005.;2007.)
* "Naša mala klinika" kao Redatelj (2007.)
* "Nora Fora" kao T-Ray (2005.)
* "Večernja zvona" kao Tomislav K. (1988.)

### Filmske uloge

* "Posljednja volja" kao D.J. Bepo (2001.)
* "Nit života" kao Igla (2000.)
* "Crvena prašina" kao Škrga (1999.)
* "Rusko meso" (1997.)
* "Puška za uspavljivanje" (1997.)
* "Papa mora umrijeti" kao član Joeve bande (1991.)
* "Priča iz Hrvatske" kao Ivan (1991.)
Predsjednik Patrice de Mac Mahon je osobno izazvao krizu koja će se, dugoročno gledano, pokazati kobnom za njegovu političku karijeru.
**Kriza 16. svibnja 1877.** godine je bila institucionalna kriza tokom Treće Republike koja je nastala zbog konflikta koji je postojao između monarhističkog predsjednika, Patricea de Mac Mahona, i Zastupničkog doma kojim su dominirali republikanci predvođeni Léonom Gambettom.

Krizu je inicirao sam Mac Mahon, želeći imenovati premijera sukladno vlastitim političkim nazorima, a koji nije uživao podršku parlamenta. Republikanac Jules Simon je bio prisiljen dati ostavki, što je bilo očito prekoračenje ovlasti od strane Mac Mahona, a njegovim nasljednikom imenovan je Albert de Broglie. Održani su izbori na kojima republikanci osvajaju još izraženiju većinu. De Broglieova vlada pada, a isto se u kratkom roku događa i s vladom Gaëtana de Rochebouëta. Nakon više od pola godine, Mac Macoh je 13. prosinca 1877. konačno priznao poraz i imenovao republikanca Dufaurea premijerom. 

Posljedice krize bile su enormne - republikanski duh u tada još mladoj Trećoj Republici postaje dominantna politička sila, a sve nade monarhista u treću restauraciju monarhije su tako ugušene. Također, orleanistička interpretacija ustavnih zakona iz 1875. prema kojoj je vlada bila odgovorna parlamentu i predsjedniku, koji je imao aktivnu ulogu u francuskoj politici, konačno je zamijenjena strogo republikanskoj u kojem je izvršna vlas bila odgovorna isključivo parlamentu.