recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Acija Balba Cezonija** (*Atia Balba Caesonia*, 85. pne. - august/septembar 43. pne.) je bila rimska plemkinja u doba kasne Republike, najpoznatija kao majka prvog cara Augusta.

Acija je bila kći Julija Cezarove sestre Julije Cezaris, te pretora Marka Acija Balba po kome je dobila ime.

Acija se prvi put udala za Gaja Oktavija, rimskog senatora i guvernera Makedonije. S njim je imala sina Oktavijana - kasnije poznatog kao August - i kći Oktaviju Mlađu, buduću suprugu Marka Antonija. Godine 59. pne. muž joj je umro na putu za Rim. Ponovno se udala za Lucija Marcija Filipa, koji je kasnije bio poznat kao Cezarov pristaša. Filip i Acija su pažljivo odgajali svoju djecu.

Prema Tacitu se Acija isticala svojom pobožnošću i skromnošću, a Svetonije navodi kako je pred Oktavijanovo rođenje imala brojne neobične snove i vizije, koje joj je Nigidije Figul protumačio kao znak da će se roditi "vladar svijeta".

Nakon što je Cezar odredio Oktavijana za svog nasljednika, Acija ga je, zabrinuta za njegov život, bez uspjeha pokušala nagovoriti da se odrekne te časti. Umrla je za vrijeme sinovljevog prvog konzulskog mandata. Filip se poslije oženio za jednu od njenih sestara.

U popularnoj kulturi
--------------------

Od prikaza Acije u likovima fikcije najpoznatijim je onaj u anglo-američkoj TV-seriji *Stari Rim* gdje je njen lik nosio ime Acija od Julijevaca, a tumačila ga Polly Walker. Taj lik je proizvod fikcije i ima vrlo malo zajedničkog sa stvarnom Acijom, što su priznali i sami tvorci serije, ustvrdivši kako je za predložak više služio lik njene daleko zloglasnije suvremenice Klodije.

Vanjske veze
------------

* A portrait bust of Atia can be seen under the fourth section: Parents.
**Andy Whitfield** (17. jul 1972 – 11. septembar 2011) bio je velški glumac i maneken, najpoznatiji po ulozi Spartaka u TV-seriji *Spartak: Krv i pijesak*.

Andy Whitfield se rodio u mjestu Almwch u Walesu, a potom je studirao strojarstvo na šefildskom Univerzitetu te neko vrijeme radio kao inženjer u Lidcombeu. Godine 1999. se preselio u Sydney u Australiji. Tamo se upisao u glumačku školu Screenwise, a nakon toga imao nekoliko glumačkih angažmana u australijskim TV-serijama. Godine 2007. je dobio ulogu arhanđela Gabrijela u niskobudžetnom filmu *Gabriel*. Tom i drugim ulogama je privukao pažnju producenata TV-serije *Spartak: Krv i pijesak* koji su ga odabrali da oživotvori glavnog junaka.

Whitfield je snimio 13 epizoda prve sezone koje opisuju Spartakov život gladijatora u Kapui, odnosno događaje prije izbijanja Spartakovog ustanka. Kada su te epizode početkom 2010. emitirana, doživjele su ogroman uspjeh, te je tako osigurano snimanje druge sezone. U martu 2010. godine je, međutim, Whitfieldu dijagnosticiran ne-Hodgkinov limfom, te je morao napustiti set kako bi otišao na liječenje. Producenti serije su tada odlučili umjesto druge sezone snimiti šestodijelnu mini-seriju pod nazivom *Spartacus: Gods of the Arena* koja predstavlja prednastavak serije, odnosno prikazuje događaje u Kapui prije Spartakovog dolaska.

Iako je Whitfield najavio povratak na set, krajem godine 2010. se limfom ponovno pojavio, te je morao trajno odustati od uloge. Producenti su bili prisiljeni njegovu ulogu povjeriti australijskom glumcu Liamu McIntyreu.

Whitfield je devet mjeseci kasnije umro u svojoj kući u Sydneyu, okružen porodicom. Iza sebe je ostavio suprugu Vashti i dvoje djece.

Filmografija
------------

| Televizija |
| --- |
| Godina | Naslov | Uloga | Napomene |
| 2004 | *All Saints* | Matthew Parkes | "Opening Up" (sezona 2, epizoda 7) |
| 2008 | *The Strip* | Charlie Palmer | (sezona 1, epizoda 2)(sezona 1, epizoda 7) |
| *Packed to the Rafters* | Nick Leigh | "All in the Planning" (sezona 1, epizoda 10) |
| *McLeod's Daughters* | Brett Samuels | "Nowhere to Hide" (sezona 8, epizoda 4) |
| 2010 | *Spartacus: Blood and Sand* | Spartak | glavna uloga |
| 2011 | *Spartacus: Gods of the Arena* | Spartak (glas / van špice) | "The Bitter End" (sezona 1, epizoda 6) |
|
| Film |
| Godina | Naslov | Uloga | Napomene |
| 2007 | *Gabriel* | Gabriel | glavna uloga |
| 2010 | *The Clinic* | Cameron Marshall |  |

Eksterni glumci
---------------

* Andy Whitfield na sajtu IMDb

***Andy Whitfield*** na Wikimedijinoj ostavi
Aregundin sarkofag
**Aregunda** ili **Arnegunda** (515/520 - 565/570) je bila franačka kraljica, odnosno četvrta po redu supruga kralja Klotara I. Bila je sestra Klotarove treće supruge Ingunde. Kada je Ingunda muža pitala zna li nekoga tko bi bio dostojan muž njenoj sestri, Klotar je odgovorio da je to samo on te je oženio Aregundu. Tako stvoreni slučaj bigamije i incesta na franačkom dvoru je izazvao zgražanje Crkve i sveopći skandal, koji je, pak, prekinut kada je Ingunda preminula oko 546. Aregunda je Klotaru rodila sina Hilperika.

Aregunda je postala predmetom značajnog arheološkog otkrića kada je 1959. Michel Fleury pronašao njen sarkofag u Bazilici Saint-Denis. U njemu su pronađeni brojni primjerci nakita i dobro očuvana odjeća. Godine 2007. su ti ostaci postali predmetom DNK analize za potrebe dokumentarne serije *Digging for the Truth*; svrha je bila otkriti da li Aregundin DNK pokazuje bliskoistočno porijeklo, odnosno dokazati/opovrgnuti teoriju o Merovinzima kao potomcima Isusa koje popularizirao roman *Da Vincijev kod*. Analiza je pokazala da u Aregundinom grobu nema DNK osobe bliskoistočnog porijekla, ali s obzirom da sama Aregunda nije bila potomak Merovinga, nego se u tu porodicu tek udala, teorija nije u potpunosti opovrgnuta.
**Arnold Kohn** (Dobrovac, 21. 5. 1905 - Osijek, 16. 11. 1984), jugoslavenski cionist i dugogodišnji predsjednik Židovske općine Osijek (ŽOO) koji je preživio Holokaust.

Biografija
----------

Arnold Kohn je rođen 21. 5. 1905 u selu Dobrovac blizu Lipika. Potječe iz židovske porodice Samuela i Roze Kohn koji su bili trgovci mješovitom robom. Porodica Kohn je bila ortodoksna i cionistički opredijeljena. Nakon burnih godina Prvog svjetskog rata kada je preminuo otac porodice Samuel, brigu o porodici je preuzeo Arnold. Arnold je sa svojom porodicom preselio u Osijek 1940 godine iz prigradskog naselja Tenja. Uspostavom Nezavisne Države Hrvatske (NDH) Arnold, majka Roza, sestra Mira i brat Leo su 22. 8. 1942 bili deportirani u Koncentracijski logor Auschwitz. Arnold je jedini od svoje porodice preživio logor smrti s tetoviranim rednim brojem 62178. Iz Koncentracijskog logora Mauthauzen u Austriji vratio se u Osijek 1945, fizički i psihički iscrpljen, na rubu života i smrti. 1947 oženio se za Ružicu Kohn sa kojom je dobio sina Velimira. Sudjelovao je u obnavljanju rada ŽOO. Bio je dugogodišnji predsjednik Saveza sindikata trgovačkih i obrtničkih radnika u Osijeku. 1962 bio je odlikovan Medaljom rada Socijalističkog Saveza radnog naroda Jugoslavije. U radu ŽOO više puta je bio izabran u Upravni odbor, a od 1965 u desetgodišnjem razdoblju obnašao je dužnost predsjednika. Posebno je zaslužan postavljanje spomenika Oskara Nemona "Majka i dijete" posvećen stradalim Židovima u Holokaustu i žrtvama fašizma. Oskar Nemon je 15. i 16. 11. 1963 boravio u Osijeku gdje se sastao sa predsjednikom Kohnom sa kojim je dogovorio izradu i postavljanje spomenika. Kohn je posebice konstruktivno djelovao kao član Izvršnog odbora u radu Saveza jevrejskih opština Jugoslavije (SJOJ). Tijekom 1974 bio je delegat SJOJ-a u Stockholmu na sjednici "Europskog savjeta za jevrejske općine". Nositelj je "Megile" - zahvalnica SJOJ-a. Skrhan bolešću 27. 10. 1984 primio je vijest da je upisan u Zlatnu knjigu židovskog nacionalnog fonda Keren Kajemet. Arnold Kohn je preminuo u Osijeku 16. 11. 1984 godine.

Literatura
----------

* Živaković-Kerže, Zlata (2006). *Stradanja i pamćenja (Holokaust u Osijeku i život koji se nastavlja)*, Osijek: Židovska općina Osijek – Tiskara Pauk d.o.o. Cerna. ISBN 953-6659-24-7
**Francisco Arturo Michelena Castillo** (španski izgovor: [arˈtuɾo mitʃeˈlena]; Valencia, 16. lipnja 1863. – Caracas, 29. srpnja 1898.) je bio venezuelanski slikar akademist. Zajedno s Cristóbalom Rojasom i Martínom Tovarom, Michelena se smatra najznačajnijim venezuelanskim slikarom XIX. vijeka, a osim toga, značajan je i kao prvi venezuelanski slikar koji je ostvario uspjeh u Europi.

Rođen je 1863. godine u Valenciji kao sin slikara Juana Antonija Michelene i njegove supruge, Socorro Castillo. Slikarstvom se počeo baviti vrlo rano, isprva pod očevim mentorstvom, ali je s godinama mijenjao učitelje i usavršavao svoje tehnike; tokom 1874. njegove ilustracije našle su se u njujorškom izdanju knjige *Costumbres Venezolanas*. Tokom 80-ih godina, zajedno s Martínom Tovarom odlazi u Pariz, gdje se upisuje na *Académie Julian*. Radeći pod mentorstvom Jean-Paula Laurensa, Michelena je već 1887. godine doživio prvi veliki uspjeh sa slikom *Bolesni dječak* (1886.), koja je dobila zlatnu medalju drugog reda, najviše odlikovanje za strane umjetnike koji su izlagali u Salonu. Smatrana remek-djelom, slika je tokom godina postajala sve značajnija, da bi 2004. godine bila prodana za rekordnih $1,350,000.

Uspjeh u Parizu trajao je sve do 1889. godine, kada se iznenada vratio u Venezuelu, gdje je dobio svečani doček. Nakon kratkog boravka u Caracasu, oženio se Lastenijom Tello Mendoza, a nedugo zatim i ponovo otišao u Pariz, gdje je započela njegova treća stvarateljska faza. Nakon što je obolio od tuberkuloze, vratio se u Venezuelu, gdje je nanovo dobio svečani doček, a ubrzo postao i službeni državni slikar. Ipak, zdratsveni problemi uvelike su onemogućavali njegov rad te je u konačnici umro 29. srpnja 1898. u dobi od samo 35 godina; dobar dio dijela ostao mu je nedovršen.

Galerija
--------

* Miranda en La Carraca, 1896.*Miranda en La Carraca*, 1896.
* Bolesni dječak, 1886.*Bolesni dječak*, 1886.
* Charlotte Corday, 1899.*Charlotte Corday*, 1899.
* Mlada majka, 1889.*Mlada majka*, 1889.
* Konjanički portret Simóna Bolívaa, 1888.*Konjanički portret Simóna Bolívaa*, 1888.
* Lastenia Tello de Michelena, 1890.*Lastenia Tello de Michelena*, 1890.
* Sucreova smrt u Berruecosu, 1895.*Sucreova smrt u Berruecosu*, 1895.
* Panteon junaka, 1898.*Panteon junaka*, 1898.

Vanjske veze
------------

***Arturo Michelena*** na Wikimedijinoj ostavi

* Galería de Arte Nacional GAN
* "Arturo Michelena" Venezuelatuya.com
* "Artuto Michelena" Maestros MUCI Venezolanos
* "Arturo Michelena: Breve reseña sobre su vida y parte de su obra" Monogamias.com
* Arturo Michelena.
* "Aeropuerto Internacional Arturo Michelena"
* "Universidad Arturo Michelena" Arhivirano 2007-06-20 na Wayback Machine-u

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 38224042
* LCCN: n80129073
* ISNI: 0000 0001 0889 1715
* GND: 1057216496
* SUDOC: 151150834
* BNF: cb14915220v (podaci)
* ULAN: 500088171
* BNE: XX930951
* RKD: 55899

 |
**Joseph Benedict "Ben" Chifley** (Bathurst, 22. rujna 1885. - Canberra, 13. lipnja 1951.) je bio australski političar koji je od 1945. do 1949. godine obnašao dužnost 16. premijera Australije. Nakon smrti Johna Curtina, Chifley je postao predsjednik Laburističke stranke i uspio osvojiti većinu u oba doma parlamenta na izborima 1946. godine, ali je njegova vlada tijesno poražena na izborima 1949. godine. Chifleyjeva vlada bila je radikalno reformistička, čemu svjedoči podatak da je između 1946. i 1949. godine parlament Australije izglasao čak 299 zakona, prestigavši tako dotadašnji rekord od 113 zakona u periodu od 1910. do 1913. kada je premijer bio Andrew Fisher, također laburist.

Među značajnijim reformama Chifleyjeve vlade ističu se reguliranje poslijeratne imigracije, uspostavljanje australskog državljanstva, početak radova na hidroenergetskom kompleksu masiva Snowy, nadzor nad osnivanjem zrakoplovnih kompanija Qantas i TAA, reforme socijalne i radne politike, uspostavljanje saveznih fondova za pomoć saveznim državama pri izgradnji državnih stanova, reforma obrazovne politike, uvođenje sustava besplatnih lijekova i besplatne bolničke njege, reorganizacija i proširenje CSIRO-a, osnivanje ASIO-a i uspostava Australskog nacionalnog sveučilišta.

Nakon gubitka većine u Zastupničkom domu, Chifley je zadržao većinu u Senatu te je tako stvarao brojne probleme premijeru Menziesu. Većinu u Senatu izgubio je 1951. godine, a nedugo zatim je i umro od posljedica srčanog udara u hotelu u Canberri.

***Ben Chifley*** na Wikimedijinoj ostavi

| * p
* r
* u
Premijeri Australije |
| --- |
| 
* Edmund Barton
* Alfred Deakin
* Chris Watson
* George Reid
* Alfred Deakin
* Andrew Fisher
* Alfred Deakin
* Andrew Fisher
* Joseph Cook
* Andrew Fisher
* Billy Hughes
* Stanley Bruce
* James Scullin
* Joseph Lyons
* Earle Page
* Robert Menzies
* Arthur Fadden
* John Curtin
* Frank Forde
* Ben Chifley
* Robert Menzies
* Harold Holt
* John McEwen
* John Gorton
* William McMahon
* Gough Whitlam
* Malcolm Fraser
* Bob Hawke
* Paul Keating
* John Howard
* Kevin Rudd
* Julia Gillard
* Kevin Rudd
* Tony Abbott
* Malcolm Turnbull
* Scott Morrison
* Anthony Albanese

 |  |

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 75039561
* LCCN: nb2002036336
* ISNI: 0000 0000 8266 4118
* GND: 133341755
* SUDOC: 07945903X
* BNF: cb11948928g (podaci)
* NLA: 36535661

 |
**Bernard Grüner** (Sieniawa, Austro-Ugarska Monarhija, 14. 5. 1888 - Zagreb, 21. 2. 1955), jugoslavenski kompozitor i natkantor Zagrebačke sinagoge.

Biografija
----------

Bernard Grüner je rođen u poljskom gradu Sieniawi 14. 5. 1988 godine za vrijeme Austro-Ugarske Monarhije. Osnovnu i trogodišnju ekonomsku školu, te ješivu završio je u Budimpešti. U gradu Szatmaru, na sjeverozapadu Rumunjske, stekao je svjedodžbu ortodoksnog rabina. Bernard je još kao devetogodišnjak bio poznat dječji pjevač u budimpeštanskim židovskim krugovima. Budimpeštanska opera je stipendirala Bernardu studij pjevanja, no zbog Prvog svjetskog rata nikada ga nije završio. Prvu službu nadkantora vršio je 1913 godine u slovačkom gradu Njitri. Od samoga početka svog djelovanja u službi natkantora, Bernard je zapisivao napjeve koji su korišteni u sinagogalnim službama. Od 1918 službovao je kao natkantor centralne židovske općine u Budimpešti u sinagogi Dohany. Od 1923 do 1929 vrši je službu natkantora u mađarskom Stolnom Biogradu. Bernard je u Zagreb došao 1929 godine gdje je dobio službu natkantor Zagrebačke sinagoge. Na toj poziciji je ostao do svoje smrti. Bernard je objedinio sinagonalne napjeve u pet rukopisnih knjiga koje se čuvaju u obiteljskoj ostavštini kod njegovog sina, dr. Teodora Grünera u Zagrebu. U njima je više od 500 napjeva za sinagogalne službe prigdom raznih židovskih blagdana. Skladao je više od 70 napjeva, te se služio napjevima reformiranog židovskog bogoslužja koje je nastalo u Njemačkoj u 19 stoljeću. Bernard je zaslužan za spašavanje svitaka Tore kao i, uz profesora i orguljaša Franju Lučića, orgulja prilikom rušenja Zagrebačke sinagoge u Praškoj ulici, 1941 godine tokom Drugog svjetskog rata. Bernarda su vlasti Nezavisne Države Hrvatske (NDH) zatvorile u ustaški zatvor na Savskoj cesti. Spašen je od izvjesne deportacije u koncentracijski logor zahvaljujući zagrebačkom nadbiskupu Aloziju Stepincu. Bernard Grüner umro je u Zagrebu 1955 godine.

Na tribini "Kulturnog društva Miroslav Šalom Freiberger" 6. 3. 2012 godine predstavljeno je notno izdanje Sinagogalnih napjeva natkantora Bernarda Grünera.

Literatura
----------

* Kraus, Ognjen (1998). *Dva stoljeća povijesti i kulture Židova u Zagrebu i Hrvatskoj*, Zagreb: Židovska općina Zagreb. ISBN 953-96836-2-9
* Ivan Živanović, Davor Merkaš (2011). *Sinagogalni napjevi*, Bernard Grüner (na Hrvatski, Hebrejski), Zagreb: Udruga za proučavanje i promicanje kulturne baštine "Tamar". 979-0-706701-98-1.
**Bernhard Wilhelm Schwarz** (Reinsdorf, 12. kolovoza 1844. - Wiesbaden, 8. veljače 1901.) je bio njemački svećenik i istraživač Afrike.

Godine 1876. Schwarz je postao župnik u Freiburgu, gdje je od 1880. godine, nakon svojih putovanja po Europi i Sjevernoj Africi, držao predavanja iz geografije na tamošnjoj *Bergakademie*.

Godine 1885. Schwarz pristaje biti na čelu ekspedicije koju organizira Ministarstvo vanjskih poslova (u kojoj su, osim njega, bila još četiri Nijemca i 35 domorodaca), a koja je krenula u istraživanje zaleđa Kameruna. Međutim, ekspedicija je nakon ulaska 300km u unutrašnjost zemlje bila prisiljena na povratak nakon susreta s domorocima. Cilj ekspedicije bio je osigurati pripajanje kamerunskog zaleđa istoimenoj njemačkoj koloniji. Tokom 1888. godine je vodio ekspediciju od Cape Towna do tadašnjeg Damaralanda s ciljem pronalaska zlata, a zalagao se i za njemačko-bursku suradnju.

U siječnju 1890. Schwarz je ponovo postao župnik, ovoga puta za župu Gefrees/Oberfranken, međutim umro je već 8. veljače 1901. u Wiesbadenu.

O njegovom putopisu kroz Crnu Goru od 21. travnja do 10. svibnja 1881. pisao je *Glas Crnogorca*.
**Huan Hose Bigas Luna** (šp. *Juan José Bigas Luna*; 19. mart 1946 — 6. april 2013) bio je španski filmski reditelj, scenarista, slikar i fotograf. Profesionalnu karijeru započeo je u svetu dizajna u šezdesetim godinama prošog veka kada je pokazao i veliki talenat za konceptualnu umetnost i vizuelne tehnologije. Sredinom sedamdesetih snimao je uglavnom kratkometražne filmove, a prvo dugometražno ostvarenje bio je film *Tatuaje* iz 1978. godine koji nije ostvario neki zapaženiji uspeh kod publike. Već sledeći film *Bilbao* (1978) je prikazan na Kanskom festivalu. Nakon četiri filma 1986. se povlači iz sveta filmske umetnosti i odlazi u Taragonu gde se posvećuje slikarstvu. Na scenu se vraća 1990. kao režiser filma *Las edades de Lulú* koji je naišao na jako dobar prijem kod publike.

U periodu 1992—94 nastala je čuvena „Iberijska trilogija" (*Trilogía Ibérica*) koja je započela remek delom *Šunka, šunka* 1992, a nastavila se ostvarenjima *Zlatna jaja* (1993) i *Mesec i sisa* (1994) koji su mu doneli svetsku slavu.

U svojim filmovima, Luna eksperimentiše sa avangardom i novim tehnologijama.

Na svetskoj izložbi u Šangaju 2010. Luna je u španskom paviljonu postavio veliku miltimedijalnu instalaciju pod imenom „Poreklo" u kojoj je sjedinjen španski flamenko, umetnost skulpture i videa.

Umro je od raka 6. aprila 2013. u 67. godini života u svojoj kući u Španiji.

Filmografija
------------

* *Tatuaje* (1976)
* *Bilbao* (*Bilbao* 1978)
* *Renacer* (1981)
* *Caniche* (1983)
* *Lola* (*Lola*1986)
* *Anguish* (1987)
* *Las edades de Lulú (1990)*
* *Jamón, jamón* (*Šunka, šunka* 1992)
* *Huevos de oro* (1993)
* *La teta y la luna* (1994)
* *Lumière et compagnie* (1996)
* *Bámbola* (*Bambola* 1996)
* *La camarera del Titanic* (1997)
* *Volavérunt* (1999)
* *Son de Mar* (2001)
* *Yo soy la Juani* (2006)
* *Di Di Hollywood* (2010)

Spoljašnje veze
---------------

|  |  |
| --- | --- |
|  | U Wikimedijinoj ostavi nalazi se članak na temu: **Bigas Luna** |

* Bigas Luna na sajtu IMDb
* Službena internet prezentacija Arhivirano 2012-01-19 na Wayback Machine-u
* Lunin projekt „Mikrokosmos" Arhivirano 2001-10-05 na Wayback Machine-u

| * p
* r
* u
Filmovi koje je režirao Bigas Luna |
| --- |
| 
* *Angustia* (1987)
* *The Ages of Lulu* (1990)
* *Jamón Jamón* (1992)
* *Golden Balls* (1993)
* *The Tit and the Moon* (1994)
* *Lumière and Company* (1995)
* *Bambola* (1996)
* *The Chambermaid on the Titanic* (1997)
* *Sound of the Sea* (2001)
* *My Name Is Juani* (2006)
* *Di Di Hollywood* (2010)

 |
**Bitka kod La Tremblayea** se odigrala 15. oktobra 1793. godine na zapadu Francuske za vrijeme Vandejskog rata između snaga republikanske vlade na jednoj, i vandejskih kontrarevolucionarnih pobunjenika na drugoj strani. Do nje je došlo za vrijeme velike ofenzive republikanskih snaga na središte pobunjeničke teritorije u Vandeji pokrenute krajem septembra, čiji je krajnji cilj bio grad Cholet; republikanci, iako u nekoliko navrata nakratko zaustavljani i privremeno odbačeni, su napredovali iz tri različita pravca - tzv. Majnčka armija iz smjera Clissona, Tiffaguesa i Torfoua; divizija generala Antoinea Barda iz smjera Les Herbiersa i La Verrieja, te trupe generala Chalbosa iz smjera Bressuirea. Pobunjenici su im odlučili suprotstaviti kod zamka Le Tremblaye, jugozapadno od Choleta; njihovi vođe Maurice d'Elbée, Louis de Lescure,Charles de Bonchamps i Charles de Royrand su poslali poziv za pomoć pobunjeničkom vođi Charetteu, ali njegov odgovor nije stigao do samog početka bitke. Prva je u dodir sa pobunjenicima došla Bardova divizija, koja je velikim dijelom bila iscrpljena maršem; njen napad je brzo odbijen, a Bard ranjen. Međutim, republikanci su ostali na bojnom polju, i u pomoć su pristigle dodatne trupe. Ključnim za ishod bitke se pokazao trenutak u kojem je Lescure ranjen metkom u glavu; njegovi ljude je, uvjerene da je poginuo, zahvatila demoralizacija i panika te su se počeli povlačiti. Do kraja večeri su se pobunjenici povukli u sam grad, gdje su njihovi vođe, suočeni sa nedostatkom municije i artiljerije, odlučili napustiti grad i krenuti prema obližnjem Beaupréauu. U Cholet su ušli republikanci, i tamo će dva dana kasnije doći do još veće i odlučujuće bitke. Lescure je od posljedica ranjavanja umro 17. novembra.

Literatura
----------

* Émile Gabory (2009). *Les Guerres de Vendée*. Robert Laffont. .
* Charles-Louis Chassin, *La Vendée Patriote (1793-1800)*, Tome III, édition Paul Dupont, 1893-1895, p. 202-206
* Jean-Baptiste Kléber (1989). *Mémoires politiques et militaires 1793-1794*. Tallandier. Kléber. .
* Jean Tabeur, *Paris contre la Province, les guerres de l'Ouest*, éditions Economica, 2008, p. 145-146.
* Yves Gras, *La Guerre de Vendée*, éditions Economica, 1994, p. 83.
Ovo je članak o bitci iz 1093. godine.  Za bitku iz 1174. godine, vidi Bitka kod Alnwicka (1174).  

**Bitka kod Alnwicka** se odigrala 13. novembra 1093. u sjevernoj Engleskoj između snaga škotskog kralja Malcolma III na jednoj, i engleskih snaga pod northumbrijskim earlom Robertom de Mowbrayem. Do nje je došlo tokom pohoda kojim je Malcolm nastojao Škotskoj pripojiti sjevernu Northumbriju. Dvije godine prije, Malcolm je pokušao zauzeti Kambriju, ali pred intervencijom vojske kralja Williama Rufusa bez borbe povukao preko škotske granice. Ovaj put je Malcolm raspolagao brojčano nadmoćnim snagama i opsjeo grad Alnwick; usprkos brojčane inferiornosti, Robert de Mowbray je iznenada napao škotsku vojsku. U okršaju su poginuli kralj Malcolm kao i njegov sin i prijestonasljednik Edward; škotska vojska se nakon toga povukla na sjever. Nedugo nakon što je čula vijest o smrti muža i sina, preminula je i kraljica Margareta. Time je Škotska bačena u kaos koji je nastojao iskoristiti Malcolmov brat Donald, koji se proglasio kraljem; Malcolmovi preživjeli sinovi su ga uspjeli zbaciti nakon višegodišnjeg građanskog rata uz englesku pomoć.

Literatura
----------

* John Sadler, *Battle for Northumbria*, 1988, Bridge Studios, ISBN 0-9512630-3-X
* Norman McCord and Richard Thompson, *The Northern Counties from AD 1000', 1998, Addison Wesley Longman Limited, ISBN 0-582-49334-X*

55°25′34″N 1°42′02″W﻿ / ﻿55.4262°N 1.7005°W﻿ / 55.4262; -1.7005
**Bobby Darin** (14. maj 1936– 20. decembar 1973), rođen kao **Walden Robert Cassotto**, bio je američki pjevač zabavne muzike koji se za vrijeme svoje kratke karijere okušao u mnogim žanrovima kao što su pop, rock, jazz, folk i country. Iako je *Beyond the Sea*, njegov najveći hit u stvari engleska obrada popularne francuske šansone *La mer*, Darin je bio poznat kao nadareni kompozitor, koji je često pisao vlastite pjesme. Početkom 1960-ih se neko vrijeme bavio glumom, a na snimanju filma *Come September* je upoznao suprugu Sandru Dee s kojom je bio u braku od 1960. do 1967. Kasnih 1960-ih se okrenuo folk muzici i postao politički aktivan, protestirajući protiv vijetnamskog rata. 1968. je sudjelovao u predsjedničkoj kampanji Roberta F. Kennedyja i bio u hotelu Ambassador kada je na njega izvršen atentat. Taj je događaj duboko pogodio Darina i zbog njega se neko vrijeme povukao od svijeta. Posljednje godine života su mu obilježili zdravstveni problemi, vezani uz srce, odnosno posljedice reumatične groznice od koje je bolovao u djetinjstvu. Od njih je i umro.

Godine 2004. je američki glumac Kevin Spacey snimio biografski film *Beyond the Sea* u kome je tumačio Darinov lik.

Izvori
------
**Robert (Bob) Denard** (Grayan-et-l'Hôpital, 29. travnja 1929. – Pariz, 13. listopada 2007.) bio je francuski oficir i profesionalni plaćenik. Poznat po svojim pseudonimima **Gilbert Bourgeaud** i **Saïd Mustapha Mhadjou**, Denard je ostao zapamćen po tome što je izvršavao različite zadatke interesu tzv. *Françafrique* — (uglavnom) pejorativni izraz koji označava francusku sferu interesa u Africi i kog mnogi smatraju primjerom neokolonijalne politike — u ime Jacquesa Foccarta, tadašnjeg savjetnika Charlesa de Gaullea za Afriku.

Vojnu karijeru započeo je u Francuskoj ratnoj mornarici, služeći u Indokini i Alžiru. Tokom 50-ih godina je bio kolonijalni policajac u Maroku, a kasnije je osuđen za planiranje atentata na ljevičarskog premijera Pierrea Mendèsa Francea. Već je tokom 1960-ih godina strogi antikomunist Denard sudjelovao u secesiji Katange. Kasnije je operirao po mnogim afričkim zemljama, među kojima su Kongo, Angola, Rodezija i Gabon. U periodu od 1975. do 1995. sudjelovao je u četiri državna udara na Komorima, a 1977. godine je predvodio i neuspjeli puč u Beninu. Iako je djelovao kao nezavisni plaćenik, vjeruje se kako je Denard tokom cijele svije afričke karijere uživao podršku francuske države, čak i nakon promjene politike prema Africi koja je formalno uslijedila nakon izbora socijalista Françoisa Mitterranda 1981. godine.

Rođen kao katolik, Denard se za života preobraćao na judaizam i islam, da bi se kasnije ponovo vratio katoličanstvu. Ženio se, poligamno, čak sedam puta i bio je otac osmero djece. Nakon 1995. godine je nekoliko puta bio na sudu zbog svog djelovanja; godine 1995. je čak bio i deset mjeseci u zatvoru u Parizu, dok je 2006. godine osuđen na pet godina za sudjelovanje u radu zločinačke skupine na Komorima, ali kaznu nikada nije odslužio jer je bolovao od Alzheimerove bolesti. Njegova sestra je objavila kako je umro 13. listopada 2007. godine u Parizu.

Literatura
----------

* Samantha Weinberg: *Last of the pirates; in search of Bob Denard*. London, 1994. ISBN 0-224-03307-7
* Christopher Othen: *Katanga 1960-63; Mercenaries, Spies and the African Nation that Waged War on the World*. London 2015 ISBN 0750962887

Vanjske veze
------------

* More on the 1995 Azalee Operation
* More on the 1989 coup (BBC)
* Africa Comoros mercenary cleared of assassination (19 May 1999) (BBC)
* Condolence book of Bob Denard (Hungarian)

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 29677913
* LCCN: n92034842
* ISNI: 0000 0003 6834 9586
* GND: 11917572X
* SUDOC: 035681918
* BNF: cb133292812 (podaci)

 |
**Klara Kampoamor** (šp. *Clara Campoamor*; 12. februar 1888—30. april 1972) bila je španska političarka i feministkinja poznata po svom aktivizmu za ženska prava, uključujući i pravo glasa tokom pisanja Španskog ustava iz 1931.

Njeni roditelji bili su pripadnici radničke klase, pa je sa 13 godina počela da radi kao krojačica, a kasnije se našla na brojnim pozicijama u vladi, nakon čega je upisala pravo na Univerzitetu u Madridu. Postala je aktivna članica brojnih ženskih organizacija i kandidovala se za mesto u ustavotvornoj skupštini 1931, koje je na kraju i dobila, zajedno sa dve druge žene, uprkos činjenici da Špankinje u to vreme još nisu dobile pravo glasa. Njeno delovanje značajno je uticalo na to da novim ustavom bude zagarantovano opšte pravo glasa, a samim tim i žensko pravo glasa. Kasnije je izgubila mesto u parlamentu i na kratko je bila ministarka pre nego što je napustila zemlju tokom Španskog građanskog rata. Preminula je 1972. u Švajcarskoj, a njen pepeo je kasnije prenet u San Sebastijan.

Izvori
------

1. ↑  Perez & Ihrie 2002: str. 94–98

Literatura
----------

* Perez, Janet; Ihrie, Marie (2002). *The Feminist Encyclopedia of Spanish Literature*. Greenwood Publishing Group. str. 94–98. ISBN 0-313-32444-1.

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 17346044
* LCCN: n83011379
* ISNI: 0000 0000 6301 5817
* GND: 118909029
* SUDOC: 075057867
* BNF: cb127077248 (podaci)
* NLA: 35744290
* NKC: xx0268269
* BNE: XX1091163
* CiNii: DA16215458

 |
**Dan džamija** je simbolično obilježevanje Bošnjaka u Bosni i Hercegovini na spomen rušenja Ferhadije u Banja Luci (7. maja) kao i ostalih 613 džamija, 218 mesdžida, 69 mekteba, četiri tekije, 37 turbeta i 405 drugih vakufskih objekata. Na teritoriji pod kontrolom Vojske Republike Srpske i ostalih paravojnih srpskih snaga srušene su 534 džamije, a na teritoriji koju je kontrolisalo Hrvatsko vijeće odbrane 80 džamija. U Bosni i Hercegovini je za vrijeme rata 1992-1995. uništeno ili oštećeno više od 80 posto od 1.144 džamije, koliko ih je bilo u Bosni i Hercegovini prije 1992. godine.

Ferhadija
---------

Ferhat-pašina džamija se nalazi u Banja Luci i spada u sami vrh najstarijih džamija u Bosni i Hercegovini. Izgrađena je 1579. godine u klasičnom otomanskom stilu i predstavlja jedno od najuspješnijih arhitektonskih ostvarenja bosanske arhitekture 16. vijeka. Ferhadija je uvrštena u kulturnu baštinu Bosne i Hercegovine 1950. godine, a kasnije je bila uvrštena na listi spomenika svjetske baštine pri UNESCO-u. Ferhadija je odlukom Komisije za očuvanje nacionalnih spomenika Bosne i Hercegovine proglašena nacionalnim spomenikom Bosne i Hercegovine. Kao dio sprovođenja politike etničkog čiščenja Bošnjaka sa područja koja su bila pod kontrolom srpskih vojnih snaga Ferhadija je srušena 7. maja 1993. godine. Islamska zajednica Bosne i Hercegovine je 2001. godine dobila urbanističku saglasnost za ponovnu izgradnju džamije. Ipak pri polaganju kamena temeljca 7. maja 2001. godine došlo je do nereda i protesta od strane srpskih nacionalista gdje su mnogi Bošnjaci sa povredama primljeni u Banjalučku bolnicu a jedan Bošnjak (Murat Badić) je nakon povreda preminuo 26. maja 2001.

Rekonstrukcija Ferhadije je trajala nekoliko godina da bi svečano bila otvorena 7. maja 2016. godine.

Džamije u Bosni i Hercegovini
-----------------------------

Džamije u Bosni i Hercegovini su tokom rata uglavnom rušene do temelja na prostorima koji su bili pod kontrolom Vojske Republike Srpske i Hrvatskog vijeća odbrane. Nekoliko godina nakon rata džamije na prostoru Bosne i Hercegovine su većinom obnovljene.

Neke od poznatijih srušenih džamija na prostoru Bosne i Hercegovine su:

* Ahmed-agina džamija, Vitez,
* Aladža, Foča,
* Arnaudija, Banja Luka,
* Atik džamija, Bijeljina,
* Azizija, Bosanski Šamac,
* Begova džamija Brčko,
* Careva džamija, Foča,
* Carska džamija, Bileća,
* Čelebića džamija, Nevesinje,
* Džamija Esme Sultanije, Jajce,
* Džamija Sefer-age Begovića, Berkovići,
* Dživar, Trebinje,
* Ferhadija, Banja Luka,
* Gradska džamija, Bosanska Dubica,
* Hadži Omerova, Banja Luka,
* Hamza-begova džamija, Sanski Most,
* Jusufagina džamija, Bosanska Gradiška,
* Karađoz-begova, Mostar,
* Šišman Ibrahim-pašina džamija, Počitelj,
* Trzanska džamija, Žepče.

Galerija
--------

* Ferhat-pašina džamijaFerhat-pašina džamija
* Hamza-begova džamijaHamza-begova džamija
* Gradska džamija u PrnjavoruGradska džamija u Prnjavoru
* Alipašina džamijaAlipašina džamija

Vanjski linkovi
---------------

* Zvanična stranica Islamske zajednice u Bosni i Hercegovini
**Dominat** je moderni naziv sa autokratski oblik vladavine koji je ustanovljen u Rimskom carstvu nakon krize 3. veka i koji je trajao sve do pada Rimskog carstva.

Naziv "dominat" izveden je od latinske reči *dominus* (= "gospodar"), koja se prvobitno vezivala pre svega za odnos roba i njegovog vlasnika. Taj je naziv pejorativno korišćen za neke careve počev od Julijevaca-Klaudijevaca, ali nije bio zvanična titula, a neki su ga carevi, npr. Tiberije, iskreno prezirali. Pod Dioklecijanom, međutim, ta je titula postala posve uobičajena, pa se ovaj car i smatra osnivačem dominata kao sistema državne uprave.

Prva faza uređenja carske vlasti, poznata pod imenom "principat", koju je karakterisalo formalno postojanje svih ranijih republikanskih ustavnih institucija i običaja, završila se s krizom 3. veka (235–284). Ta je kriza okončana Dioklecijanovim stupanjem na presto. Dioklecijan je ulogu i položaj rimskog cara izmestio iz formalne strukture starih republikanskih ustanova koja je postojala tokom prva tri veka carstva i uveo nov sistem vladavine četvorice, tzv. tetrarhiju. On je takođe odbacio titulu princepsa *(princeps)* i usvojio otvoreno monarhijski nastup prema državnim činovnicima i svim svojim podanicima.

Možda je značajnije od same titule bilo usvajanje božanskog statusa cara s pratećim nazivom "božanski" *(divus)*. Deifikacija je prvobitno bila posthumna počast koju je umrlom caru dodeljivao rimski senat, ali je kasnije sam car počeo sebi još za života davati zvanje "božanski", a često i članovima svoje porodice.

Istoričari kasne antike, međutim, negiraju da je prelaz sa principata na dominat predstavljao neki oštri rez u istoriji Rimskog carstva. Oni smatraju da se zapravo radilo o postepenoj transformaciji u okviru koje Dioklecijanove reforme, premda značajne, predstavljaju samo jedan od elemenata u toj prelaznoj fazi.
**Dragan Bubalo** (Apatin, 11. 10. 1964 - Gornja Radgona, 28. 6. 1991), poručnik Jugoslovenske narodne armije (JNA).

Biografija
----------

Poručnik Dragan Bubalo je rođen 11. 10. 1964 u Apatinu, u porodici Nikole i Smiljane Bubalo. Umje­sto Elek­tro­teh­nič­kog fa­kul­te­ta, na ko­ji je bio pri­mljen, poručnik Bubalo se opre­dje­lio za studij na Vojnoj akademiji JNA - od­sjek ve­za. Bio je od­li­čan stu­dent. Poručnik Bubalo je početak sukoba u Sloveniji, 1991 godine, dočekao u sastavu JNA tj. Kopnene vojske JNA. Bio je stacioniran u varaždinskoj kasarni "Kalnički partizani" (VP 7464) u sastavu 32. korpus JNA - Varaždin tj. 32. motorizirane brigade pod komandovanjem pukovnika Berislava Popova. 27. 6. 1991 godine, poručnik Bubalo se sa 32. motoriziranom brigadom uputio prema SR Sloveniji gdje su trebali zauzeti tj. zatvoriti granični prijelaz Gornja Radgona i granični prijelaz Gederovci. Poručnik Bubalo je stigao sa svojom brigadom u Gornju Radgonu nakon dva dana, 28. 6. 1991, uz neprestane napade Teritorijalne odbrane (TO) SR Slovenije, barikade, blokade, žive štitove, pucnjavu i borbe. Taj isti dan je postignut prekid vatre tj. primirje između JNA i TO SR Slovenije. Poručnik Bubalo je ranjen nakon što su na njegovu brigadu iz zasjede pucali pripadnici slovenske TO. Umro je na nosilima za­to što mu kao ra­nje­ni­ku u vrije­me sklo­plje­nog pri­mir­ja ni­je pra­vo­vre­me­no uka­za­na po­moć tj. TO SR Slovenije nije dozvolila da mu se po­mog­ne i da ga se helikopterom Mil Mi-8 Jugoslavenskog ratnog zrakoplovstva (JRZ) prebaci u bolnicu. Čak što više pripadnici slovenske TO su pucali na he­li­kop­ter JRZ-a iako je isti ima vidljivu ozna­ku Cr­ve­nog križa. Poručnik Bubalo je jedan od 44 pripadnika JNA koji su smrtno stradali tokom sukoba u Sloveniji. Prema svjedočanstvu majke poručnika Bubala, njezin sin Dragan Bubalo je imao pri­ja­te­lje iz svih na­ci­ja SFR Jugoslavije. Smiljana Bubalo se 2006 godine pridružila po­kre­ta­nju pret­kri­vič­nog po­stup­ka Slovenskog helsinškog odbora o ratnom zločinu slovenskih teritorijalaca nad ročnim vojnicima tadašnje JNA uz pitanje zašto se Cr­ve­ni križ Slo­ve­ni­je ni­kad ni­je ogla­sio zbog ga­že­nja eti­ke po­mo­ći ra­nje­nom.

Literatura
----------

* Ivan Matović, Stanoje Jovanović (1991). *Istina o oružanom sukobu u Sloveniji*, Beograd: Vojnoizdavački i novinski centar.
**Ernst Hohenberg** (dvorac Konopište, Austro-Ugarska Monarhija, 17. 5. 1904 - Graz, Austrija, 5. 3. 1954), najmlađi sin nadvojvode Franje Ferdinanda i grofice Sofija Chotek.

Biografija
----------

Ernst (sjedi) sa ocem, majkom, sestrom i bratom.
Princ Ernst Hohenberg je rođen 17. 5. 1904 godine u dvorcu Konopište (*danas dio Češke Republike*) kao najmlađe dijete prijestolonaslijednika Austro-Ugarske Monarhije Franje Ferdinanda i grofice Sofije Chotek. Nakon izvršenog atentata na njegove roditelje 1914 godine, brigu o Ernstu, njegovoj sestri Sofiji i bratu Maksimilijanu, je preuzela njihova tetka Henriette grofice Chotek i bliski prijatelj njihova oca, grof Jaroslav od Thuna i Hohensteina. Službeni skrbnik Ernsta, njegove sestre i brata, je postao kralj Franjo Josip I. 31. 8. 1917 austro-ugarski kralj Karlo I. Austrijski je Erstu i njegovom bratu dodijelio naslov princa, dokle je Sofiji dodijelio plemićki naslov grofice. 1918 godine, novoosnovana Čehoslovačka je ukinula pravo vlasništva njegovih roditelja, uključujući i ono na dvorac Konopiště i imanje u Chlumec nad Cidlinou. Ernst je nakon Prvog svjetskog rata, 1919 godine, zajedno sa sestrom i bratom bio prislijen napustiti Čehoslovačku. Čehoslovačke vlasti su im dozvolile da svaki sa sobom ponese svega 5 kg. prtljage. Preselili su se u Beč i dvorac Artstetten blizu Wachaua. 1919 godine ukinuta im je plemička titula austrijskim zakonom o plemstvu. Ernst je u Austriji studirao šumarstvo u Brucku na Muri nedaleko od Graza. Zajedno sa bratom bio je vođa monarhističkih skupova u Austriji, te član Heimwehra. Ernst i Maksimilijan su bili u bliskom kontaktu sa Ottom von Habsburgom, sa kojim su se slagali oko toga da su Treći Reich i Adolf Hitler prijetnja Austriji, katoličanstvu i transnacionalnoj suradnji na prostorima bivše Austro-Ugarske Monarhije. Nacisti su u dinastiji Habsburg vidjeli prepreku koja ih ometa u njihovim planovima apsorpcije Austrije. Sam Hitler je mrzio Habsburgovce. Anschlussom Austrije 1938 godine, Ernest i Maksimilijan su zbog svojih protunacističkih stavova bili uhićeni. 1. 4. 1938. deportirani su u Koncentracijski logor Dachau zajedno sa 150 ostalih zatvorenika. Cjelokupnu imovinu u Austriji su im konfiscirale vlasti Trećeg Reicha. U logoru su Ernst i Maksimilijan proživljeli maltretiranja, mučenja i ponižavanja. Ernst je nakon Dachaua premješten u Koncentracijski logor Flossenbürg i potom u Koncentracijski logor Sachsenhausen. Iz logora je bio pušten tek 1943 godine. Ernst Hohenberg umro je u Grazu 5. 3. 1954 godine.

Potomstvo
---------

25. 5. 1936 godine, Ernst je oženio Mariju-Teresu Wood sa kojom je imao dva sina. 

* Princ Franjo Ferdinand Maksimilijan Georg Ernst Marija Josip Zakarius Ignac od Hohenberga (1937 - 1978);
* Prince Ernst Georg Elemer Albert Josip Antonius Peregrinus Rupertus Marija od Hohenberga (1944 - ).

Literatura
----------

* Brook-Shepherd, Gordon (1988.). *Die Opfer von Sarajewo. Erzherzog Franz Ferdinand und Sophie von Chotek*, Stuttgart: Engelhorn. ISBN 978-3872030375
**Sebastián Francisco de Miranda y Rodríguez de Espinoza** (španski izgovor: [fɾanˈsisko ðe miˈɾanda]; Caracas, 28. ožujka 1750. – Cádiz, 14. srpnja 1816.) bio je venezuelanski vojskovođa i revolucionar, jedan od idejnih začetnika borbe za nezavisnost španjolskih kolonija. Iako su njegovi osobni planovi za nezavisnost od Španjolske propali, danas ga se smatra prethodnikom Simóna Bolívara, koji je tokom prve polovice XIX. vijeka oslobodio veći dio sjeverne Južne Amerike od španjolske vlasti. Mirandu se smatra "Prvim univerzalnim Venezuelancem" i "Velikim univerzalnim Amerikancem".

Miranda je vodio romantičarski i pustolovan život u jeku općepolitičke i intelektualne klime koja je proizašla iz prosvjetiteljstva i utjecala je na sve prekoatlantske revolucije. Sudjelovao je u čak tri velika pokreta svoga doba – Američkom ratu za nezavisnost, Francuskoj revoluciji i borbi za nezavisnost Latinske Amerike – a kratko je bio i vrhovni vođa Venezuele. Svoja iskustva opisao je u dnevnicima, koji su kasnije sabrani u čak 63 toma. Idealist, Miranda je razvio vlastiti plan za oslobođenje i ujedinjenje cjelokupne Španjolske Amerike, međutim njegovi osobni vojni napori za realizaciju tog plana zaustavljeni su 1812. godine. Nakon što je na samom početku Venezuelanskog rata za nezavisnost bio prisiljen kapitulirati pred španjolskim naletom, Miranda je predan snagama Krune, koje su ga zatvorile. Umro je 1816. godine u španjolskom zatvoru u Cádizu.

***Francisco de Miranda*** na Wikimedijinoj ostavi

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 27068875
* LCCN: n50053377
* ISNI: 0000 0001 0881 4306
* GND: 119148919
* SELIBR: 207171
* SUDOC: 027031535
* BNF: cb11916255b (podaci)
* NKC: jn20000701243
* BNE: XX903995

 |
Friedrich Robert Faehlmann
**Friedrich Robert Faehlmann** (Ao, 31. prosinca 1798. – Tartu, 22. travnja 1850.), estonski liječnik, pisac i filolog. Iako liječnik po vokaciji, Faehlmann se tokom života primarno bavio estonskim jezikom kao filolog, ali i kao pisac proze i poezije na estonskom jeziku. Bio je jedna od vodećih ličnosti rane faze Estonskog narodnog preporoda.

Faehlmann je rođen u obitelji upravitelja imanja u selu Au, u sklopu tadašnje Estonske gubernije. Nakon osnovnog obrazovanja, upisao je studij medicine pri Univerzitetu u Dorpatu, gdje je diplomirao 1825. godine. Dvije godine kasnije obranio je doktorsku disertaciju (naslov je glasio *Observationes inflammationum occultiorum*) te se zaposlio kao liječnik u Dorpatu. Od 1842. do 1850. godine držao je i nastavu na Univerzitetu i to na estonskom jeziku.

Još tokom studija je postao zainteresiran za estonsku kulturu te je 1838. godine sudjelovao u osnivanju Učenog estonskog društva pri Univerzitetu u Tartuu. Bavio se istraživanjem estonskog folklora, a najznačaniji rad mu je onaj na oživljavanju legende o Kalevipoegu, koju će, nakon njegove smrti, Friedrich Reinhold Kreutzwald oblikovati u estonski nacionalni ep. Uz to je zapisao i brojne druge narodne priče, a intenzivno se bavio i filološkim radom te je pomogao u sistematizaciji estonskog jezika. Godine 1840. objavio je priču "Koit ja Hämarik" (srpskohrvatski: "Zora i sumrak").

Umro je 1850. godine u Dorpatu od posljedica tuberkuloze.

Djela
-----

* "Versuch einer neuen Anordnung der Conjunctionen in der estnischen Sprache" (1842.)
* "Ueber die Declination der estnischen Nomina" (1844.)
* "Die Ruhrepidemie in Dorpat im Herbst 1846" (1846.)
* "Verhandlungen der Gelehrten estnischen Gesellschaft" (1852. posthumno)

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 12422707
* LCCN: no90006170
* ISNI: 0000 0000 5061 3594
* GND: 120264692
* SUDOC: 034893253
* BNF: cb12559748f (podaci)

 |
**Gajetano "Gajo" Raffanelli** (Makarska, 6. kolovoza 1913. - Makarska, 7. kolovoza 1988.), nekadašnji igrač Zmaja iz Makarske i Hajduka.

Smatra se među najboljim igračima tridesetih godina na sredini terena. U Hajduk dolazi iz Zmaja 1938. i kroz četiri godine za Bile je odigrao 118 utakmica, osvojivši i naslov prvaka Banovine Hrvatske 1940./41. godine.

Prema Jurici Gizdiću, U utakmici koju je 1931. Zmaj igrao protiv Hajduka i gubio sa 14:0 Gajetov brat File doviknuo mu je: "*O Brate Gajo, dajmo sve od sebe da bar izjednačimo.*"

Statistika u Hajduku

| Natjecanje | Nastupi | Golovi |
| --- | --- | --- |
| Prvenstvo | 68 | 0 |
| Kup | 10 | 0 |
| Superkup | 0 | 0 |
| Međunarodne | 0 | 0 |
| Splitski podsavez | 0 | 0 |
| **Ukupno** | **78** | **0** |
| Prijateljske | 40 | 0 |
| ***Sveukupno*** | **118** | **0** |

Gajo Raffanelli je bio među istaknutim igračima i dužnosnicima kluba koji su se odlučno suprotstavili nastojanju talijanskih fašista da Hajduk pretvore u FC Spalato. Početkom Drugog svjetskog rata odlazi u partizane, a po završetku rata kraće vrijeme ponovo je nastupao je za momčad Zmaja iz rodne Makarske, kojeg je 1960–tih godina kraće vrijeme i trenirao.

Gajo Raffanelli ima jedan nastup i za Hrvatsku nogometnu reprezentaciju. Dogodilo se to u Zagrebu, 8. prosinca 1940. protiv Mađarske (1-1), kada je uz Ratka Kacijana bio jedini igrač Hajduka u reprezentaciji u kojoj je ostalih 9 igrača bilo iz zagrebačkog Građanskog.

Nastup Raffanellija i Kacijana u ovoj utakmici bila su ujedno i prva dva nastupa Hajdukovih igrača za Hrvatsku reprezentaciju u povijesti.

Gajo Raffanelli umro je dan poslije svog 75. rođendana, 7. kolovoza 1988. u rodnoj Makarskoj, gdje je i pokopan.

Izvori
------

1. ↑  „Solinska kronika". Arhivirano iz originala na datum 2013-01-20. Pristupljeno 2014-07-26.
2. ↑  Statistika na službenim stranicama HNK Hajduk

Šablon:Sastav Hrvatska 1940-1944
**Hakaru Hashimoto** (japanski: 橋本 策; Midau, 5. svibnja 1881. - Igamachi, 9. siječnja 1934.), japanski liječnik i naučnik iz Meiji i Taishō perioda, najpoznatiji po tome što je 1912. opisao bolest koja je, u njegovu čast, nazvana Hashimotov tireoiditis.

Biografija
----------

Hakaru Hashimoto je rođen 5. svibnja 1881. u selu Midau, prefektura Mie. Godine 1907. diplomirao je na Medicinskom fakultetu Sveučilišta Kjūshū. Nakon diplomiranja je počeo raditi u Kirurškom uredu, gdje mu je mentor bio profesor Hayari Miyake, prvi japanski neurokirurg. Nekoliko godina kasnije, Hashimoto odlazi u Europu gdje, pod profesorom Eduardom Kaufmannom na Sveučilištu Georga Augusta u Göttingenu, studira patologiju. Jedno vrijeme, studirao je i u Engleskoj. 

Po izbivanju Prvog svjetskog rata, Hashimoto je bio prisiljen vratiti se u Japan. Godine 1916. odlazi u Igamachi, gdje postaje gradski doktor. Kasnije je obolio od trbušnog tifusa te preminuo u svom domu, 9. siječnja 1934.

Znanstveni rad
--------------

Okosnicu Hashimotova rada čini znanstveni rad iz 1912. godine, objavljen u *Arhivu za kliničku kirurgiju* (*Archiv für klinische Chirurgie*) u Berlinu pod brojem 1912:97:219-248, naslovljen *Zur Kenntnis der lymphomatösen Veränderung der Schilddrüse (Struma lymphomatosa)* (nje. *Izvještaj o limfomatoznim promjenama štitnjače*). Godinama kasnije, članak su evaluirali američki i britanski znanstvenici, a stanje opisano u članku je priznato kao samostalna bolest. U anglofonoj literaturi, bolest je nazvana Hashimotov tireoiditis. 

Radilo se o prvoj bolesti koja je priznata kao autoimuna bolest, a karakterizira je postepeno razaranje tkiva štitnjače zbog sintetiziranih autoprotutijela i reaktivnosti vlastitih stanica. Napredovanje bolesti dovodi do stanja hipotireoze, uz napadaje hipertireoze.
**Handan** (tur. *Handan Valide Sultan*) je bila sultanija Osmanskog carstva i supruga sultana Mehmeda III.Također je bila i Valide Sultanija i majka Ahmeda I.

Biografija
----------

Handan je rođena u Grčkoj, oko 1570. Njeno ime pri rođenju je bilo Helena. 

### Vladavina Mehmeda III

Bila je zakonita supruga sultana Mehmeda III, a zajedno su imali 2 sina, Mehmedovog naslednika Ahmeda i Princa Selima, koji je kao mnoga deca u to vreme, umro jako mali. Pored dva princa, imali su i jednu kćerku, Ezru Sultaniju, o kojoj se ne zna puno.Čak se govori da su imali još jednog sina koji je preminuo jako mali,u periodu kada je bio beba.

### Vladavina Ahmeda I

Za vreme Ahmedove vladavine, 1603, je bila Valide sultanija, majka sultanija. Handan nije uspela da stekne uticaj na ekonomiju, a njena plata je bila 1000 akča. Umrla je u Istanbulu, 1605, vrlo mlada. Svojom pameću je uspela da se izbori protiv Safije Sultanije. Valide Handan, htela je svoj presto za sebe te je ubeđivala Ahmeta da otera Safije u Stari Dvor. Pošto je Safije i sama pravila greške, upala je u njenu zamku i bila je oterana u Palatu Suza/Staru palatu. Za Handan su tadašnji istoricari zapisali da je ona bila veoma mudra i to navode kao njenu glavnu osobinu. Možda je bila i najpametnija žena Osmanskog Carstva, u tom periodu. Pored toga što je bila pametna, bila je i jedna od najlepših žena koju je ljudsko oko ikad videlo, pa i najlepša.

### Smrt

Vrlo verovatno je moguće da Handan nije umrla prirodnom smrću, već je ili otrovana ili ubijena, a počinilac ubistva je najverovatnije Sultanije Kosem, koja je bila supruga njenog sina Ahmeda I.

Zanimljivosti
-------------

U turskoj seriji Muhtesem yuzyil : Kosem njenu ulogu igra Tulin Ozen