recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Ksenija Jovanović** (Sarajevo, 6. jun 1928 — Beograd, 1. decembar 2012) bila je srpska filmska, televizijska i pozorišna glumica.

Biografija
----------

Ksenija Jovanović je bila ćerka glumačkog para Irene i Branka Jovanovića. Prateći na glumačkom poslu svoje roditelje, često se selila.

Rođena je 6. jun 1928. godine u Sarajevu, ali je svoje rano detinjstvo provela kod majčinih roditelja u Skoplju i Beogradu, gde joj je deda Milo Iličković bio general, lekar, načelnik u vojnoj bolnici. Babuška - Klaudija Lukaševič po kojoj je ruskog porekla, veoma je uticala na njeno razumevanje prvih pojmova i odnos prema životu.

Završila je dva razreda osnovne škole u Sarajevu, potom se sa roditeljima odselila u Novi Sad gde je nastavila školu do 1939. da bi se potom, sa roditeljima preselila u Beograd gde je i maturirala u Četvrtoj ženskoj gimnaziji. Najpre je studirala na Ekonomskom fakultetu godinu dana, a potom na Visokoj filmskoj školi koju je vodio Vjekoslav Afrić. Po završetku, postaje član filmskog pozorišta pri „Avala filmu" koje su vodili Jovan Kulundžić i Aleksandar Ognjanović. Prvu filmsku ulogu ostvarila je 1949. u filmu *Barba Žvane".*

Pozorišnu karijeru započela je u Beogradskom dramskom pozorištu kada je zaigrala u alternaciji sa Olgom Ivanović u predstavi *"Inspektor je došao"*. Nakon 10 godina, 1961. godine prelazi u Narodno pozorište u Beogradu i tu ostaje do kraja svog života (poslednji put u predstavi *"Hasanaginica"* u novembru 2012. godine, samo mesec dana pre svoje smrti), iako je u penziju otišla 1989. godine.

Radila je sa mnogim rediteljima i gostovala u mnogim pozorištimae, gde je ostvarila veliki broj uloga u klasičnom i savremenom repretoaru. Od 1953. do 2004. godine snimila je 210 radijskih uloga zahvaljujući, između ostalih kvaliteta, i boji glasa. 

Preminula je u Beogradu 1. decembra 2012. godine. Posle kremacije sahranjena je 5. decembra 2012. u Aleji zaslužnih građana na Novom groblju u Beogradu.

Filmovi
-------

* Barba Žvane (1949)
* Priča o fabrici (1949)
* Operacija Beograd (1968)

Serije
------

* Ženski razgovori (1972)
* Povratak otpisanih (1978)
* Viza za budućnost (2006 — 2007)

Nagrade
-------

* 2007. - Dobričin prsten, za životno delo

Spoljašnje veze
---------------

* Ksenija Jovanović na sajtu IMDb
* Nisam tipična glumica („Politika", 24. novembar 2007)
* Ksenija Jovanović - Skinula sam velove sa duše („Politika" 18. februar 2009)
* Preminula glumica Ksenija Jovanović („Blic" 1. decembar 2012)
* Preminula glumica Ksenija Jovanović (B92, 1. decembar 2012)
* Poslednji ispraćaj Ksenije Jovanović („Večernje novosti", 5. decembar 2012)
* Ksenija Jovanović ispraćena u suzama („Kurir", 6. decembar 2012)
**Ladislav Šaban** (Lepoglava, 3. siječnja 1918. - Zagreb, 25. srpnja 1985.), hrvatski znanstvenik i glazbeni pedagog, profesor na Muzičkoj akademiji u Zagrebu, član suradnik Hrvatske akademije znanosti i umjetnosti.

Životopis
---------

Rodio se u Lepoglavi 1918. godine. Za njegovu je glazbenu naobrazbu naročito skrbila majka, rođena Kukuljević, unuka hrvatskoga povjesničara i književnika Ivana Kukuljevića Sakcinskoga. 

Nakon što se obitelj preselila u Zagreb, školovanje je nastavio u Klasičnoj gimnaziji i u srednjoj glazbenoj školi. Studij klavira na Muzičkoj akademiji u klasi Svetislava Stančića usmjerio je mladog Ladislava Šabana prema pedagogiji. Već za studentskih dana, fakultativno pohađa i kolegij povijesti na Sveučilištu. Prve stručne radove počeo je objavljivati tokom 60-ih godina. 

Između 1972. i 1975. godine, pokrenuo je Republičku evidenciju orgulja u Hrvatskoj. U brojnim stručnim člancima obrađivao je pojedine orguljarske radionice koje su djelovale u Hrvatskoj te znamenite i povijesno vrijedne orgulje i orguljske pozitive do danas sačuvane u Hrvatskoj. 

Preminuo je 1985. godine u Zagrebu.

Izvori
------

* Ennio Stipčević: Matica hrvatska, kulturološki ogledi

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 64091726
* LCCN: n91046180
* ISNI: 0000 0001 0909 0581
* GND: 119109603
* SUDOC: 033142653
* BNF: cb124039339 (podaci)
* CONOR.SI: 23918947

 |

 **Napomena:** Ovaj tekst ili jedan njegov dio preuzet je s internetskih stranica Matice hrvatske. Vidi dopusnicu Matice hrvatske.
**Monotelitizam** (na grčkom jeziku "jedna volja") je hristološko učenje, proglašeno za jeres, koje je nastalo u 7. veku, kao rezultat nastojanja carske vlasti da u državi uspostavi versko jedinstvo. Naime, iako je monofizitizam osuđen na Četvrtom Vaseljenskom Saboru, još uvek je bilo mnogo onih koji nisu bili spremani da prihvate halkidonski oros o dve prirode u Hristu. Zbog toga je carigradski patrijarh Sergije I nastojao da pronađe kompromisno rešenje. Smatrao je da je moguće reći da u Hristu postoje dve prirode, ali samo jedna volja. Ovome se suprotsavio Sv. Maksim Ispovednik koji je tvrdio da priroda mora da ima i sopstvenu pirodnu volju, te da bi, ako bismo prihvatili da je Hristos imao samo jedno volju, iz toga nužno sledilo da je imao i samo jednu prirodu ili da je Njegova ljudska priroda bila nedostatna. Sv. Maksima je podržao papa Martin I (645-655), koji je zbog toga oteran sa katedre u progonstvo na Krim. Sv. Maksim je mučen i od posledica mučenja (odsečena mu je desna ruka i iščupan jezik) je preminuo. Međutim, Crkva je prihvatila upravo njegovo, diotelistko učenje o dve volje u Hristu.

Spoljašnje veze
---------------

* Catholic Encyclopedia: Monothelitism and Monothelites

|  |  |
| --- | --- |
|  | *Ovaj članak o **religiji** je u začetku. Možete pomoći Wikipediji tako da ga proširite*. |
**Neda Bajsić** (Zagreb, 15. ožujka 1942. - Zagreb, 23. lipnja 2012.) je bila hrvatska kazališna, televizijska i filmska glumica.

Životopis
---------

Neda Bajsić djetinjstvo provodi u Splitu, a mladost u Dubrovniku gdje je u vrijeme školovanja nastupala na Dubrovačkim ljetnim igrama. Dolaskom u Zagreb, upisuje studij glume na Akademiji za kazališnu i filmsku umjetnost. Od 1967. do 1969. bila je članica Zagrebačkog kazališta mladih, a od 1969. članica HNK u Zagrebu.

Za glavnu ulogu u predstavi "Grbavica" 1971. godine prima nagradu "Sedam sekretara SKOJ-a" za scenske umjetnosti. Od zapaženijih kazališnih uloga valja izdvojiti **Idu** u "Na taraci", **Anicu** u "Maškarate ispod kuplja", **Veru** u "Vožnji", **Gogu** u "Događaj u gradu Gogi", te **gospođicu Burstner** u "Procesu".

U vrhuncu karijere, prekida aktivno kazališno djelovanje zbog teške bolesti. Usprkos tome, nastavlja raditi na radio dramama i sinkroniziranju animiranih filmova.

Umrla je 23. lipnja 2012.

Filmografija
------------

### Filmske uloge

* "Breza" kao Janičin glas (1967.)
* "Intima" (1965.)

### Sinkronizacija

* "Legenda o medvjedu" kao Tanana (2003.)

Vanjske poveznice
-----------------

* Neda Bajsić na sajtu IMDb
* Stranica na Teatar.hr Arhivirano 2013-03-20 na Wayback Machine-u

Izvori
------

1. 1 2  „"Vijest o smrti"". Arhivirano iz originala na datum 2016-03-10. Pristupljeno 2014-07-26.
**Neven Valent** (Zagreb, 9. srpnja 1964. – Zagreb, 9. travnja 2012.), hrvatski operni i koncertni pjevač, bariton.

Životopis
---------

Nakon završenoga srednjoškolskog općeg i umjetničkog obrazovanja, Neven Valent je studirao na Muzičkoj akademiji u Zagrebu, gdje je 1992. diplomirao na Odsjeku za pjevanje. U razdoblju od 1993. do 1998. usavršavao se kod Rudolfa Knolla, Marjane Lipovšek i Alfreda Burgstallera na Ljetnoj akademiji Mozarteum u Salzburgu te kod Glenys Linos na Kraljevskoj glazbenoj akademiji (*Royal Academy of Music*) u Londonu. Godine 1997. bio je sudionik završnice *1. Međunarodnog pjevačkog natjecanja Carl Orff* u Münchenu: uz diplomu i Srebrni lovorov list, bio je i dobitnik stipendije Instituta »Carl Orff« za sudjelovanje u majstorskoj klasi i koncertu pod umjetničkim vodstvom Rolanda Hermanna u okviru glazbenih festivala u njemačkoj pokrajini Schleswig-Holstein i regiji Rheingau (*Schleswig-Holstein Musik Festival* i *Rheingau Musik Festival*). Kao solist je debitirao 1993. u scenskoj izvedbi oratorija *Prikazanje duše i tijela* (*Rappresentatione di anima e di corpo*) Emilia de’ Cavalieria: bio je članom kazališne skupine Dunje Vejzović »VeRo«, koja je tu izvedbu i priredila.

Od 1985. do 1987. bio je članom Zagrebačkih madrigalista. Godine 1988. obnovio je djelovanje Oratorijskog zbora Crkve sv. Marka, davši mu i ime *Cantores Sancti Marci*. Sve do svoje iznenadne i prerane smrti bio je prefekt toga zbora, uz kojega je često nastupao i kao koncertni solist. Bio je članom Opere HNK u Zagrebu, pjevao na Varaždinskim baroknim večerima i zadarskim Glazbenim večerima u sv. Donatu) te gostovao na brojnim inozemnim glazbenim festivalima u Austriji, Irskoj, Luksemburgu, Mađarskoj, Njemačkoj, Švedskoj i Velikoj Britaniji.

Neven Valent bio je predani promicatelj glazbene umjetnosti. Prigodom prvoga dolaska pape Ivana Pavla II. u Hrvatsku, u rujnu 1994. organizirao je i producirao izvedbu misterija *Majka Božja Kamenitih vrata* Božidara Širole. Kao glavni i umjetnički producent zaslužan je i za cjelovitu scensku izvedbu *Božićne priče* Rudolfa Matza o Božiću 1996. godine. Utemeljio je i sve do svoje smrti bio ravnateljem zagrebačkoga *Festivala sv. Marka*, u okviru kojega su do danas na brojnim i zapaženim koncertima nastupili mnogi hrvatski i inozemni glazbeni umjetnici. Bio je i producent gostovanja Minhenske filharmonije s dirigentom Lorinom Maazelom 2006. u Zagrebu, a njegovom je zaslugom *Hrvatska misa u d-molu op.86* Borisa Papandopula prvi puta izvedena u inozemstvu, u Krakovu, s inozemnim ansamblom i solistima: 16. siječnja 2011. izveo ju je Zbor Krakovske filharmonije pod ravnanjem Vladimira Kranjčevića.

Izvori i vanjske poveznice
--------------------------

* Festival Sv. Marka – Neven Valent (životopis) Arhivirano 2012-05-12 na Wayback Machine-u
* culturenet.hr – Umro Neven Valent Arhivirano 2016-03-04 na Wayback Machine-u
* Matica.hr/VIJENAC – Miljenko Jelača: Prvi put bez utemeljitelja
Za rimskog političara koji je bio njegov otac, vidite članak Lucius Marcius Philippus (konzul 91. pne.).
**Lucije Marcije Filip** (*Lucius Marcius Philippus*, 1. vijek pne.) bio je rimski političar iz doba kasne Republike, najpoznatiji kao očuh budućeg cara Augusta.

Pripadao je uglednoj porodici, a istoimeni otac mu je bio konzul 91. pne. kasnije poznat kao jedan od Pompejevih političkih mentora. Sam Lucije je preko Marcije, kćeri iz svog prvog braka, bio povezan sa Katonom Mlađim i optimatima. Godine 60. pne. je služio kao pretor, a godine 59. pne. kao guverner Sirije.

Godine 59. pne. je preminuo Gaj Oktavije, a poslije toga se Lucije oženio za njegovu udovicu Aciju Balbu Cezoniju, postavši očuh njenoj djeci - Oktaviji Mlađoj i mladom Gaju Oktaviju, kasnije poznatom kao Oktavijan i August. Antički izvori navode da se Lucije prema svojoj pastorčadi odnosio kao prema vlastitoj djeci. Godine 56. pne. je služio kao konzul.

Iako je rodbinski bio povezan s Cezarom, suprotstavljao mu se u Senatu. Početkom građanskog rata nije krio svoje pro-pompejske simpatije, ali je umjesto aktivnog sudjelovanja odlučio privremeno se povući iz politike. Tada se sprijateljio sa Ciceronom.

Kada je godine 44. pne. Cezar ubijen, Oktavijan je, na iznenađenje mnogih, u oporuci proglašen njegovim nasljednikom. Lucije je zajedno sa Acijom bezuspješno nastojao Oktavijana nagovoriti da se odrekne nasljedstva, smatrajući da će zbog toga postati metom atentatora. Kasnije je za mutinskog rata sudjelovao u pregovorima između Oktavijana i Marka Antonija. Zbog toga ga je Ciceron žestoko kritizirao.

Nakon Acijine smrti, Lucije se godine 43. pne. oženio za jednu od njenih sestara. Doživio je duboku starost, a Oktavijan mu se za njegovu vjernost odužio brojnim financijskim i drugim darovima.

Eksterni linkovi
----------------

* Roman coinage depicting Philippus

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Prethodi: **Publius Cornelius Lentulus Spinther i Quintus Caecilius Metellus Nepos Iunior**  |  **Konzul Rimske Republike** *zajedno sa Gnejem Kornelijem Lentulom Marcelinom*56. pne. | Slijedi: **Marcus Licinius Crassus i Gnaeus Pompeius Magnus**  |
Ranovizantijska ikona Onufrija iz 4. veka.
**Sveti Onufrije** (grčki: Ονούφριος, od egipatskog: *Wnn-nfr* - "onaj koji je neprestano dobar") je bio asketa iz 4. veka, koji je živeo u pustinji Gornjeg Egipta. Smatra se jednim od pustinjskih otaca.

Onufrije je isprva bio monah u manastiru pokraj Tebe, da bi zatim otišao u pustinju gde je proživeo sam ostatak svog života (prema predanju, preko pedeset godina). Sve vlasi su mu bile "bele kao sneg", kosa i brada su mu dosezale do zemlje, a telo mu je bilo obraslo dlakom jer je dugo živeo bez odeće. Nosio je jedino pojas od lišća.

O njegovom životu znamo na osnovu pisanja monaha Pafnutija, koji ga je jednom prilikom posetio u pustinji. On kaže da je ceo Onufrije izgledao blešteći, uzvišen i strašan. Videći Pafnutija, Onufrije ga je oslovio imenom, i ispričao mu svoj život u pustinji. Rekao je da ga je tu doveo njegov anđeo čuvar, i da se godinama hranio retkim pustinjskim rastinjem, dok anđeo nije počeo da mu donosi hleba da utoli glad. Nakon toga je, promišlju Božjom, izrasla kraj njegove ćelije i jedna palma, koja je donosila dobar plod urme, a tu je i nastao izvor vode. Ipak, govorio je Onufrije: "*Najviše se hranim i pojim slatkim rečima Božjim*". Na pitanje Pafnutijevo, kako se pričešćuje, odgovorio je pustinjak, da mu anđeo Božji svake subote donosi pričešće i pričešćuje ga.

Drugog dana stari isposnik je rekao Pafnutiju, da je to dan njegovog odlaska iz ovoga sveta, preklonio je kolena, pomolio se Bogu i umro. U tom je Pafnutije video svetlost kako je osvetlila telo upokojenog sveca i čuo pesmu anđela. Sahranivši Onufrijevo telo, Pafnutije se vratio u svoj manastir i razglasio svima o ovom podvižniku. Onufrije je umro 400. godine.

Srpska pravoslavna crkva slavi ga 12. juna po crkvenom, a 25. juna po gregorijanskom kalendaru. Katolička crkva ga slavi 12. juna.

Izvori
------

1. ↑  Gardiner, A. H. *The Origin of Some English Personal Names*, Journal of the American Oriental Society, Vol. 56, No. 2. (Jun. 1936), pp. 189-197. (JSTOR or Athens login required)

Literatura
----------

* Ohridski prolog, Vladika Nikolaj Velimirović

Eksterni linkovi
----------------

***Onufrije*** na Wikimedijinoj ostavi

* Prepodobni Onufrije Veliki Arhivirano 2007-03-12 na Wayback Machine-u ((sr))
* Venerable Onuphrius the Great ((en))
**Louis Durey** (Pariz, 27. svibnja 1888. – Saint-Tropez, 3. srpnja 1979.) je bio francuski kompozitor i jedan od članova grupe *Les Six*.

Durey je rođen u Parizu kao sin lokalnog biznismena. Njegova karijera isprva nije bila vezana uz glazbu, ali kada je s 19 godina čuo izvedbu opere *Pelléas et Mélisande* Claudea Debussyja, odlučio je postati kompozitor. Durey je bio mahom samouk, mada je slušao nekoliko predavanja na školi Schola Cantorum. Jedno od njegovih prvih djela, *L'Offrande Lyrique* (1914.) smatra se prvim dodekafonijskim djelom u Francuskoj. Ipak, prvi uspjeh ostvario je klavirskim djelom *Carillons* (1916.), a ubrzo nakon je privukao pažnju Mauricea Ravela, koji ga je preporučio svom izdavaču.

Tokom 1920. Durey je razgovarao s Dariusom Milhaudom oko pisanja klavirskog djela za zajednički projekt grupe *Les Six*. Produkt suradnje bio je album *L'Album des Six*. Ipak, unatoč uspjehu, Durey se već 1921. godine povukao iz rada grupe, što je uvelike iziritiralo Jeana Cocteaua.

Nakon odlaska iz *Šestorke*, Durey je nastavio samostalnu karijeru, no zbog svojih ideala i individualizma završio je u umjetničkoj izolaciji koja će ga pratiti do kraja života.

Nakon raskida s Cocteauom, Durey se povukao u Saint-Tropez, gdje će 1923. godine nastati njegova jedina opera, *L'Occasion*. Godine 1929. ženi Anne Grangeon, a sljedeće godine se vraća u Pariz. Sredinom 30-ih godina, postaje član Komunističke partije. Tokom Drugog svjetskog rata surađuje s Pokretom otpora i piše antifašističke pjesme. Zbog svojih komunističkih ideala, Durey je nakon rata pao u potpunu izolaciju te je, tokom 50-ih, morao prihvatiti mjesto glazbenog kritičara u jednom komunističkom časopisu kako bi zaradio za život.

Tokom 50-ih i 60-ih nastavlja komponirati, ali bez ijednog značajnog djela. Njegova djela na temu Vijetnama, posljedica bijesa zbog kaosa što ga je Francuska ostavila u Indokini, nisu imala nikakvog odjeka, a isto je bilo i s uglazbljivanjem pjesama Mao Zedonga i Hồ Chí Minha.

Durey je umro u Saint-Tropezu, 3. srpnja 1979. godine i danas je najmanje poznati član grupe *Les Six*.

| * p
* r
* u
*Les Six* |
| --- |
| * Georges Auric
* Louis Durey
* Arthur Honegger
* Darius Milhaud
* Francis Poulenc
* Germaine Tailleferre
 |
| Povezane teme : Jean Cocteau • Erik Satie • *L'Album des Six* • *Le Bœuf sur le Toit* |
**Otto Wichterle** (27. 10. 1913. – 18. 8. 1998) bio je češki hemičar njemačkog podrijetla, najpoznatiji po tome što je izumio moderne mekane kontaktne leće.

Nakon završetka srednje škole, studirao je kemiju na Češkom tehničkom univerzitetu u Pragu, ali ga je zanimala i medicina. Diplomirao je 1936. i ostao na sveučilištu. 1939. predao je svoj drugi diplomski rad na temu kemije, ali je Protektorat Češka i Moravska blokirao bilo kakvu daljnju aktivnost na sveučilištu. Ipak, uspio se pridružiti istraživačkom centru u Zlínu i nastaviti sa znanstvenim radovima. Tamo je vodio tehničke pripreme za plastiku. 1941. njegova je istraživačka skupina izumila prva sintetička vlakna u Čehoslovačkoj pod imenom *silon*, neovisno o američkom izumu najlona 1938. Wicheterlea je uhapsio Gestapo 1942. ali ga je pustio nakon par mjeseci.

Nakon drugog svjetskog rata, Wicherle se posvetio organskoj kemiji na sveučilištu. Napisao je udžbenik za neorgansku kemiju. 1949. posvetio se novom odjelu za tehnologiju plastike. 1952. postao je dekan kemijskom i tehnološkog sveučilišta u Pragu. Htio je izumiti materijal koji je podoban za trajni kontakt sa ljudskim tkivom. On i Drahoslav Lím stvorili su materijal Polihidroksietilmetakrilat, koji je patentiran 1953. 

Njegov rad omele su komunističke čistke sveučilišta 1958. čime je njegovo istraživanje privremeno zaustavljeno. Nastavio je kasnije te je 1961. proizveo prve funkcionalne kontaktne leće, koje je sam isprobao kad ih je stavio na oči te otkrio da su udobne. U prva četiri mjeseca 1962. proizveo je 5.500 leća, koje je tada zvao *Geltakt*. 

1970. Wichterle je ponovno izbačen iz instituta jer je pjevao *2.000 riječi*—manifest koji je tražio nastavak demokratizacije nakon praškog proljeća. Kao kaznu, ime je sve teže i teže uslove ako je htio nastaviti bilo što istraživati, te su mu ograničene mogućnosti za učenje. Baršunasta revolucija 1989. ukinula je sve ove mjere te je Wichterle potpuno rehabilitiran. 1990. postao je predsjednik Čehoslovačke akademije nauka te počasni predsjednik Akademije nauka Češke republike.

Asteroid *3899 Wichterle* nazvan je njemu u čast. preminuo je 1998. u dobi od 84 godine.

Eksterni linkovi
----------------

* ASCR Arhivi Akademije nauka Češke republike Arhivirano 2016-03-04 na Wayback Machine-u
* Problematični genij Arhivirano 2011-12-13 na Wayback Machine-u dokumentarac o Ottu Wichterleu
* Historija kontaktnih leća Arhivirano 2013-04-29 na Wayback Machine-u
* Historija kontaktnih leća Arhivirano 2015-01-29 na Wayback Machine-u
**Petar Dujmović** (Split, 19. kolovoz 1893 - Zadar †3. lipnja 1980), poznat kao Fjaka, jedan je od prvih nogometaša Hajduka iz 1910-tih godina, obrambeni igrač. Doprinos mu je 233 utakmice i 4 zabijena zgoditka. Od tih utakmica 7 je prvenstvenih, 5 je odigrao za Kup i 32 u Splitskom podsavezu. Četiri postignuta zgoditka dao je u 189 prijateljskih utakmica.

Prvi službeni nastup je 28. ožujka 1920 protiv Borca iz Splita (8:0 za Hajduk). Igrao je i u povijesnoj utakmici protiv Čehoslovačke u Zagrebu 1924. kad su svi igrači osim vratara bili iz Hajduka. ispi za sudiju položio je 1922.

Umro je u Zadru gdje je i sahranjen.

Statistika u Hajduku

| Natjecanje | Nastupi | Golovi |
| --- | --- | --- |
| Prvenstvo | 7 | 0 |
| Kup | 5 | 0 |
| Superkup | 0 | 0 |
| Međunarodne | 0 | 0 |
| Splitski podsavez | 32 | 0 |
| **Ukupno** | **44** | **0**
 |
| Prijateljske | 189 | 4 |
| ***Sveukupno*** | **233** | **4** |

Izvori
------

1. ↑  Nogometni leksikon
2. ↑  Statistika na službenim stranicama HNK Hajduk
**Masovno ubistvo** ili **Masakr u Velikoj Ivanči** se dogodilo ujutro 9. aprila u selu Velika Ivanča u opštini opštini Mladenovac u Srbiji kada je hicima iz pištolja ubijeno 13 ljudi. Lice koje se sumnjiči kao počinitelj je 60-godišnji Ljubiša Bogdanović, veteran rata u Hrvatskoj. Prema navodima srpskih i drugih medija, on je prvo u svojoj kući ubio svoju 83-godišnju majku Dobrilu i svog 42-godišnjeg sina Branka; potom je provalio u susednu kuću porodice Despotović gde je pobio svih pet članova, uključujući 2-godišnjeg Davida; zatim je ubio po dvoje članova porodica Jelasić, Mijailović i Stekić. Lančano ubistvo, koje je trajalo oko pola sata, završilo je dolaskom policije i pokušajem počinitelja da izvrši samoubistvo hicem u glavu. Na licu mesta je ubijeno 12 ljudi, a jedna od žrtava je kasnije preminula u bolnici u Beogradu. Sam Bogdanović je preminuo 11. aprila 2013 godine.

Vlada Srbije je na izvanrednoj sednici odlučila da 10. april bude dan nacionalne žalost u Srbiji.

Počinitelj
----------

Ljubiša Bogdanović, koji se smatra počiniteljem, je rođen 1953. u Velikoj Ivanči. Srpski mediji su pisali kako mu je u detinjstvu otac izvršio samoubistvo, te da su on i njegov brat Radmilo bili vaspitani od deda Obrada koji ih je tukao svaki put kada bi počinili neku grešku. Bogdanović je zajedno sa sinom Brankom radio u fabrici za preradu drva u slovenačkom vlasništvu, gde su oboje 2012. dobili otkaz. Bogdanović je za vreme rata u Hrvatskoj 1991. služio četiri i po meseca na slavonskom ratištu. Od 1981. je imao dozvolu za nošenje vatrenog oružja.

Motivi zločina su predmet spekulacija. Komšije su Bogdanovića opisivali kao "mirnog", ali su se pojavili napisi o tome da je zlostavljao porodicu, kao i da se sa sinom posvađao zbog toga što nije odobravao njegovu vezu sa izvesnom devojkom. Drugi navode istoriju duševnih bolesti u porodici Bogdanovićevih, pa se navode njegov rođak i stric, od kojih je potonji umro u duševnoj bolnici.

V. takođe
---------

* Ubistva u Jabukovcu

Izvori
------

1. ↑  Gunman Kills 13 People in Serbian Village, *The New York Times* (9 April 2013)
2. 1 2  Serb Who Killed 13 in Rampage Dies, *ABC News* (April 11, 2013)
3. ↑  Ubica masakr počeo rečima: Nama više života nema, *Večernje novosti* (9 April 2013)

44°25′N 20°34′E﻿ / ﻿44.417°N 20.567°E﻿ / 44.417; 20.567
**Ramiz Abduli** (Peć, 23. 3. 1928 - Zagreb, 5. 3. 1996), general-pukovnik Jugoslavenske narodne armije, učesnik Narodnooslobodilačke borbe i član Saveza komunista Jugoslavije.

Biografija
----------

General-pukovnik Ramiz Abduli rođen je 23. 3. 1928 godine u albanskoj porodici Šaipa Abdulija na Kosovu u Peći. 1. 1. 1945, tijekom Drugog svjetskog rata, priključio se Narodnooslobodilačkoj vojsci Jugoslavije (NOVJ). Nakon rata pohađao je i završio Artiljerisko tehničko vojno učilište u Zagrebu. Potom je diplomirao je strojarstvo na Fakultetu strojarstva i brodogradnje Sveučilišta u Zagrebu. Titula doktora tehničkih nauka mu je dodijeljena na istom fakultetu. 22. 12. 1970 dodijeljen mu je čin pukovnika Jugoslavenske narodne armije (JNA). Tijekom službovanja u JNA general Abduli je obnašao slijedeće dužnosti: nastavnik u Artiljeriskom vojnom učilištu JNA u Zagrebu, nastavnik Vojne akademije kopnene vojske JNA u Zagrebu, načelnik Vojne akademije kopnene vojske JNA u Zagrebu, načelnik Tehničkog školskog centra kopnene vojske JNA "General armije Ivan Gošnjak" u Zagrebu, predsjednik Savjeta za naučni rad Oružanih snaga SFR Jugoslavije, pomočnik saveznog sekretara za narodnu obranu Naučno istraživačkog rada. General Abduli je objavio više znastvenih, stručnih i pedagoških radova, posebice iz oblasti hidrauličkih servosistema i prijenosnika te sistema automatskog upravljanja u naoružanju. Bio je član Saveza komunista Jugoslavije (SKJ), te član Centralnog komiteta (CK) SKJ. 1986 promaknut je u čin generala-pukovnika JNA. 13. 6. 1990 godine prestala mu je aktivna služba u JNA, te je potom bio penzionisan. Od 1992 do 1996 godine general Abduli je kao vanjski suradnik surađivao sa Centrom za strateška istraživanja Ministarstva obrane Republike Hrvatske (MORH). General-pukovnik Ramiz Abduli je preminuo u Zagrebu 5. 3. 1996 godine, te je pokopan na zagrebačkom groblju Mirogoj.

Činovi
------

* čin kapetana 1. klase dodijeljen 1955 godine.
* čin pukovnika dodijeljen 1970 godine.
* čin generala-majora dodijeljen 1980 godine.
* čin generala-pukovnika dodijeljen 1989 godine.

Djela
-----

* *Analogno i digitalno modeliranje automatskog sistema sa hidrostatičkim prenosnikom*, (1976), Tehnički školski centar kopnene vojske JNA, Zagreb
* *Sinteza elektrohidrauličkog nelinearnog sistema automatskog upravljanja metodom digitalne simulacije*, (1978), Tehnički školski centar kopnene vojske JNA, Zagreb
* *Sistemi za automatsko upravljanje u vojnoj tehnici*, (1985), Vojno izdavački zavod, Beograd
* *Elektrohidraulički servosistemi*, (1986), Vojnoizdavački i novinski centar, Beograd

Literatura
----------


|  |  |
| --- | --- |
| Partizanska spomenica 1941. | Portal NOBSegment isključivo posvećen **Narodnooslobodilačkoj borbi.** |

* Nazor, Ante (2010). *Zapovjedni vrh JNA (siječanj 1990. - svibanj 1992.)*, Zagreb: Ministarstvo obrane Republike Hrvatske, Hrvatski memorijalno-dokumentacijski centar Domovinskog rata. ISBN 978-953-7439-28-6
**Ramón Fonst Segundo** (Havana, 31. kolovoza 1883. – Havana, 10. rujna 1959.) je bio kubanski mačevalac i višestruki olimpijski pobjednik, poznat po tome što je bio prvi Kubanac koji je osvojio olimpijsku medalju te prvi Kubanac koji je osvojio olimpijsko zlato. 

Iako je rođen na Kubi, Fonst je većinu svog djetinjstva proveo u Francuskoj, gdje se aktivno bavio mačevanjem. Sa samo 17 godina, Fonst je 1900. godine u Parizu debitirao na Olimpijskim igrama, gdje je iznenađujuće osvojio zlatnu medalju u disciplini mač pojedinačno, porazivši francuskog mečavalca Louisa Perréea, te srebrnu u disciplini mač za amatere protiv profesionalnih učitelja. S ove dvije medalje je postao prvi osvajač medalja iz Latinske Amerike. Na Olimpijadi 1904. godine u St. Louisu, osvojio je još dvije zlatne medalje, u maču i floretu pojedinačno te u floretu ekipno. 

Dvadeset godina je izbivao s Olimpijade prije nego je 1924. godine u Parizu ponovo nastupio za Kubu, koja je tada po prvi puta poslala formalni tim (dotad je Kuba bila predstavljana od strane individualnih sportaša, ali bez formalnog olimpijskog tima). Došao je do polufinala u maču pojedinačno te do četvrtfinala ekipno, ali nije osvojio medalju. Iako se više nije pojavljivao na globalnoj sceni, nastavio je dominirati mačevalačkom scenom u svojoj regiji, osvojivši nekoliko regionalnih natjecanja do 1938. godine. 

Nakon završetka profesionalne karijere, Fonst je od 1941. do 1946. bio predsjednik kubanskog Nacionalnog olimpijskog odbora, a kasnije i vladin savjetnik za spor. Preminuo je 9. rujna 1959. godine u rodnoj Havani.
**Mikito Takajasu** (japanski: 高安 右人; Ogi, 4. rujna 1860. - Beppu, 20. studenog 1938.), japanski oftalmolog poznat po otkriću bolesti koja će, u njegovu čast, biti nazvana Takajasuov arteritis.

Takajasu je 1887. godine diplomirao na Carskom sveučilištu u Tokiju, nakon čega je otišao u Kanazavu, gdje je radio u sklopu današnjeg Medicinskog fakulteta Sveučilišta u Kanazavi. Godine 1908. Takajasu je Japanskom oftalmološkom društvu odlučio predstaviti slučaj 21-godišnje žene, koju je liječio 1905. i 1908. godine. Pacijentica je imala ograničeno vidno polje. Pregledom očne pozadine pokazalo se da u oku postoje žilne anastomoze. Nakon pregleda, slučaj je predstavljen javnosti. Uz Takajasua, oftalmolozi Katsutomo Ōnishi i Tsurukichi Kagoshima su također predstavili slične slučajeve i naglasili kako su primijetili da puls *arteriae radialis* nije opipljiv. Takajasu nije uočio taj simptom.

Ubrzo se otkrilo da je u pitanju nova, dotad neopisana bolest, koja je prvo nazvana Takajasuova bolest, a kasnije i Takajasuov arteritis. Radi se, zapravo, o obliku granulomatoznog vaskulitisa koji obuhvaća velike sudove, a izaziva fibrozu i sužavanje krvnih žila (najčešće zahvaća aortu i njegine ogranke, kao i plućne arterije). Bolest se najčešće javlja od 15. do 30. godine, a uglavnom zahvaća žene azijskog porijekla (žene su zahvaćene 8-9 puta češće nego muškarci). Zbog karakterističkog simptoma (naveden gore), bolest se naziva i "bolešću bez pulsa".

U kasnijoj životnoj fazi, Takajasu se preselio u Beppu gdje je u konačnici i umro od posljedica karcinoma.
**Milić od Mačve** (\*30. oktobar 1934, Belotić — † 8. decembar 2000, Beograd), bio je jedan od najpoznatijih srpskih slikara XX veka.

Milićevo pravo ime bilo je **Milić Stanković** ali je široj javnosti više poznat pod svojim umetničkim pseudonimom Milić od Mačve, značenja da je poreklom iz Mačve, oblasti u severozapadnoj Srbiji čiji je najveći grad Šabac. 

Srednjoškolsko obrazovanje je završio u Šabačkoj gimnaziji. Diplomirao je na Akademiji likovnih umetnosti (danas, Fakultet likovnih umetnosti) 1959. godine. Nakon toga je bio na studijskom boravku u Parizu. Prvu samostalnu izložbu otvorio je 1. septembra 1959. u Beogradu. Prvu samostalnu izložbu u inostranstvu imao je 1964. godine u Ženevi. Član je ULUS od 1960. godine. Tokom 1964. i 1965. godine živeo je i radio u Parizu, potom u Beogradu, Briselu, Belotiću, na Zlatiboru i na Pirosu (Grčka). Bio je jedan od 13 članova društva „Medijala", osnovanog 1956. (ili 1958.[*nedostaje referenca*]) godine. Članovi grupe bili su: Olja Ivanjicki, Miro Glavurtić, Vladimir Veličković, Kosta Bradić, Ljuba Popović, Dado Đurić, Milić od Mačve, Vladan Radovanović, Uroš Tošković, Milovan Vidak, Siniša Vuković i Svetozar Samurović. 

Na njegovim slikama dominiraju lebdeći balvani po kojima je naročito poznat, zatim užarene lopte i sante leda. Njegovi uzori u slikarstvu bili su Boš, Brojgel, Ivan Generalić i Salvador Dali, a za njegovo slikarstvo bi se moglo reći da je svojstvena mešavina figurativnog nadrealizma i naivne umetnosti. Osim slikanja bavio se i arhitekturom (projektovao je i sagradio tri ateljea), vajarstvom i pisanjem poezije.

Imao je specifičan stil odevanja: crni plašt sličan mantiji, crnu beretku i štap nalik na vladičanski. 

Devedestih godina XX veka istupao je u javnosti kao zastupnik Srpske autohtonističke škole koja smatra da su Srbi najstariji narod na svetu. Verovao je u Teslino tajno oružje i pominjao ga u vidu pretnje "ako samo jedna bomba padne na Beograd...". Bio je protivnik Srpske akademije nauka i umetnosti i predlagao da se nekim akademicima oduzmu doktorske titule. U nekim krugovima važio je za jednog od najvećih srpskih rodoljuba.

Gradu Kruševcu ostavio je oko 130 slika, uglavnom ulja na platnu, uz nekoliko akvarela i grafika. 

Njegova ćerka je poznata multimedijalna umetnica Simonida Stanković.

Preminuo je 8. decembra 2000. godine i sahranjen u Aleji zaslužnih građana na Novom groblju u Beogradu.

Vanjske veze
------------

* Nedeljnik "NIN": in memoriam Milić od Mačve Arhivirano 2007-06-30 na Wayback Machine-u
* Kraća biografija i nekoliko radova (slika) Milića od Mačve Arhivirano 2007-09-27 na Wayback Machine-u
* Milić od Mačve: Kletva Americi
* Knjiga Milke Đurić "Kaplja na listu" sa ilustracijama Milića od Mačve Arhivirano 2009-03-24 na Wayback Machine-u
* Monografija Arhivirano 2007-09-28 na Wayback Machine-u autora Nikole Strajnića
* Arhitektura u slikarstvu Milića od Mačve (tema na forumu)[*mrtav link*]
**Shannon Michelle Wilsey** (7. oktobar 1970 - 11. jul 1994) bila je američka porno glumica, poznata po kratkoj karijeri koju je obilježio buran privatni život i tragičan kraj.

Rođena je u Teksasu, a nedugo nakon rođenja su joj roditelji razveli, te je s majkom otišla u Kaliforniju. U dobi od 13 godina je otkrila da joj otac nije biološki otac, te je, duboko uznemirena time, pobjegla od kuće. Nakon nekoliko godina je u Los Angelesu postala groupie, te imala veze sa muzičarima kao što su Greg Allman i Billy Sheehan. Nakon što je pozirala gola za časopise, poznanik Rex Cabo ju je 1990. uveo u porno-industriju. Uzela je pseudonim Savannah, kao inspiraciju uzevši film *Savannah Smiles* iz 1982. kojeg je voljela kao djevojčica. Ubrzo je postala jedna od najpopularnijih porno-glumica svog vremena, a njen imidž se toliko svidio studiju Vivid Entertainment da je s njime 1991. potpisala prestižni ugovor o eksluzivnom angažmanu. Međutim, sklonost narkoticima i loš temperament su 1992. nagnale Vivid da raskine ugovor. Savannah je tada postala poznata i po lezbijskoj vezi sa kolegicom Jeannom Fine. 11. jula 1994. je, vozeći se u automobilu sa prijateljem Jason Swingom, prouzročila prometnu nesreću u kojoj joj je slomljen nos i ogrebano lice. Nakon nje je došla kući i ispalila hitac iz revolvera u glavu. Ubrzo ju je pronašla prijateljica i pozvala hitnu pomoć, ali je nedugo potom preminula u bolnici Policijska istraga je pretpostavila da je motiv za samoubistvo bila kombinacija financijskih i problema sa narkoticima, loš ljubavni život, ali i uvjerenje da joj je nesreća uništila karijeru.

Njena smrt je potakla američkog porno-producenta Williama Margolda da osnuje neprofitnu organizaciju P.A.W. čija je djelatnost psihološka, financijska i druga pomoć porno-izvođačima koji imaju životne probleme.

Vanjske veze
------------

* () Savannah na *Internet Adult Film Database*
* Savannah na sajtu IMDb
**Muharem Pervić** (Ključ, 11. april 1934 — Beograd, 29. jul 2011) je bio srpski esejista, književni i pozorišni kritičar.

Biografija
----------

Osnovnu školu je završio u Starom Bečeju, gimnaziju u Zrenjaninu, a diplomirao je na katedri za Opštu književnost u Beogradu. Kao student bio je glavni urednik lista „Student" i predsednik Univerzitetskog odbora Saveza studenata Beogradskog univerziteta.

Od 1958. Pervić bio je glavni urednik književnog časopisa „Delo", u kome je promovisao radove tada mladih, kasnije uglednih srpskih pisaca, pesnika i teoretičara književnosti.

Drugi deo života i rada proveo je kao glavni urednik Kulturno-umetničkog programa televizije Beograd.

Jedinstvena je ličnost u srpskoj novijoj kulturnoj istoriji i jedan je od najznačajnijih kritičara u periodu od Drugog svetskog rata do danas. Književnu kritiku i eseje objavljivao je u "Politici" i "Ninu", a pozorišnom kritikom i teorijom bavi se od 1958. godine. Kritiku je pretvorio u oblik pozorišnog eseja. Kao književni i pozorišni kritičar učestvovao je u radu brojnih žirija i bio predsednik žirija za izbor dvanaest najboljih srpskih pisaca od 1945. do 1985. godine.

Bio je jedan od priređivača prvog izdanja sabranih dela Ive Andrića i autor više studija i knjiga o jeziku, poetici, pozorištu, književnosti, filozofiji, kao i televizijske serije o posleratnom kulturnom i umetničkom život - „Kako se kalio čelik i ostalo".

Njegov sin iz braka sa balerinom Lidijom Pilipenko je glumac Igor Pervić, dok je u drugom braku sa producentom Slavicom dobio sinove Nikolu i Miloša.

Preminuo je u Beogradu 29.jula 2011. godine.

Objavljene knjige
-----------------

* Tradicija i kritika (1977, *Nagrada Đorđe Jovanovoić*),
* Pripovedanje i mišljenje (1978),
* Premijera (1978),
* Svitak po svitak (1988),
* Volja za promenom (1995, *Sterijina nagrada*),
* Glumac i njegova braća (2002),
* Volšebna Kovačnica (2004),
* Jezik sa sedam kora (2004),
* Bravo majstore! (2006).
* Dođe mi da poludim (2010)

Scenario
--------

* Film "Bekstva", zajedno sa Radošem Novakovićem (1968)

Izvori
------

* Radomir Putnik: "Muharem Pervić" u knjizi *Zapisi o ljudima*, Radio televizija Srbije, Beograd, 2012, str 181 – 185;

Značajnije nagrade
------------------

* Nagrada Đorđe Jovanović 1977. godine za knjigu „Tradicija i kritika"
* Sterijina nagrada 1995. godine za naslov „Volja za promenom"
* Povelja za životno delo Udruženja književnika Srbije 2005. godine
* Nagrada Fonda „Todor Manojlović" za moderni umetnički senzibilitet 2007. godine
* Tanjugova nagrada „Zlatno pero" za najbolju pozorišnu kritiku o predstavama 41. Bitefa 2007. godine

Spoljašnje veze
---------------

* Intervju sa Muharemom Pervićem
* Intervju sa Muharemom Pervićem, Politika, 25. juli 2010.
**NK Sloga** je nogometni klub iz Koritne.

Povijest
--------

Klub je osnovan 1933. godine pod nazivom **Zrinski**. Godine 1937. klub mijenja ime u **NK Sloga**, pod kojim nazivom neprestano djeluje sve do danas. Jedini prekidi u radu kluba bili su za vrijeme 2. svjetskog i Domovinskog rata.

Uspjesi
-------

Najveći uspjesi kluba prije uspostavljanja samostalne države Hrvatske su nastup u kvalifikacijama za ulazak u SNZ 1973. godine, te četvrta mjesta u Međuopćinskoj ligi-Istok (Đakovo–Vinkovci–Županja) u sezonama 1986/87. i 1987/88.

U natjecanjima u okviru HNL-a NK Sloga najveći uspjeh postiže u sezoni 2001./02. kada osvaja prvo mjesto u 2. ŽNL osječko-baranjska, NS Đakovo, no kroz dodatne kvalifikacije protiv NK Motičina Donja Motičina ne uspjeva ostvariti plasman u 1. ŽNL osječko-baranjsku.

NK Sloga se trenutno natječe u 2. ŽNL osječko-baranjskoj, NS Đakovo.

Ostalo
------

Osim seniorske momčadi mlađe kategorije NK Sloga se trenutno ne natječu u službenim ligama Nogometnog središta Đakovo, niti Nogometnog saveza osječko-baranjske županije.

NK Sloga, počevši od 1998. godine, svake godine organizira memorijalni turnir "Damir Pačarić", u spomen na umrlog suigrača Damira Pačarića.   

Klupska boja je ljubičasta.

Statistika u prvenstvima od sezone 1999./2000.
----------------------------------------------

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| **Sezona** | **Rang**  | **Liga** | **Pozicija** | **Utakmice** | **Pobjede** | **Neodlučeno** | **Porazi** | **Postignuti golovi** | **Primljeni golovi** | **Bodovi** |
| 1999/2000. | 5 | 2. ŽNL Osječko-baranjska, NS Đakovo | **11.** | 26 | 8 | 7 | 11 | 56 | 68 | 30 (-1) |
| 2000/01. | 5 | 2. ŽNL Osječko-baranjska, NS Đakovo | **11.** | 25 | 8 | 6 | 11 | 50 | 56 | 30 |
| 2001/02. | 5 | 2. ŽNL Osječko-baranjska, NS Đakovo | **1.** | 26 | 16 | 4 | 6 | 54 | 31 | 52 |
| 2002/03. | 5 | 2. ŽNL Osječko-baranjska, NS Đakovo | **10.** | 26 | 8 | 7 | 11 | 50 | 63 | 31 |
| 2003/04. | 5 | 2. ŽNL Osječko-baranjska, NS Đakovo | **13.** | 22 | 5 | 2 | 15 | 36 | 54 | 17 |
| 2004/05. | 5 | 2. ŽNL Osječko-baranjska, NS Đakovo | **12.** | 26 | 7 | 4 | 15 | 43 | 65 | 25 |
| 2005/06. | 5 | 2. ŽNL Osječko-baranjska, NS Đakovo | **11.** | 30 | 11 | 2 | 17 | 46 | 73 | 35 |
| 2006/07. | 6 | 2. ŽNL Osječko-baranjska, NS Đakovo | **15.** | 30 | 5 | 8 | 17 | 46 | 90 | 23 |
| 2007/08. | 6 | 2. ŽNL Osječko-baranjska, NS Đakovo | **11.** | 30 | 11 | 5 | 14 | 45 | 55 | 38 |
| 2008/09. | 6 | 2. ŽNL Osječko-baranjska, NS Đakovo |  |  |  |  |  |  |  |  |

Izvor podataka
--------------

* NK Sloga Arhivirano 2008-09-25 na Wayback Machine-u
* www.rsssf.com
* www.nogos.info Arhivirano 2016-05-22 na Wayback Machine-u
**Sergej Sergejevič Korsakov** (ruski: **Серге́й Серге́евич Ко́рсаков**; Gus-Hrustaljnjij, 22. siječnja 1854. – Moskva, 1. svibnja 1900.) je bio ruski neuropsihijatar i jedan od najznačajnijih ruskih liječnika u historiji.

Rođen je 1854. godine u mjestu Gus-Hrustaljnjij, a studirao je medicinu na Moskovskom državnom univerzitetu. Diplomirao je 1875. godine te se ubrzo nakon zaposlio kao liječnik u psihijatrijskoj bolnici "Preobraženskij". Od 1876. do 1879. Korsakov je stekao postdiplomsko kliničko iskustvo kod Alekseja Koževnikova. Godine 1887. doktorirao je s disertacijom o alkoholnoj paralizi.

Godine 1892. Korsakov je postao izvanredni profesor pri novootvorenoj sveučilišnoj psihijatrijskoj klinici. U tom je periodu posjetio Beč, gdje mu je mentor bio ugledni neuropatolog Theodor Meynert. Korsakov je bio nesumnjivo jedan od prvih velikih neuropsihijatara u XIX. vijeku. Objavio je brojne znanstvene radove iz područja neuropatologije, psihijatrije i forenzike, a napisao je i izvrstan udžbenik iz psihijatrije. Izuzev rada na problemu alkoholne psihoze, uveo je i koncept paranoje u suvremenu psihijatriju. Posebno se ističe njegov rad na proučavanju utjecaja alkohola na živčani sustav te ukazivanje na nekoliko različitih slučajeva alkoholnih polineuropatija s distinktnim psihičkim simptomima. Radeći na tom problemu, Korsakov je otkrio dotad nepoznatu bolest koja će u njegovu čast biti nazvana Korsakovljev sindrom. Uz ovo, Korsakov je bio i izrazito sposoban organizator te je glavni zaslužni za osnivanje Moskovskog društva neuropatologa i psihijatara. U njegovu čast nazvan je i *Korsakovljev zbornik za neuropatologiju i psihijatriju*.

Godine 1899. postaje redovni profesor neurologije i psihijatrije, što je pozicija koju drži do svoje prerane smrti. Umro je od otkazivanja srca, 1. svibnja 1900. godine u Moskvi, u dobi od 46 godina.
Ellen Lewis Herndon Arthur, o. 1857-1870
**Ellen Lewis "Nell" Herndon Arthur** (30. august 1837 – 12. januar 1880) bila je supruga američkog političara i predsjednika Chestera A. Arthura.

Rođena je u Culpeperu u državi Virginia kao kćer uglednog pomorca Williama Lewisa Herndona. Sa mužem se upoznala u New Yorku 1856. godine, posredstvom rođaka Dabneya Herndona Mauryja koji je istovremeno bio Arthurov prijatelj. U New Yorku su se i vjenčali tri godine kasnije. Svome je mužu rodila troje djece:

* William Lewis Herndon Arthur (1860–1863)
* Chester Alan Arthur II (1864–1937) - plejboj.
* Ellen Hansbrough Herndon Arthur (1871–1915) - domaćica.

Nell Arthur je u njujorškom otmjenom društvu bila poznata kao talentirana pjevačica, te ga je zabavljala svojim sopranom i nastupanjem u amaterskim pjevačkim družinama. Brak Arthurovih je bio uglavnom sretan, iako su za vrijeme građanskog rata supružnici bili na suprotnim stranama - muž je aktivno sudjelovao u organizaciji unionističke milicije, dok je Nell javno simpatizirala svoju secesionističku rodbinu na Jugu.

Nell je u januaru 1880. godine iznenada obolila od upale pluća i umrla. Muž joj je iste godine izabran za potpredsjednika, a sljedeće je godine, nakon ubistva predsjednika Jamesa A. Garfielda preuzeo njegovo predsjedničko mjesto. Dužnost Prve dame je tokom Arthurovog mandata vršila njegova sestra Mary Arthur McElroy.

Izvori
------

* O'Brien, Cormac, *Secret Lives of the First Ladies,* ISBN 1-59474-014-3, Quirk Books 2005.

Vanjske veze
------------

***Nell Arthur*** na Wikimedijinoj ostavi

* Whitehouse.gov : First Ladies' Biography Arhivirano 2006-08-30 na Wayback Machine-u
* Ellen Herndon Arthur, Find-a-Grave
* Ellen Arthur at C-SPAN's *First Ladies: Influence & Image*
Za mlađeg sveca također poznatog pod imenom Simeon Stolpnik, vidite članak Simeon Divnogorac.
Simeon Stolpnik na stubu.
Sveti **Simeon Vethi** je bio stilit, rođen oko 389. godine u selu Sis u maloazijskoj oblasti Kilikija, a preminuo 24. jula 459. godine u mestu Kalat Siman.

Žitije
------

Žitije na grčkom jeziku je napisao Simeonov učenik Antonije. Simeon je rođen u porodici hrišćana Susotina i Marte. Do osamnaeste godine je bio čobanin, a onda se zamonašio u manastiru Teleda, gde je vrlo brzo po pobožnosti nadmašio sve kaluđere i čak zbog preterane revnosti jedno vreme bio izbačen iz monaškog bratstva. Naime, toliko je bio nehajan prema svom telu da ga je obmotavao užetom od vlakana palme koje mu je seklo kožu i stvaralo rane koje su gnojile. Kratko vreme je živeo u planini u nekom bunaru koji je presušio, potom u jednoj maloj keliji, a onda i na planini Kalat Siman tako što je bio prikovan za stenu. Tako je i privukao pažnju Meletija, uticajnog čoveka u to doba, koji ga je ubedio da dozvoli kovaču da ga oslobodi okova. Meletije nije jedini koga je Simeon zainteresovao. U posetu su mu dolazili ljudi iz raznih naroda, kao što su Arabljani, Persijanci i Jermeni. Kako bi izbegao da ga dodiruju, Simeon je tražio da mu se napravi stub na kome je stalno boravio. Tih stubova je pravljeno još, da bi tek peti bio dovoljne visine koja je iznosila šesnaest metara, a i oko njega su bile postavljene dve kamene ograde. Sa stuba je propovedao, a tu se nalazilo i malo sklonište koje je Simeon koristio za molitvu. Simeon je stalno postio, a obed mu se sastojao od vode i raskvašenog sočiva. Vernici mu pripisuju vlast nad životinjama, čak i opasnim poput tigra, ali i proročanske moći. Takođe, verovalo se da je mogao da preobrati okorele razbojnike.

Prema sirijskoj verziji Simeonovog životopisa, kaluđer je imao veliki uticaj na politiku cara Teodosija II (408-450) i kasnije cara Markijana (450-457). Prvog je primorao da ukine edikt kojim je Jevrejima vratio njihovu nekadašnju sinagogu, a u koju su se u međuvremenu uselili hrišćani. Takođe, prema nekim izvorima, spasao je od jeresi monofizitizma carevu suprugu Atenaidu-Evdokiju.

Kada je Simeon umro, njegov kovčeg su pokušali da odnesu pokršteni Arabljani, ali ih je u tome sprečio tada uticajni Ardabur, koji je telo prebacio u prestonicu vizantijske provincije Sirije, Antiohiju.

U umetnosti
-----------

Bogoslov Teodorit Kirski navodi da su Simeonove ikone bile čest detalj u radionicama širom Vizantijskog carstva. U vizantijskim crkvama postoje mnogobrojne predstave Simeona starijeg i mlađeg sa kukuljačama, ali je vrlo teško odrediti, posebno u kasnijim periodima, koji je tačno od njih dvojice prikazan.

Godine 1965. je španski režiser Luis Bunjuel o Simeonu snimio igrani film pod naslovom *Simon Pustinjak*.

Praznik
-------

Srpska pravoslavna crkva slavi ga 1. septembra po crkvenom, a 14. septembra po gregorijanskom kalendaru.

Vidi još
--------

* Simeon Stolpnik Mlađi
**Simo Nikolić** (Novi Sad, 29. siječnja 1941. - Rijeka, 9. travnja 2012.), hrvatski jedriličar, osvajač brojnih odličja i dvostruki olimpijac.

Životopis
---------

### Rani počeci

Simo Nikolić rođen je 29. siječnja 1941. u Novom Sadu, a nakon diplome na Strojarskom fakultetu u Ljubljani počinje se baviti jedrenjem u Jedriličarskom klubu Istra - Lovran. Godine 1957. postaje član JK Galeb.

### Karijera

Godine 1961. s Antonom Gregom osvojio je naslov europskog juniorskog prvaka u klasi Šljuka. Pet godina kasnije dvojac osvaja zlato, a 1967. osvajaju svjetsku broncu. Godine 1968. na Europskom prvenstvu osvajaju srebro. Krajem 60-ih godina, dvojac se prebacio u klasu Flying i dvaput su se plasirali na Olimpijske igre. Godine 1968. u Meksiku su osvojili 13. mjesto, a 1972. u Münchenu peto.

Od 1984. do 1991. Simo Nikolić postao je međunarodni jedriličarski sudac. Tri je godine (1984.-1987.) obavljao dužnost predsjednika JK Galeb.

### Smrt

Umro je 9. travnja 2012. godine u Rijeci, a pokopan je 12. travnja na riječkom groblju Trsat.

Izvori
------

1. ↑  „Vijest o smrti". Arhivirano iz originala na datum 2015-12-22. Pristupljeno 2014-07-26.