recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Kantrida za vrijeme utakmice NK Rijeke protiv Osijeka, 1999. godine
Stadion **Kantrida** je nogometni stadion u Rijeci, u četvrti Kantrida, gdje svoje utakmice igra NK Rijeka.

Opis
----

Kapacitet stadiona Kantrida je 10 275 gledatelja. Apsolutni rekord posjećenosti stadiona je postignut na utakmici protiv Osijeka 1999. godine kada se na Kantridi natiskalo oko 26.000 ljudi. Igrala se utakmica protiv Osijeka kada je Rijeka imala šansu uzeti naslov prvaka Hrvatske. Na toj famoznoj utakmici, sudac je poništio regularan gol Rijeci koji ju je koštao 1. mjesta u prvenstvu. Godine 1984. Kantrida je ugostila Real iz Madrida. Povijesnu pobjedu 'bijelih' 3:1 nad španjolskim nogometnim divom gledalo je 22.000 gledatelja. Legendarne su i utakmice kvalifikacija za prvu nogometnu ligu Jugoslavije protiv Crvenke i Novog Sada koje je gledalo preko 20.000 gledatelja.

Kantrida je bila rekonstruirana nekoliko puta. Kapacitet od 25000 gledatelja, koji je imala prije zabrane stajaćih mjesta, smanjivan je do kapaciteta od 10.000 gledatelja sa sjedećim mjestima. Napravljen je na mjestu bivšeg kamenoloma i zato ga zovu stadionom pod stijenama. Ima izuzetno atraktivan i jedinstven položaj: na jednoj strani su stijene, a na drugoj more. Kantrida je najveći stadion u Primorsko-goranskoj županiji, a 4. najveći u Hrvatskoj.

Povijest
--------

Stadion je izgrađen 1911. godine. Apsolutni rekord posjećenosti stadiona postignut je 1999. kada je na Kantridi gostovao NK Osijek, tada se okupilo oko 26 000 ljudi. 1984. Rijeka je ugostila Real Madrid, i u toj utakmici pobjedu Rijeke 3:1 gledalo je 22 000 gledatelja

***Stadion Kantrida*** na Wikimedijinoj ostavi
**Slavko Koletić** zvani *Kojac* (Petrinja, 3. srpnja 1950. – 10. kolovoza 2010.), hrvatski hrvač grčko-rimskim stilom koji je predstavljao Jugoslaviju. Bio je visine 168 cm i 62 kg.

Rođen je u Petrinji. Hrvanjem se Kojac počeo baviti 1965. godine u tadašnjem HK Radnik, a bio je član momčadi HK Gavrilović koja je 1970. i 1972. osvojila naslov prvaka Jugoslavije. Višestruki je pojedinačni prvak Jugoslavije.

Godine 1970. na svjetskom prvenstvu u kanadskom Edmontonu okitio se srebrnim odličjem, 1972. na Olimpijskim igrama u Münchenu bio je četvrti te treći na Mediteranskim igrama u Izmiru, u Turskoj. Nakon rata u Hrvatskoj hrvanjem je nastavio i kao veteran te je na SP-a u Bugarskoj i Mađarskoj osvojio brončano i srebrno odličje. 

Radio je od 1996. kao trener dječaka i kadeta u HK Gavriloviću.

Izvori
------

* dpreradus: Preminuo petrinjski hrvač Slavko Koletić – Kojac , Sisak.info, 11. kolovoza 2010.
* Preminuo Slavko Koletić, dugogodišnji hrvački djelatnik Arhivirano 2021-03-07 na Wayback Machine-u, fight.hr, 12. kolovoza 2010.
* Josip Pavišić: HŠK Gavrilović Arhivirano 2011-09-15 na Wayback Machine-u
* Sports-reference.com Arhivirano 2012-11-12 na Wayback Machine-u

Vanjske veze
------------

* Povijest hrvanja u Hrvatskoj, Hrvatski hrvački savez
*Za ostala značenja, vidi Kraljica (razvrstavanje).*

**Kraljica** je kraljevska titula koja označava ženu koja je nasljedstvom ili na neki drugi način postala monarh u nekoj **kraljevini**. Osim toga je ta titula predviđena i za žene koje nemaju kraljevske ovlasti - supruge živućeg kralja (kraljica supruga), živuće majke vladajućeg kralja ili kraljice (kraljica majka) i udovice umrlog kralja (kraljica udovica).

Kraljica vladarica
------------------

**Kraljica vladarica** je žena-monarh sa ovlastima državnog poglavara koje ima i **kralj**. Za razliku od žena kraljeva, muževi kraljica u pravilu ne dijele njihovu titulu. Muž kraljice-vladarice je jednostavno princ-suprug pošto titula kralja obično nadmašuje titulu kraljice. Izuzetak čine Vilim III. Oranski, kojeg je kraljica Mary II. proglasila ko-suverenom i Filip II od Španjolske, kojeg je kraljica Marija I. Krvava proglasila kraljem-suprugom.

Prva okrunjena kraljica vladarica na europskom tlu bila je Marija I. Krvava, vladarica Engleske iz 16. stoljeća, (Sveta Rimska Carica Maud iz 12. stoljeća nije prihvaćena kao vladarica Engleske a Jane Grey je pogubljena prije nego što je službeno okrunjena).

Danas Ujedinjenim Kraljevstvom, Danskom i Nizozemskom vladaju tri kraljice: Elizabeta II. Margareta II. i Beatrix.

Eksterni linkovi
----------------

* Queen Regnants throughout the times
**Crnogorska partija — Crnogorska partija** (skraćeno „CG — SR") osnovana je 18. februara 2008. godine u Novom Sadu pod nazivom *Crnogorska partija* ujedinjenjem stranaka levičarske političke orijentacije manjeg dela Saveza komunista Jugoslavije u Srbiji i Socijalističke partije Srbije. Crnogorska partija je registrovana manjinska partija crnogorske nacionalne manjine, Crnogoraca poreklom iz Crne Gore i svih drugih građana Srbije ona je vanparlamentara manjinska partija čiji se politički stavovi zasnivaju na punopravno članstvo Srbije u Evropskoj uniji i NATO paktu kao i crnogorskom nacionalizmu, liberalizmu, evropeizmu, regionalizmu i atlantizmu, partija se zalaže za očuvanje crnogorske nacionale kulturne baštine i nacionalnih interesa u Srbiji, Republici Srpskoj i Crnoj Gori.

Crnogorska partija je za punopravno članstvo Republike Srbije u Evropskoj uniji i NATO paktu. Crnogorska partija ostvaruje dobre političke odnose sa Liberalnom partijom Crne Gore, političkom partijom iz države Crne Gore.

Osnivač i sadašnji predsednik u ostavci Crnogorske partije je Nenad Stevović iz Malog Iđoša koji je osnivač i predsednik Udruženja Crnogoraca Srbije "Krstaš" (UCS "Krstaš") iz Lovćenca, koji je osnovan 2003. godine u Saveznoj Republici Jugoslaviji — Srbiji i Crnoj Gori, koji se bavi negovanjem kulturne baštine Crnogorskog naroda u Srbiji. Od 2008 godine Crnogorska partija, deluje politički učestvuje na parlamentarnim izborima 2008 na izbornoj listi *Crnogorska partija — Nenad Stevović* i 2012. godine na izbornoj listi *Crnogorska partija — Nenad Stevović* kao i 2014. godine na vandrednim parlementarnim izborima u Srbiji na izbornoj listi *Crnogorska partija — Josip Broz* nosilac izborne liste bio je unuk doživotnog predsednika Saveza komunista Jugoslavije i Socijalističke Federativne Republike Jugoslavije Josipa Broza Tita, gospodin Josip Joška Broz predsednik Komunističke partije.

Spoljašnje veze
---------------

* Zvanična stranica Crnogorske partije Arhivirano 2014-11-22 na Wayback Machine-u
* Izvod iz registra političkih stranaka nakome se nalazi i Crnogorska partija Arhivirano 2014-09-11 na Wayback Machine-u
* "Politika" Vest Crnogorska partija i Komunistička partija
Tollundski čovjek.

**Tollundski čovjek** (danski: ) je prirodno mumificirano truplo čovjeka koji živio u 4. vijeku pne. za vrijeme perioda koji je u Skandinaviji poznat kao pre-rimsko Željezno doba. Pronađeno je godine 1950. u tresetištu na poluotoku Jutland u Danskoj. Takva trupla su poznata kao tijela iz tresetišta. Tollundski čovjek, a posebno glava i lice, bili su u vrijeme otkrića tako dobro očuvani da se smatralo kako je riječ o nedavnom ubistvu.

Truplo je očuvano zahvaljujući tome što je bilo pokopano pod naslagom treseta. Na truplu su pronađeni tragovi vješanja, a neke od okolnosti ukazuju na to da je u pitanju bilo ritualno žrtvovanje.

Eksterni linkovi
----------------

***Tollundski čovjek*** na Wikimedijinoj ostavi

* The Tollund Man
* Tollund Man at PBS
* Silkeborg Museum: The Tollund Man Arhivirano 2007-07-10 na Wayback Machine-u
* The Tollund Man
* *The Tollund Man* and *The Tollund Man in Springtime* by Seamus Heaney
* *Tollund Man* Arhivirano 2009-01-25 na Wayback Machine-u by The Mountain Goats
* *National Geographic* September 2007: "Tales From the Bog" Arhivirano 2008-04-10 na Wayback Machine-u

56°9′52″N 9°23′34″E﻿ / ﻿56.16444°N 9.39278°E﻿ / 56.16444; 9.39278
**Sultanija Šah** ili **Šahuban** (tur. *Şah Sultan*; *Şahuban Sultan*) (1509, Manisa — 1572, Istanbul) bila je sultanija, princeza Osmanskog carstva, kćerka sultana Selima I i rođena sestra sultana Sulejmana I.

Život
-----

Šah je rođena 1507. u Manisi, gde je provela svoje detinjstvo. Bila je jedna od četiri kćeri Selima I i njegove supruge sultanije Ajše Hafse, pored sultanija Hatidže, Bejhan i Fatme.

Posle smrti svoga oca, i dolaska njenog brata Sulejmana na presto, godine 1523. udata je za Lutfi-pašu, državnika koji je kasnije, 1539. postao veliki vezir. Iz ovog braka, Šah je imala dve kćerke. 1541. se razvela od svog supruga koji je nakon razvoda oslobođen svih svojih političkih pozicija. Razlog ovog razvoda je bilo upravo fizičko zlostavljanje Šah od strane njenog supruga. Nakon toga je i Šah naredila slugama da prebiju Lutfi-pašu i požalila se svom bratu, Sultanu Sulejmanu i zatražila razvod. Zbog toga je i Lutfi-paša skinut sa dotadašnje pozicije velikog vezira. Preudata je 1551. godine za Merkez efendiju (umro 1552).

Za sobom je ostavila i zadužbinu, džamiju Šah sultanije koja je sagrađena 1556. godine.

Šah je preminula 1572. u prestonici, Istanbulu.

Grob
----

Grob tj. mezar Šah sultanije je pronađen nakon više od 400 godina, 16. marta 2013. godine prilikom restauracije groba njene majke Sultanije Ajše Hafse. Arheolozi su izjavili da su oni iz knjiga znali da je mezar Šah sultanije blizu mezara njene majke jer je ona umrla 28 godina nakon nje, ali ipak nisu mogli da odrede tačnu lokaciju. Nakon završetka obe restauracije do kraja 2013. ljudi će moći posetiti grobove obe sultanije.

Izvori
------

1. ↑  „Archive copy". Arhivirano iz originala na datum 2013-09-21. Pristupljeno 2014-11-29.
2. ↑  „Archive copy". Arhivirano iz originala na datum 2013-05-17. Pristupljeno 2014-11-29.
3. ↑
4. ↑  „Archive copy". Arhivirano iz originala na datum 2013-05-30. Pristupljeno 2014-11-29.
**Stjepan Bernfest** (Prag, Čehoslovačka, 1. 2. 1920 - Zagreb, 27. 5. 2010), prvi jugoslavenski zrakoplovni svjetski prvak koji je pobijedio na Svjetskom modelarskom prvenstvu u Švedskoj 1950 godine.

Biografija
----------

Stjepan "Mišo" Bernfest je rođen u Pragu, Čehoslovačka, 1. 2. 1920 godine u obitelji kipara Viktora Bernfesta i Mile Vod-Bernfest. Odrastao je u Petrinji sa mlađim bratom Juricom (Đuro). Srednju školu pohađao je u Karlovcu i Zagrebu. U Karlovcu se 1934 počeo baviti aviomodelarstvom, te je kao član "Aerokluba Karlovac" pohađao tečaj aviokonstruktora Stanka Obada pri "Aeroklubu Zagreb". Na Prvenstvu Kraljevine Jugoslavije 1936 u Zagrebu bio je prvi u konkurenciji zrakoplovnih modela klase B slobodne konstrukcije na gumeni pogon. Bio je član državne reprezentacije u Ljubljani 1938 na natjecanju za pehar Kralja Petra II, te u Londonu 1939 godine, gdje je u konkurenciji osam evropskih država u pojedinačnom plasmanu zauzeo drugo mjesto. Tijekom Drugog svjetskog rata tj. uspostavom Nezavisne Države Hrvatske (NDH) otac mu je bio uhapšen i deportiran u Koncentracijski logor Stara Gradiška. Nekoliko mjeseci kasnije oca mu je od sigurne smrti oftalmolog dr. Vilko Panac. Stjepanovog brata su u prosincu 1944 godine uhitile ustaše, te ga pogubili u veljači 1945 godine. Osim brata, Stjepan je u Koncentracijskom logoru Jasenovac izgubio i strica Hinka, koji je pogubljen sa ženom i dvoje djece. Od 1945 član je reprezentacije SR Hrvatske na državnim natjecanjima. 1949 Stjepan je završio Fakultet strojarstva na Sveučilištu u Zagrebu. Na Prvenstvu svijeta 1950 u Trollhättanu (Švedska) bio je prvi u konkurenciji modela jedrilica A-2. 0d 1949 do 1950 radio je kao asistent na Katedri za lake motore Fakulteta strojarstva. 29. 11. 1951 osvojio je kup NR Hrvatske. Kao dipl. inž. strojarstva radio je u Željezari Sisak od 1950 do 1954, a od 1974 je bio profesor na Višoj zrakoplovnoj školi u Zagrebu, te suradnik u Elektrotehničkom institutu Rade Končar. Bio je tehnički rukovoditelj poduzeća tj. aviokompanije Pan-Adria, a do odlaska u mirovinu rukovoditelj rashladne tehnike u Institutu poduzeća Rade Končar u Zagrebu. Aviomodelarstvom se aktivno prestao baviti 1951 godine. 1974 dobio je zvanje zrakoplovnog kontrolora I. klase. Stjepan je dobitnik mnogih priznanja, zaslužni je sportaš SFR Jugoslavije. Stjepan Bernfest umro je 27. 5. 2010 u Zagrebu. Sahranjen je 31. 5. iste godine u obiteljskoj grobnici na zagrebačkom groblju Mirogoj.

Literatura
----------

* Golec, Ivica (1999). *Petrinjski biografski leksikon*, Petrinja: Matica hrvatska Petrinja. ISBN 978-953-96060-2-0
**Sulejman Tihić** (Bosanski Šamac, 26. 11. 1951-25. 9. 2014) bio je bosanskohercegovački političar.

Tihić je za člana Predsjedništva Bosne i Hercegovine iz redova bošnjačkog naroda izabran na općim izborima u oktobru 2002, a Haris Silajdžić zamijenio ga je u oktobru 2006. 

Na Sveučilištu u Sarajevu diplomirao je pravo. U rodnom Bosanskom Šamcu radio je kao sudija, javni tužilac i odvjetnik. Jedan je od utemeljitelja SDA. Tokom rata bio je zatočen u srpskim koncentracijskim logorima u Bosanskom Šamcu, Brčkom, Bijeljini, Batajnici i Sremskoj Mitrovici. U periodu od 1994. do 1996. radio je ambasadi Bosne i Hercegovine u Njemačkoj. Nakon toga, sve do 1999. savjetnik je u Ministarstvu vanjskih poslova. Od 1996. do 2000. zastupnik je u parlamentu Republike Srpske, a od 2000. do 2002. je na mjestu podpredsjednika. 

Oktobra 2001. godine na kongresu SDA izabran je za predsjednika. U maju 2005. također je izabran za predsjednika, za mandatni period 2005.-2009. 

5. 10. 2002. na općim izborima izabran je za člana Predsjedništva Bosne i Hercegovine iz redova bošnjačkog naroda. 28. listopada 2002. stupio je na dužnost na konstituirajućoj sjednici trećeg saziva Predsjedništva Bosne i Hercegovine.

Preminuo je nakon duge i teške bolesti na Klinici za anesteziju i reanimaciju Kliničkog centra u Sarajevu 25. rujna 2014. godine.

Vanjske poveznice
-----------------

* Sulejman Tihić - Kabinet predsjedavajućeg Predsjedništva BiH Arhivirano 2005-08-31 na Wayback Machine-u

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * p
* r
* u
Predsjednici Bosne i Hercegovine |
| --- |
|  |
| 
**Predsjednici  Socijalističke republike Bosne i Hercegovine** |
|  |
| 
Vojislav Kecmanović  •  Đuro Pucar  •  Vlado Šegrt  •  Rato Dugonjić  •  Džemal Bijedić  •  Hamdija Pozderac  •  Raif Dizdarević  •  Branko Mikulić  •  Milanko Renovica |
|  |
| 
**Predsjednici Bosna i Hercegovina Bosne i Hercegovine** |
|  |
| 
Alija Izetbegović  •  Živko Radišić  •  Ante Jelavić  •  Jozo Križanović  •  Beriz Belkić  •  Mirko Šarović  •  Borislav Paravac  •  Dragan Čović  •  Sulejman Tihić  •  Ivo Miro Jović  •  Haris Silajdžić  •  Željko Komšić  •  Nebojša Radmanović  •  Bakir Izetbegović |

 |

Vanjske veze
------------

***Sulejman Tihić*** na Wikimedijinoj ostavi
Detalj freske Baldassarrea Peruzzija u "Dvorani perspektiva"
**Villa Farnesina** je historijski i umjetnički važna renesansna prigradska vila smještena u ulici Via della Lungara, u rimskom distriktu Trastevere. U periodu od 1506. do 1510. ju je sagradio Baldassare Peruzzi za Agostina Chigia, sijenskog bankara i blagajnika pape Julija II, koji je u svoje vrijeme bio najbogatiji čovjek Evrope. Nju su nakon gradnje ukrasila djela poznatih umjetnika kao što su Rafael, Sebastiano del Piombo, Giulio Romano i Il Sodoma

Od 1577. je vlasništvo porodice Farnese, po kojoj je i dobila današnje ime. Michelangelo je tada predlagao da se spoji sa porodičnom palačom na drugoj strani rijeke, ali je taj prijedlog odbijen. Poslije su vlasnici vile postali Burboni, a od 1861. je bila rezidencija španjolskog ambasadora u Kraljevini Italiji. Danas je njen vlasnik italijanska država, te se u njoj nalazi sjedište *Accademia dei Lincei*, rimske akademije nauka i umjetnosti.

Slike
-----

***Villa Farnesina*** na Wikimedijinoj ostavi

* Loggia di Psiche by Raphael Arhivirano 2004-11-04 na Wayback Machine-u
* Street Facade and Frescoes
* Garden Facade Arhivirano 2011-07-07 na Wayback Machine-u
* Architecture Arhivirano 2016-01-11 na Wayback Machine-u
* Satelitski snimak

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 136972212
* LCCN: n81138383
* ISNI: 0000 0001 0943 0849
* GND: 4251095-8
* SUDOC: 06711508X
* BIBSYS: 15042289
* ULAN: 500250427
* NLA: 36055844
* BNE: XX116250
* CiNii: DA04062316

 |
**Tiberije Sempronije Grah Stariji** (lat. *Tiberius Sempronius Gracchus Maior*, rođ. oko 210. pne.. - umro oko 150. pne.) bio je rimski političar i vojskovođa koji je najbolje ostao upamćen kao otac braće Grah, Tiberija i Gaja. 

Tiberije je pripadao uticajnom plebejskom gensu Sempronija. Vršio je redom rimske magistrature tako da je dva puta bio biran za konzula (177. i 163.), a 169. je imenovan za cenzora, što se smatralo izuzetnom počašću. Pored toga istakao se i kao vojskovođa i proslavio je dva trijumfa, jedan za pobedu nad hispanskim plemenima, a drugi zahvaljujući pohodu na Sardiniju.

Tiberije je ipak u visokim rimskim krugovima bio više cenjen zbog svog karaktera nego političkih dostignuća. Scipion Afrikanac ga je upravo zbog karaktera smatrao dovoljno vrednim da ga oženi svojom drugom ćerkom Kornelijom Afrikanom. Sklapanje braka sa aristokratskom porodicom Kornelija je bilo posebno priznanje pošto su se Scipion i Grah potpuno razlikovali po političkim pogledima i karakteru.

Izvori ističu da je brak, sklopljen delimično i iz političkih pobuda, bio srećan i da je Tiberije Korneliju cenio kao suprugu i majku. Rodila mu je dvanaestoro dece, što u rimskim aristokratskim porodicama nije bilo ništa neobično. Međutim, svega troje je doživelo zrele godine: ćerka Sempronija, koja je docnije udata za osvajača Kartagine Scipiona Emilijana, i dvojica sinova, Tiberije (rođ. 163. god. narodni tribun 133.) i Gaj (rođ. 154. god. narodni tribun 123.) koji su neuspešno pokušavali da sprovedu neophodnu agrarnu reformu u Italiji.

Tiberije Grah Stariji je preminuo oko 150. godine, a njegova supruga je preuzela brigu o porodičnom imanju i o podizanju njihove još uvek mlade dece.

Izvori
------

* Plutarh, Tiberius Gracchus.
* William Smith (ed.), *Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology*, 1870.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Prethodi: **Marcus Iunius Brutus i Aulus Manlius Vulso**  |  **Konzul Rimske Republike** *zajedno s Gajem Klaudijem Pulherom* 177. pne. | Slijedi: **Gnaeus Cornelius Scipio Hispallus i Quintus Petillius i Gaius Valerius Laevinus (Suffect)**  |
| Prethodi: **Aulus Manlius Torquatus i Quintus Cassius Longinus**  |  **Konzul Rimske Republike** *zajedno s Manijem Juvencijem Talnom* 163. pne. | Slijedi: **Publius Cornelius Scipio Nasica Corculum i Quintus Marcius Figulus**  |
**Vlatko Vuković Kosača** (? - 1392) bio je velmoža iz roda Kosače, gospodar Huma i jedan od najboljih vojskovođa kralja Tvrtka I.

U vreme osmanlijskog prodora na Balkan, potukao je Osmanlije u bici kod Bileće 1388. godine i u bici na Kosovu polju 1389. godine.

Život
-----

Boj na Kosovu, ruska minijatura iz 16. veka.
Vlatko je bio sin Vuka Kosače (umro 1359), velmože cara Dušana. Kao vojvoda spominje se prvi put 1378. u povelji bosanskog kralja Tvrtko I. Kotromanića| Dubrovniku. Imao je brata Hranu Vukovića.

Godine 1382. zastupao je kralja u pregovorima s Dubrovnikom zbog problema sa otvaranjem solana i prodaje soli u Novom u Dračevici, te ponovno 1388. u pregovorima s dalmatinskim gradovima.

Godine 1388. potukao je Osmanlije u bici kod Bileće, što je bila prva pobeda nad Turcima koji su upadali u Kraljevinu Bosnu.

### Kosovska bitka

*Glavni članak: Kosovska bitka*
Godine 1389. Vlatko Vuković je bio jedan od zapovednika u bici na Kosovu polju. Našao se na čelu vojske koju je kraljevina Bosna poslala u pomoć srpskoj vojsci na Kosovu. Prema turskom piscu Nešriju, na Kosovu polju je knez Lazar Hrebeljanović zapovedao centrom vojske, dok je vojvoda Vlatko Vuković vodio levo krilo, a desnim je komandovao Vuk Branković. Vukov deo vojske se sastojao od oklopnika koji su u samom početku bitke odmah razbili levu tursku stranu, koju je vodio Jakub.

O samom toku borbe zna se sigurno, da su Srbi iz početka napredovali i da su potisli odeljenje sultanova sina Jakuba. Vlatko Vuković sa Bosancima imao je toliko uspeha, da je svom kralju Tvrtku, u dva maha, slao vesti o hrišćanskoj pobedi.

Nakon sultanove smrti turski centar je preuzeo Bajazit, zbog čega srpska sredina nije izdržala turski pritisak. Tada Turci hvataju i ubijaju kneza Lazara.

Sa Kosovskog boja, vojvoda Vlatko se vratio i izvestio o kršćanskoj pobedi. Bosanski kralj čak je i nekoliko nedelja kasnije, javljao prijateljima o pobedi hrišćana i primao čestitke.

### Poslednje godine i smrt

Nekropola Boljuni, gde se nalazi grob Vlatka Vukovića
Posjede je proširio na područje Travunije, Huma i Konavala 1391. Sa knezom Pavlom Radinovićem držao je zajednički carinu u Ledenicama. Bio je oženjen, ali nije imao muških potomaka. Umro je 1392. godine. Nasledio ga je njegov bratanac Sandalj Hranić, kojem je ostavio znatno proširenu baštinu.

Na groblju blizu današnjeg sela Boljuni, nedaleko od Stoca u Hercegovini nalazi se krst sa natpisom datiran u kraj XV veka, na kojem je isklesano:

> Ase leži dobri čoek Vlatko Vuković. Vojvoda Vlatko je prvi pobijedio Turke kod Bileće 27. avgusta 1388.
> 
>

Izvori
------

1. ↑  „Sima Ćirković: ISTORIJA SREDNJOVEKOVNE BOSANSKE DRŽAVE". *Beograd, 1964*. Pristupljeno 9. 2. 2023.
2. 1 2
3. ↑  Željko Fajfrić: Sveta loza Brankovića, elektronsko izdanje knjige iz 1999.
4. ↑  Povijest Bosne - Noel Malcolm[*mrtav link*]
5. ↑  Zaboravljeni grob Vlatka Vukovića

Izvori
------

* Bitka kod Bileće
* Bitka na Kosovu
* Sandalj Hranić

Vanjske veze
------------

* Grob Vlatka Vukovića
**Arheološki lokalitet Vis** je nalazište iz prahistorijskog perioda u Derventi. Proglašeno je za nacionalni spomenik Bosne i Hercegovine.  Nacionalni spomenik čine gradina i pokretni arheološki materijal s lokaliteta.

Lokacija
--------

Gradina Vis nalazi se oko 9 km zračne linije, jugoistočno od Dervente. Lokalitetu nije moguć pristup jer se nalazi u minskom polju.

Arheološka istraživanja
-----------------------

Sistematska arheološka istraživanja vršena su 1963. i 1964. godine, na prostoru koji je obuhvatio 192 m kvadratna. Istraživanja je vodio Branko Belić. Analiza pronađenog keramičkog materijala utvrdila je prisustvo četiri sloja i hronologiju naselja na Visu:

Vis A (lasinjska kultura) – eneolit. Stanovništvo naselja je prvobitno stanovalo u zemunicama, a kasnije u nadzemnim pravokutnim kućama (dva horizonta lasinjske kulture). Prema oblicima posuda, određenih tehnika ornamentiranja i motiva (facetiranje i kaneliranje oboda i ramena posuda), Vis se vezuje za kulturu polja sa urnama.

Vis B (Kostolačka kultura) - kasni eneolit. Nositelji kostolačke populacije živjeli su u kućama četvorougaone osnove. U keramičkom repertoaru Visa izostao je "turban" ukras, dobro poznat u klasičnoj kulturi polja sa urnama. Prisutna je upotreba geometrijskih motiva u kombinaciji s bijelom inkrustacijom, što predstavlja vezu sa kulturom iz srednje Bosne.

Vis C1 – kasno bronzano doba (Halštat A)

Vis C2 – kasno bronzano doba i početak željeznog doba (Ha B-C1). Ovaj period karakteriše nalaz željezne troske i to je bio posljednji period života u naselju. Pored najbrojnih keramičkih nalaza, istraživanja u podgrađu otkrila su i bogate slojeve sa osteološkim nalazima. Koštani su artefakti nekoliko alatki od ulni govečeta, korištenih vjerovatno kao noževi na mekim, organskim materijalima. Jedan cijeli i jedan nedovršeni disk/cilindar od roga predstavljaju ukrase ili dio odjeće/opreme, a naročito se izdvaja nalaz pločice od roga za dvije perforacije, korišten kao dio zaštitne opreme strielaca. Otpaci od rogova svjedoče o postojanju radionice i o značaju ove sirovine u starijem željeznom dobu.

Literatura
----------

* Zdravko Marić, -Vis kod Dervente, naselje kasnog bronzanog doba. Glasnik Zemaljskog muzeja XV-XVI (n.s.), Sarajevo: 1961.
* Branko Belić -Vis, Modrana, Derventa- višeslojno praistorijsko nalazište - Arheološki pregled 6. Beograd: 1964.

Vanjski linkovi
---------------

Šablon:Portal Bosna i Hercegovina
**São Francisco** (portugalski: *Rio São Francisco*) je velika brazilska rijeka duga - 2 914.  Ona čitavim svojim tokom teče kroz Brazil, pa je po tom kriteriju zapravo ona najduža brazilska rijeka, Brazilijanci je zovu *Rijekom nacionalnog jedinstva*, jer je dugo služila kao transporna žila kucavica između sjeveroistočnih i južnih regija Brazila.

Porječje *São Francisca* je četvrto po veličini u Južnoj Americi, nakon izgradnje akumulacionog jezera - Sobradinho, rijeka je postala najveći izvor elekrtrične energije za sjeveroistočni Brazil.

Ime rijeci dato je po generalu jezuitskog reda iz 16. vijeka *Franciscu Borgi*.

Geografske karakteristike
-------------------------

Karta porječja *São Francisca*
*São Francisco* izvire na istočnim padinama masiva Serra da Canastra, na jugozapadu države Minas Gerais, na nadmorskoj visini 730 m, oko 150 km sjeverozapadno od grada Belo Horizonte. 

Nakon izvora rijeka teče više od 1 600 km na sjever preko država Minas Gerais i Bahia, sve do velikog akumulacionog jezera Sobradinho, koje završava kod dva grada blizanca Juazeiro i Petrolina (na suprotnim stranama rijeke). U tom dijelu svog toka *São Francisco* prima svoje najveće pritoke Paracatu, Corrente i Grande. 

Oko 169 km ispod grada Petrolina, *São Francisco* počinje skretati prema sjeveroistoku u velikom luku i ulazi zonu brzaka i slapova dugu 483 km. U ovom dijelu rijeka formira granicu između država Bahia (jug) i Pernambuco (sjever). Za visokog vodostaja brzaci u gornjem dijelu se daju preploviti, ali ispod Petrolina rijeka nije plovna. U tom dijelu toka u rijeku uviru pritoke; São Pedro, Ipueira i Pajeú. Kraj zone brzaka završava velikim vodopadom Paulo Afonso. Na vrhu vodopada, rijeka se iznenadno dijeli na tri rukavca i pada preko granitnih stijena sa visine 84 m. Nakon vodopada, u svom donjem dijelu *São Francisco* prima pritoku Moxotó, i formira granicu između država Sergipe (jug) i Alagoas (sjever). Taj dio toka dug je 306 km, i završava relativno uskim ušćem u Atlantski ocean, oko 96 km sjeveroistočno od grada Aracaju. 

*São Francisco* ima porječje od 631 200 km² i prosječni istjek od 2 943 m³/s na ušću kod Aracajua. Na rijeci je izgrađeno više hidroelektrana.

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11   „*São Francisco River*" (engleski). Encyclopædia Britannica. Pristupljeno 22. 11. 2012.

Vanjske veze
------------

* [ *São Francisco River* na portalu

Encyclopædia Britannica] ()

***São Francisco (rijeka)*** na Wikimedijinoj ostavi

|  |  |
| --- | --- |
|  | *Ovaj članak o **geografiji** je u začetku. Možete pomoći Wikipediji tako da ga proširite*. |
**Vera Đukić** rođ. **Ilić** (21. maj 1928, Beograd—16. jun 1968, Budva) je bila srpska glumica i komičarka.

Suprug joj je bio legendarni Radivoje Lola Đukić, filmski i TV režiser s kojim je dobila sina Andriju (rođen 26. 7. 1948, umro na svoj 69. rođendan 26. 7. 2017).

Napušta učiteljsku školu da bi u filmu *Živjeće ovaj narod*, 1947, Nikole Popovića odigrala ulogu devojke *Jagode*. Igrala je zatim glavne uloge u filmovima *Čudotvorni mač*, 1950, Vojislava Nanovića, i *Jezero*, 1950, Radivoja Lole Đukića.

Igrala je u Pozorištu na Terazijama uglavnom u komedijama.

Ipak vrhunac svoje karijere je ostvarila u brojnim TV serijama svoga supruga *Servisna stanica*, *Crni sneg*, *Ogledalo građanina Pokornog* i druge, koje su zapravo prve TV humorističke serije na tada još mladoj televiziji, šezdesetih godina dvadesetog veka. U to doba magnetoskop se pre svega koristio za odlozeno emitovanje, a ne za arhiviranje programa, pa mnogi nastavci nisu sačuvani.

Takođe je igrala i u filmovima svog supruga: *Nema malih Bogova* (1961), *Sreća u torbi* (1961), *Zlatna praćka* (1967).

Umrla je od raka u 40. godini života.

Filmografija
------------

|  |
| --- |
| **Filmografija glumice Vere Đukić**  |
| God. | Naziv | Uloga |
| 1947 | *Živjeće ovaj narod* | Jagoda |
| 1950 | *Jezero* |  |
| 1950 | *Čudotvorni mač* | Vida |
| 1959 | *Tuđe dete* | Raja |
| 1959 | *Servisna stanica* | Sobarica Mara |
| 1961 | *Sreća u torbi* | Čistačica Mara |
| 1961 | *Nema malih bogova* | Čistačica Mara |
| 1961 | *Doktor glavom i bradom* |  |
| 1963 | *Ćutljiva žena* |  |
| 1964 | *Put oko sveta* | Persa, Jovančina žena |
| 1964 | *Na mesto, građanine Pokorni!* | Desanka 'Dejzi' striptizeta |
| 1964 | *Ogledalo građanina Pokornog* | Jedna od pretkinja |
| 1965 | *Licem u naličje* |  |
| 1966 | *Ljudi i papagaji* |  |
| 1966 | *Crni sneg* | Stefanova supruga Vesna |
| 1967 | *Zlatna praćka* | Julie |
| 1967 | *Leđa Ivana Groznog* |  |
| 1968 | *Spavajte mirno* | Bojka |

Vanjske veze
------------

* Vera Ilić Đukić na sajtu IMDb
* Vera Đukić na filmovi.com
Antička karta južne Italije
**Peucetijska keramika** bila je autohtona vrsta keramičkih proizvoda koje su pripadnici ilirskog plemena Peuceta izrađivali od početka 7. do 6. stoljeća p.n.e, na prostoru između Barija i Gnatije, u Apuliji, području južne Italije.

Porijeklo toponima Apulija (latinski Āpūlia, odakle potječe njegovo moderno talijansko ime Puglia) nije poznato. Grci su ovu regiju nazivali *Ἰαπυγία (Iāpygíā)* zbog prisustva tri ilirska plemena koja su naseljavala Apuliju tokom prvog milenijuma p.n.e.: Dauni na sjeveru, Peuceti u centru i Mesapi na jugu. U istoriografiji, za ova plemena, ustaljeno je zajedničko ime Japigi, jer su ih Grci dovodili u vezu sa Japodima.

Peucetijska keramika iz 6. vijeka p.n.e. u Arheološkom muzeju u Bariju
Keramika iz kasne faze geometrijskog stila je oslikana samo u smeđoj i crnoj boji, a karakterizirali su je geometrijski ornamenti (prvenstveno rombovi), svastika, tačka te horizontalne i vertikalne linije.

Reprezentativni uzorak peucetanskog posuđa je vaza visine 24,6 cm, sa ukrasima u vidu traka na vratu i ramenu. U osnovi je nanesena crna boja, preko koje su obojeni linearni ukrasi. Čak je i donji dio stopala ukrašen.

Druga faza keramike od 6. vijeka p.n.e. je pod jakim uticajem korintskog vaznog slikarstva. To se ogleda kako u ornamentima, ukrasima u obliku zračenja, tako i u promjeni figurativnog prikaza. 

Treća i posljednja faza donosi promjenu u proizvodnim metodama. Keramika je ručno oblikovana prije dolaska Grka na najjužniji vrh Italije, kada je uveden grnčarski točak. Na njima su prikazane ukrasne biljke poput bršljana i lovora i palmete. Rijetke slike uključivale su figurativne i mitološke figure.

Izvori
------

1. ↑  EARLY VASES FROM APULIA - I. Pre-Hellenic Pottery. - The Museum Journal, Volume X, December, 1919, Philadelphia: The University Museum, 1919, pp. 217-225.

***Peucetijska keramika*** na Wikimedijinoj ostavi
*Za ostala značenja, vidi Nagorno-Karabah (razvrstavanje).*

**Nagorno-Karabah** / **Լեռնային Ղարաբաղ** / **Dağlıq Qarabağ**|  |
| Himna: *Azat ou Ankakh Artsakh* |
| Mapa regiona |
| **Politički status** | ne postoji |
| **Službeni jezik** | jermenski |
| **Glavni grad** | Stepanakert (Hankendi) |
| **Predsednik** | nema |
| **Premijer** | nema |
| **Nezavisnost** – Referendum – Proglaženje nezavisnosti – Recognition | od Azerbejdžana 10. decembra 1991 6. januara 1992  none |
| **Površina** | 4.400 km² |
| **Stanovništvo**  | 145.000 (cca 2002)Preko 95% Jermeni5% ostali |
| **Valuta** | Jermenski dram(AMD) |
| **Vremenska zona** | UTC+4 (leti UTC+5) |
| **Pozivni broj** | +374 97 (Karabakh Telecome GSM) |

**Nagorno-Karabah** (**Gorski Karabah**; armenski: Լեռնային Ղարաբաղ, azerbajdžanski: *Dağlıq Qarabağ* i *Yuxarı Qarabağ*, ruski: Нагорный Карабах), oblast Azerbejdžana, na južnom Kavkazu, koja se nalazi 270 km zapadno od glavnog grada Bakua. Oblast ima jermensku etničku većinu, i nalazi se pod jermenskom vojnom kontrolom. Lokalno jermensko stanovništvo je 10. decembra 1991. proglasilo nezavisnost od Azerbejdžana i osnivanje Nagornokarabaške Republike. Suverenost NKR nije priznala nijedna država ili međunarodna organizacija na svetu.

Podela
------

Mapa podele Nagorno-Karabaha i nekih okolnih oblasti Azerbejdžana.
Republika Nagorno-Karabah je proglasila nekoliko teritorijalnih jedinica; neke odgovaraju Azerbejdžanskim rejonima, dok drugi koriste različite granice. Sledi komparativna tabele trenutne podele koju je napravila vlada Republike Nagorno-Karabah, i odgovarajućih rejona Azerbejdžana. 

| Podela Nagorno-Karabaha | Azerbejdžanski rejon |
| --- | --- |
| Askeran | Hankendi (grad), Hojali |
| Hadrut | južni Hojavend |
| Martakert | istočni Kalbajar i zapadni Tartar |
| Martuni | severni Hojavend |
| Šahumian\* | Naftalan (grad), južni Goranboj |
| Šuši | Šuša (grad), Šuša |

Republika Nagorno-Karabah prisvaja Šahumian, koji nije deo Autonomne oblasti Nagorno-Karabah. Predstavnici Šahumiana su proglasili nezavisnost zajedno sa Nagorno-Karabahom, i Republika Nagorno-Karabah je proglašena sa Šahumianom unutar svojih granica. Arhivirano 2008-01-03 na Wayback Machine-u Za razliku od ostatka Nagorno-Karabaha, Šahumian je ostao pod azerbejdžanskom kontrolom. Glavni grad Nakorno-Karabaha je Stepanakert.

Povezano
--------

* Rat za Nagorno-Karabah
* Indeks članaka Republike Arcah

Izvori
------

1. ↑  Azerb.com — Regioni

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 239968712
* LCCN: n92070805
* GND: 4224579-5
* SUDOC: 029818915
* BNF: cb121364792 (podaci)
* NKC: ge130264

 |
*Za ostala značenja, vidi Gorica (razvrstavanje).*

**Gorica** (italijanski: **Gorizia**, njemački: *Görz*, furlanski: **Gurize**) je grad u Julijskoj krajini na podnožju Julijskih Alpa koje se vodi pod Kras (Carso Goriziano, Gorički Kras, Goriški Kras), na sjeveroistoku Italije i granici sa Slovenijom. Predstavlja središte lokalne industrije, trgovine i turizma.

Historija
---------

Grad, čije se ime prvi put spominje 1001. godine, s vremenom je postao sjedištem istoimene grofovije koja će u 16. vijeku doći pod vlast dinastije Habsburg. Pod njihovom vlašću će, uz dva manja prekida, ostati nekoliko slijedećih vijekova. Slično kao i ostali gradovi Julijske pokrajine kao Trst, Pula i Rijeka, Gorica je uživala reputaciju kozmpolitanskog i multietničkog grada, a bila je i omiljeno odmaralište austrijske aristokracije. Od 1849. je autonomni grad u sastavu Austrijskog primorja. 

Gorica početkom XIX. st.
Sve je to prekinuo ulazak Italije u prvi svjetski rat. U tom je ratu Gorica teško stradala, često prelazeći iz ruke u ruku za vrijeme krvavih Bitaka na Soči. Završetkom rata i raspadom Austro-Ugarske Gorica je prema Londonskom ugovoru iz 1915. prešla pod vlast Italije u sastavu Juliske krajine. Nakon dolaska fašista na vlast, počelo je nasilno potalijančavanje ne-talijanskog, u slučaju Gorice slovenskog stanovništva.

Zbog toga su na kraju drugog svjetskog rata jugoslavenski partizani pokušali u Gorici uspostaviti svoju vlast, ali su, slično kao i u slučaju Trsta, u tome spriječeni od strane zapadnih saveznika. Mirovnim ugovorom iz 1947. Jugoslavija, tj. Slovenija je dobila manji dio gradskog zemljišta, na kojem će 1950-ih sagraditi novi grad koji danas nosi ime Nova Gorica. Odnosi između dva grada su, s druge strane, bili izuzetno dobri, kako za vrijeme Jugoslavije, tako i nakon otcjepljenja Slovenije.

Granica između dva grada je trebala postati potpuno beznačajnom nakon primitka Slovenije u EU, ali se ponovno potezanje pitanja fojbi i renesansa iredentizma u Italiji odrazio i na Goricu. Na emitiranje kontroverznog filma *Srce u bunaru*, stanovnici Nove Gorice su reagirali ispisivanjem Titovog imena na slovenskoj strani granice.

Izvori
------

1. ↑  Statistiche demografiche ISTAT, Comune: Gorizia 31 Dicembre 2009

Vanjske veze
------------

***Gorica*** na Wikimedijinoj ostavi

* Comune di Gorizia Official Homepage
* Gorizia and Environs

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 126349538
* GND: 4071921-2
* SUDOC: 029195047
* BNF: cb120872219 (podaci)
* NKC: ge407213

 |
**Yoshio Nishina** (japanski: 仁科 芳雄; Satoshō, 6. prosinca 1890. - Tokijo, 10. siječnja 1951.), japanski fizičar, utemeljitelj modernih fizikalnih istraživanja u Japanu. Zajedno s Oskarom Kleinom, 1928. godine je derivirao poznatu Klein-Nishininu formulu, koja objašnjava raspršivanje fotona iz jednog slobodnog elektrona. Nishina je bio glavni istraživač pri RIKEN-u, a odgojio je i generacije japanskih naučnika, među kojima i dvojicu nobelovaca, fizičare Hidekija Jukavu i Shin'ichira Tomonagu. Tokom Drugog svjetskog rata, Nishina je bio voditelj japanskog nuklearnog programa. Krater Nishina na Mjesecu, nazvan je u njegovu čast.

Yoshio Nishina je rođen 6. prosinca 1890. u mjestu Satoshō, prefektura Okajama. Godine 1918. diplomirao je pri Carskom sveučilištu u Tokiju. Nakon diplomiranja, postao je dio kadra Instituta za fizikalna i kemijska istraživanja (današnji RIKEN). Godine 1921. poslan je u Europu radi istraživanja. Prilikom boravka u Europi, posjetio je nekoliko sveučilišta i institucija, među kojima su Cavendishov laboratorij, Sveučilište Georga Augusta u Göttingenu i Sveučilište u Kopenhagenu. Tokom boravka na potonjem, surađivao je s Nielsom Bohrom, s kojim se i sprijateljio. Godine 1928. zajedno s Oskarom Kleinom, napisao je rad o nekoherentnom, odnosno Comptonovom raspršivanju iz kojeg su derivirali Klein-Nishininu formulu.

U Japan se vratio 1929. godine te je ustrajao u stvaranju okruženja za proučavanje kvantne mehanike. Godine 1931. u sklopu tadašnjeg Instituta za fizikalna i kemijska istraživanja, utemeljio je Nishinin laboratorij te pozvao brojne zapadne naučnike, poput Heisenberga, Diraca i Bohra, kako bi stimulirali japanske naučnike. Njegov se rad bazirao na kozmičkim zrakama i izradi čestičnog akceleratora, radi čega je na RIKEN-u izradio nekoliko ciklotrona. Pri svom radu na kozmičkim zrakama je, neovisno od Andersona i drugih, otkrio mion. Tokom 1939. i 1940. godine, otkrio je izotop uranij-237 te odradio pionirske studije na polju simetrične fisije koja se odvija prilikom neutronskog zračenja uranija. Tokom Drugog svjetskog rata, veći dio njegova laboratorija je uništen, uključujući i opremu, koja je uglavnom bila odbačena ili ju se moralo ponovo izrađivati.

Godine 1946. car Hirohito je Nishini uručio Orden kulture. Nishina je umro 10. siječnja 1951. od posljedica raka jetre.

Visi i
------

* Memorijalna nagrada "Yoshio Nishina"
*Za ostala značenja, vidi Štuka (razvrstavanje).*

**Štuka** (*Esox lucius*) je riba iz porodice Esocidae. Ima vretenasto tijelo i veliki je grabežljivac. To njegovo vretenasto tijelo završava karakterističnom glavom, širokom i spljoštenom, u obliku pačjeg kljuna. Čeljust joj je opremljena s oko 700 zuba, nagnutih prema unutra. Oči, smještene na vrhu glave, omogućavaju joj široko vidno polje. Leđna peraja, položena na vrhu stražnjeg dijela tijela, služi joj za snažan zalet kad odluči napasti plijen!

Pore na glavi, smještene na obje donje čeljusti povezane s bočnom linijom, omogućuju štuki da osjeti i najmanju vibraciju s velike daljine.

Boje njezinog tijela pogodne su za savršenu kamuflažu: leđa, tamno zelene boje koja ide do crne, prošarana svjetlijim trakama, dok su bokovi zelenkasti, a trbuh bijel.

Od 12.03.2017 proglasena je kao najopasnija riba na svetu povodom 17 smrtnih slucajeva od kojih je jedan iz Srbije. Marinko Lazic preminuo je u urgentnom centru u Novom Sadu od posledica ujeda stuke za koju se smatra da ima tezinu preko 12 kg.

Stanište i ponašanje
--------------------

Iako je možemo naći u skoro svim tipovima voda, od ušća do malih rijeka, štuka ipak najviše voli mirne vode, spore tekućice bogate vodenom vegetacijom i pune raznih prepreka, potopljenih stabala, nasutog kamenja, korijenja… gdje se ona može skrivati i proći nezapažena. Ona je samotnjak i oštro brani svoj teritorij protiv svih uljeza, čak i kad su njezine vrste.

Štuka se ne udaljava previše u potrazi za hranom. Ona je lovac u zasjedi, sposobna satima stajati nepomično, glave položene niže od ostatka tijela, jedva mičući trbušnom perajom. Kad je u vodoravnom položaju, nimalo agresivnog izgleda, to je znak da je probavljanje završeno. Ali kad joj je glava usmjerena prema gore, spremna je na skok i to je znak za opći bijeg ostalim ribama!

Način hranjenja
---------------

Odmah po rođenju, mlađ se hrani planktonom i ličinkama raznih kukaca. Brzo rastu, u samo šest tjedana dosegnu 6 do 8 cm. Nakon što dosegnu tu veličinu, zanima ih samo riba.
U pravilu, štuka napada samo bolesne, ranjene i spore ribe, ali kad se ukaže prilika, baca se i na žabe i glodavce!

Razmnožavanje
-------------

Ovisno o regiji, štuka se razmnožava od veljače na jugu, do svibnja na sjeveru. Ženke biraju plitka mjesta, bogata travom gdje, čim voda dosegne 10-11°C, polažu oko 20 000 jaja koja mužjaci odmah oplođuju.

Jaja sazru desetak dana kasnije. Tijekom sljedećih desetak dana, novorođenčad, još bez usta, stoje zakačena jednim otvorom (sisaljkom) za podlogu. Kad taj period završi, mlađ se uspravlja i započinje plivati i loviti.

Strani nazivi
-------------

*Pike* (engleski); *Hecht*, *Schmuck* (njemački); *luccio* (talijanski); *lucio* (španjolski); *brochet* (francuski); *щука* (ruski).

|  |  |
| --- | --- |
|  | U Wikimedijinoj ostavi nalazi se članak na temu: **Štuka** |
|  | U Wikimedijinoj ostavi ima još materijala vezanih za: **Štuka** |
|  | Wikivrste imaju podatke o: **Štuka** |

**Spoljni linkovi**

štuka Arhivirano 2010-08-05 na Wayback Machine-u
**Brje** (tal **Bria dei Furlani** li Berie, njem. Bria), skupna zaselaka od 420 stanovnka (2020.) na tršćanskom Krasu u općini Ajdovščina, Primorska (Slovenija)

Geografija
----------

Naselja leže na uzvisini Vipavskih brda, koja predstavlja prirodnu povezanost između Vipavske doline i dolino Branice. Valovito područje daje slikovitu sliku s velikim poljoprivrednim i šumovitim površinama. Isod Brja teče rijeka Vipava. Na lijevoj strani rijeke Vipave se uspinju brežuljci na kojima je 12 zaselaka: Kasovlje, Nečilec, Most, Kodrovi (Codrovi), Pečenkovi (Pecenchi/Pencecovi), Martini, Mihelji (Micheli), Žulji (Zuli), Možin (Mussini/Mozini), Cinki (Cinchi), Furlani (Furlani) i najviši zaselak Sveti Martin (San Martino). Najviša točka zaselka Sveti Martin je istoimena crkvica, a u selu Martini je crkva posvećena slavenskima apostolima svetemu Cirilu i Metodu.

Najviši vrhovi su Cerovo (Col Cerreto) 202 m n/v i Glink (Camencello) 312 m n/v, a kroz područje prolazi potok Svinjšček (Svino).

Stanovništvo
------------

Prema podacima Statističnog ureda RS 2020. ta su naselja imala 420 stanovnika. Etnički sastav 1991: Slovenci: 360 (98,3 %), regionalno opredijeljeni: 4 (1 %), Hrvati: 1, Jugoslaveni: 1
**Škrbina** (slov.) - **Scherbina** (tal.: ske:rbìna) - **Škerbina** (autohtono) naselje na Tršćanskom Krasu, jugozapadna Slovenija, u sastavu općine Komen.

Geografija
----------

Škerbina je zbijeno naselje koje se nalazi na Krasu, u sjevernom dijelu koji se naziva i Komenski Kras, severno od općinskog središta, sela Komen, na lokalnoj cesti Komen-Lipa ili Kostanjevica na Krasu. Selo se nalazi ispod grebena Črni hribi, koji je krajem XX. st. pretrpio velik požar, i koji čini granicu Vipavske doline i Goričkog Krasa od Tršćanskog Krasa. Nedaleko je i najviši vrh tog grebena, Trstelj (643 m n/v), koji je i najviši hrib na Tršćanskom Krasu.

Povijest
--------

U okolici sela se nalazii željeznodobno arheološko nalaište Mihajli , prapovijesno arheološko područje Mali Voučnjak, te japodsko-keltski kašteljeri u susjednim selima Šibelji i Rubije

Jesenji motiv Škerbina
Selo se prvi put spominje u XIII. st. kao posjed Goričkih grofova.

Znamenitosti
------------

U selu su tipične kraške kamene jednokatne kuće, građene iz vapnenca i pokrivene s škriljama. Najstarije datiraju u XVIII. i XIX. stoljeće.

Na sjevernom kraju sela stoji parohijalna crkva sv. Antona Pustinjaka, koja je bila izgrađena u XVI. st. ali je više puta bila obnavljana i prezidavana, najzadnje 1862. i 1863. u neoromanskom stilu. Crkva ima zvonik .

Izvori
------

1. ↑  Črni hribi na spletni strani Hribi.net
2. ↑  Arheološko območje Mihajli. Register nepremičnin slovenske kulturne dediščine.
3. ↑  Arheološko območje Mali Voučnjak. Register nepremičnin slovenske kulturne dediščine.
4. 1 2  Škrbina - Vas. Register nepremičnin slovenske kulturne dediščine.
5. ↑  Škrbina - Cerkev sv. Antona Puščavnika. Register nepremičnin slovenske kulturne dediščine.
**Sankt Paul im Lavanttal** (slovenski: *Šentpavel v Labotski dolini*) je trgovište na jugu Austrije od 3,388 stanovnika, koje administrativno podpada pod Okrug Wolfsberg.

Geografske karakteristike
-------------------------

Sankt Paul im Lavanttal leži na jugu Koruške nedaleko od slovenske granice, na ušću potoka Granitz u Rijeku Lavant.

Historija
---------

Na planini *Burgstallkogel* pored sela St. Margarethen, pronađeno je još za rimskih vremena svetište keltskom bogu Latobiusu.

Prvi spomen mjesta pod imenom **villula Brugga** nalazi se u dokumentu iz 1091, u kom grof Engelbert od Spanheima poklanja benediktincima, umjesto svog zamka Lavant, teren pored postojeće crkve da tamo izgrade samostan. On je naime pozvao redovnike iz njemačkog Hirsaua u Schwarzwaldu da presele svoju 
opatiju kod njega.

Opatija Sankt Paul igrala je važnu ulogu u historiji koruške
crkve tokom srednjeg vijeka. Ona je ukidana u dva navrata, prvi put između 1787.- 1809. a drugi put od 1940. do 1945.

Znamenitosti
------------

Od znamenitosti Sankt Paul im Lavanttal ima romaničko - gotičku bazilikalnu crkvu sa dva zvonika, podignutu od 11 do 13. vijeka, obnovljenu nakon požara 1367. i već spomenutu opatiju, koja ima veliku kolekciju umjetnina. U njoj ima slika njemačkih, nizozemskih i talijanskih majstora od 15 do 19. vijeka, do djela primijenjene umjetnosti od 5 do 15. vijeka (oko 900 reljefa u slonovači), kao i nekih 11.000 grafika i crteža.

Opatijska biblioteka ima nekih 55.000 svezaka, više od 500 inkunabula, nastalih do 1520. i brojne knjige izrađene na početcima štamparstva uz 2.200 manuskripta.

Posljednju veliku donaciju, donijeli su 1809. redovnici iz samostana St. Blasien iz njemačkog Schwarzwalda, koji su se zbog razvoja političkih prilika odlučili preseliti u Sankt Paul, sa sobom su ponijeli i brojne relikvije i umjetničke predmete, ali i lijesove sa posmrtnim ostacima 13 ranih članova dinastije Habsburg.Oni su danas izloženi u kripti parohijske crkve.

U 20. vijeku u opatiji je živio i stvarao redovnik i umjetnik Switbert Lobisser.

Privreda
--------

Privreda grada bazira se na drvnoj industriji, proizvodnji papira, alata i turizmu.

Izvori
------

1. 1 2 3 4  „Austria: Kärnten" (engleski). City population. Pristupljeno 24. 02. 2016.
2. 1 2 3 4 5 6 7 8 9  „*Sankt Paul im Lavanttal*" (engleski). Austria-Forum. Pristupljeno 25. 02. 2016.

Vanjske veze
------------

***Sankt Paul im Lavanttal*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Službene stranice Sankt Paul im Lavanttala* Arhivirano 2017-03-06 na Wayback Machine-u ()
**Hans Brausewetter** (27. maj 1899 - 29. april 1945) bio je njemački teatarski i filmski glumac. Rođen je u porodici njemačkog ljekara u Španiji, gdje je živio sve do 15. godine života. Kratko vrijeme je kao oficirski kadet služio u prvom svjetskom ratu, prije nego što je studirao filologiju. Godine 1922. je počeo pohađati satove glume, a potom dobio i svoje prve kazališne nastupe. Godine 1928. je kao jedini njemački profesionalni glumac nastupio u francuskom igrano-dokumentarnom filmu *Verdun, visions d'histoire* posvećenom znamenitoj bitci u prvom svjetskom ratu. Nakon nje je nastupao u kazalištu i filmovima, da bi vrhunac popularnosti stekao 1930-ih i 1940-ih. Iako ga je nacistički režim angažirao u svojim propagandnim filmovima, Brausewetter nikada nije krio da prema njemu osjeća duboku antipatiju. Zbog toga je na kraju bio uhapšen i poslan u koncentracioni logor. Odatle je pušten zahvaljujući kolegici Käthe Haack, koja je njegovu slobodu uspjela ishoditi od strane ministra propagande Josepha Goebbelsa. Na samom kraju drugog svjetskog rata je Brauswetter ranjen tokom bombardiranja za vrijeme berlinske bitke te je od rana preminuo nekoliko dana prije njenog kraja.

Izabrana filmografija
---------------------

* *The Merchant of Venice* (1923)
* *The Treasure* (1923)
* *A Glass of Water* (1923)
* *Tragedy in the House of Habsburg* (1924)
* *A Waltz Dream* (1925)
* *The Clever Fox* (1926)
* *The Adventurers* (1926)
* *We Belong to the Imperial-Royal Infantry Regiment* (1926)
* *Svengali* (1927)
* *Rhenish Girls and Rhenish Wine* (1927)
* *Verdun:Visons of History* (1928)
* *The Green Alley* (1928)
* *Dear Homeland* (1929)
* *The Flute Concert of Sans-Souci* (1930)
* *A Student's Song of Heidelberg* (1930)
* *Madame Makes Her Exit* (1932)
* *The Victor* (1932)
* *Man Without a Name* (1932)
* *The Eleven Schill Officers* (1932)
* *The Marathon Runner* (1933)
* *Uncle Bräsig* (1936)
* *Münchhausen* (1943)

Izvori
------

Vanjske veze
------------

* Hans Brausewetter na sajtu IMDb
* Hans Brausewetter at Virtual History