recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Ilija Crijević** (lat. *Aelius Lampridius Cervinus*, rođen 1463. u Dubrovniku, umro 1520. u istom gradu) bio je hrvatski latinista, humanista, pesnik i leksikograf, mlađi savremenik Marka Marulića i glavni predstavnik dubrovačkog humanističkog kruga. Školovao se u Dubrovniku, Ferrari i Rimu, a 1485. godine postao je članom Akademije na Kvirinalu.

Tokom svog boravka u Rimu napisao je i svoje glavne radove: raspravu o Vergiliju, latinski enciklopedijski rečnik *(Lexicon)* i niz pesama, pretežno erotskog sadržaja, koje je inspirisala ljubav prema obrazovanoj ali preslobodnoj Rimljanki Flaviji. U tim pesmama Crijević se pokazuje kao pravi humanistički pesnik: učenost i samostalno oponašanje antičkih i humanističkih pesnika prepliće se s naglašenom osećajnošću i ljubavnom čežnjom, u čemu ponekad ide i dalje od svoga glavnog uzora Katula. Poput Katula, Crijević peva o različitim fazama i oblicima ljubavnog zanosa: od zaljubljenosti preko ljubomore gotovo do mržnje zbog prezrene ljubavi. Godine 1484. bio je za ove svoje erotične pesme ovenčan lovorovim vencem *(poeta laureatus)*.

U kodeksima Vatikanske biblioteke, osim erotskih pesama, sačuvane su i ode, elegije, himne i epigrami, epistole i rasprave različitih sadržaja.

Tri godine kasnije vratio se u rodni Dubrovnik, gde je zatim vršio razne manje službe: bio je gradski pravobranilac, kastelan u Stonu, vicerektor škola, kastelan pogranične tvrđave Sokol itd. Prešavši u sveštenički stalež, postaje rektor dubrovačkih škola i kanonik. Njegov pesnički rad u kasnijim godinama ima uglavnom prigodnički karakter.

Nedovršen mu je ostao spev *O Epidauru* *(De Epidauro)*. I u tom spevu i u svojim manjim pesmama, posebno odama, Crijević se pokazuje i kao pesnik svog rođenog grada koga odlikuje i vrsni talenat za opisivanje prirodnih lepota, među kojima su posebno upečatljivi krasni opisi Lopuda i Rijeke Dubrovačke. Svoj grad poredi pesnik sa drevnim Rimom, a svoje sugrađane naziva Kviritima.

Kao i neki drugi hrvatski humanisti, Crijević se veoma negativno odnosio prema narodnom jeziku, uveren da je latinski jedini dostojan da bude književni jezik, premda su davno pre njega književnosti na narodnim jezicima dale velika dela, naročito u Italiji (Dante, Petrarca, Boccaccio).
Crijevićeva dela, osim tri epigrama, nisu bila štampana za vreme njegova života: sav njegov opus nalazio se u Vatikanskoj biblioteci (*Cod. Vat. Lat.* 1678, 2939), a *Lexicon* u biblioteci Marciana u Veneciji.


|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 16070397
* LCCN: n80078778
* ISNI: 0000 0000 6122 9395
* GND: 104211512
* NSK: 000003502

 |
**Ivica Percl** (Zagreb, 1. siječnja 1945. - Zagreb, 16. ožujka 2007.), hrvatski šansonjer, skladatelj, pjesnik, karikaturist, slikar. Bio je jedan od posljednjih trubadura hrvatske šansone.

Na glazbeni put krenuo je kao gitarist legendarne zagrebačke rock skupine Roboti. Popularnost je stekao sredinom šezdesetih godina kao samostalni pjevač i gitarist. Tada dobiva titulu prvoga protestnog pjevača kod nas. Potkraj šezdesetih i u sedamdesetim godinama sve se više posvećuje skladanju i pisanju šansona. Jedan je od najdosljednijih tumača i interpreta brojnih hrvatskih pjesnika. Vjerno njegujući pjesničku riječ niz desetljeća, ostat će zapamćen po skladbama na stihove Zvonimira Goloba, Dobriše Cesarića, Antuna Šoljana, Tina Ujevića, Dragutina Tadijanovića i Željka Sabola. Uglazbio je gotovo tristo pjesama na stihove devedesetorice hrvatskih pjesnika i tekstopisaca.

Presudan za njegovu karijeru bio je ipak susret 1966. godine s pjesnikom Zvonimirom Golobom. Pjevao je njegove "Huligane", na glazbu Nikice Kalogjere, na Zagrebačkom festivalu šansona 1967. godine. Najveći uspjeh doživio je 1968. godine na Večeri šansona – Zagreb `68, kada je nastupio sa šansonom u vlastitoj obradi "Stari Pjer" autora Đorđa Novkovića, u aranžmanu Nikice Kalogjere.

U vrijeme najvećih uspjeha objavljene su mu brojne singl ploče, ali u zreloj karijeri izdao je svega tri albuma: "Ivan Ivica Percl – 30 godina Starog Pjera" (Croatia Records, 1998.), u povodu tridesetogodišnjice "Starog Pjera", zatim "Da se ne zaboravi – 13 godina poslije" (Alineja, 2004.), s ratnim, domoljubnim i protestnim šansonama i napokon, live album sa snimkom solističkog koncerta u Satiričkom kazalištu Kerempuh u Zagrebu održanog 13. studenoga 2001. u povodu 35. godišnjice skladateljsko-šansonjerskog rada i četrdeset godina bavljenja glazbom, naslova "U Zagrebu, sa Zagrebom, za Zagreb" (Cantus, 2007.), objavljen neposredno uoči njegove smrti.

Tijekom 1991. obilazio je ratišta i izvodio šansone za postrojbe Hrvatske vojske. Tih ratnih godina skladao je niz antiratnih i protestnih šansona na tekstove brojnih pjesnika i prijatelja.

Bio je član predsjedništva Hrvatskog društva skladatelja. Vodio je i organizirao Glazbenu tribinu tog društva. Odlikovan je ordenom Danice hrvatske s likom Marka Marulića za zasluge u kulturi. Dobio je i visoko priznanje Obrane grada Zagreba za zasluge u Domovinskom ratu.

Bavio se i slikarstvom te izradom karikatura.

Kako je to rekla autorica Nada Vrkljan-Križić, "... sve do kraja – skroman i povučen kakav je već bio, Percl je bio ozbiljan i usredotočen promatrač i komentator vremena u kojem je živio, svjedok običnosti svakodnevnoga života i malih ljudskih sudbina."

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* CONOR.SI: 126492003

 |
**Ivo Lipovšćak** (Karlovac, 30. studenoga 1889. - Zagreb, 1978.), svestrani športaš, hrvatski nogometaš, športski djelatnik i dužnosnik. Diplomirao na Pravnom fakultetu u Zagrebu 1913. godine, doktor prava od 1919. godine.

Nogometaš i nogometni djelatnik
-------------------------------

Članom juniora HAŠK-a postaje 1905. godine. Igrao je na poziciji središnjeg braniča. Bio je sudionikom prve javne nogometne utakmice u Zagrebu, te odigrao prve dvije utakmice za Hrvatsku nogometnu reprezentaciju 1907. godine. Do početka Prvog svjetskog rata odigrao je gotovo sve utakmice za HAŠK (više od 100 utakmica). Bio je predsjednik Zagrebačkog nogometnog podsaveza u razdoblju od 1919. do 1924. godine, predsjednik Jugoslavenskog nogometnog saveza u dva navrata (1921. – 1923. i 1925. – 1927.) i izbornik Jugoslavenske nogometne reprezentacije 1925. i 1926.. Bio je nogometni sudac.

Svestrani sportaš
-----------------

Kao jedan od najagilnijih članova HAŠK-a među prvima je promicao moderni šport u Hrvatskoj. Od 1909. do 1914. bio je tajnik, a od 1922. do 1931. potpredsjednik, tajnik i počasni član HAŠK-a. Sudjelovao je i u radu Hrvatskog športskog saveza gdje je bio referent skijaške sekcije. Sudjelovao je u radu osnivačke skupštine Jugoslavenskog olimpijskog odbora gdje je izabran za odbornika.

Skijanje
--------

Od svih športova najviše je vremena posvetio skijanju. Jedan je od osnivača skijaške sekcije HAŠK-a i njezin pročelnik od 1909. do 1914. godine. Postavio je temelje suvremenog športskog skijanja u Hrvatskoj. Ivo Lipovšćak, Ante Pandaković i Rikard Vickert u veljači 1913. godine izvode na Bjelolasici prvi zimski planinarski uspon na skijama u Hrvatskoj. Osnivač je Zagrebačkoga zimsko-športskog podsaveza i njegov predsjednik od 1920. do 1930. godine, suosnivač Zagrebačkog ski-kluba i član Hrvatskog planinarskog društva.

Športski uspjesi
----------------

* 1907. Prvenstvo Zagreba u mačevanju sabljom - Prvak
* 1911. Prvenstvo Hrvatske u sanjkanju – 3. mjesto
* 1911. Prvenstvo Hrvatske i Slavonije u plivanju, 100 metara slobodno – 2. mjesto
* 1912. Prvenstvo Hrvatske i Slavonije u nogometu – jesenski prvak s HAŠK-om
* 1913. Atletski miting u Zagrebu – hrvatski rekord u bacanju koplja 41,85m
* 1914. Prvenstvo na skijama za Hrvatsku i Slavoniju, staza duga sedam kilometara – 3. mjesto

Knjige
------

Napisao je dvije knjige o skijanju: *Ski – oprema skijaša* izdana 1925. godine i *Bijeli sport* 1932. godine. Napisao je i brojne članke u zagrebačkim dnevnim novinama *Novosti*, *Jutarnji list* i *Ilustriranoj sportskoj reviji*.

Izvori
------

* Nogometni Leksikon: Lipovšćak, Ivo[*mrtav link*]
* Povijest hrvatskog športa, Broj 140, ožujak 2007: "Vrijedna zbirka Ive Lipovšćaka"[*mrtav link*]
* Nogometni leksikon: Nogometni savez Jugoslavije (NSJ) Arhivirano 2016-03-05 na Wayback Machine-u
Portret Jacquesa Héberta iz perioda Francuske revolucije.
**Jacques René Hébert** (Alençon, 15. studenog 1757. - Pariz, 24. ožujka 1794.) je bio francuski novinar i sudionik Francuske revolucije, za vrijeme koje je bio urednik ekstremističkih novina *Le Père Duchesne*.

Mladost
-------

Rođen je u gradu Alençon, u Normandiji kao sin zlatara, bivšeg suca i zamjenika konzula Jacques Heberta (umrlog 1766.) te Marguerite Beunaiche de Houdrie (1727. - 1787.)

Studirao je pravo u Alençonu na tamošnjem fakultetu. Po svršetku studija je bio zaposlen kao činovnik u istom gradu.

Revolucija
----------

Hébert je predlagao program koji se može sintetizirati kao neodređen socijalizam, a koji je nagovijestio značajno miješanje države u gospodarstvo. Potkraj 1792. postao je zamjenik Pierre-Gasparda Chaumettea i načelnik nove Pariške komune te u tom svojstvu izazvao mržnju protiv žirondinaca.

Dan poslije ubojstva Jean-Paula Marata, osporio je Jacquesu Rouxu i *Bijesnima* uređivanje novina *Ami du peuple* iako je ideološki bio blizak toj struji. Njegovi odnosi sa Robespierreom su bili promjenjivi. Suprotstavljanje umjerenima ih je zbližavalo  no dijelilo ih je do potpunog nepovjerenja Robespierreovo nepovjerenje zbog demagogije i rastućih socijalnih zahtjeva hebertista.

Giljotiniran je 28. srpnja 1794. godine zajedno s ostalim vođama Jakobinskog terora nakon uspješnog Termidorskog puča.

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5 6 7  Povijest, 12. svezak , hrvatsko izdanje, Europapress sholding, ISBN 978 953 300 046 6, stranica 590

Vanjske poveznice
-----------------

* 
*
Ivan Trnski
**Ivan Trnski** (Rača kod Bjelovara, 1. V. 1819. - Zagreb, 30. VI. 1910), književnik, prevodilac i zagonetač.

Životopis
---------

Rodio se u učiteljskoj porodici u selu Rači kod Bjelovara. Gimnaziju je pohađao u Zagrebu, a trogodišnji tečaj za administrativnog graničnog oficira svršio je u Gracu. Kao višegodišnji upravni oficir Krajiške uprave unaprijeđen je 1867. u potpukovnika, a 1869. u pukovnika. Bio je prvi veliki župan bjelovarsko-križevačke županije od jula 1871. do februara 1872, kad se odrekao te dužnosti. Umro je u Zagrebu.

Književni rad
-------------

Pisao je pjesme (davorije, prigodnice i popularne napjeve (*"Oj jesenske duge noći"*) te pripovijesti, prevodio s engleskog, njemačkog, ruskog i češkog jezika (Shakespearea, Schillera i Puškina - *Evgenij Onjegin*), bavio se pitanjima jezika i metrike. Neki ga zbog rasprave *"O stihotvorstvu"* (*"Vijenac"*, 1874) nazvaše *ocem hrvatske metrike*. Savremenici su ga slavili kao svojeg ovjenčanog pjesnika i borca za narodna prava, dok ga je kasnija kritika odredila kao vještog versifikatora i ustrajnog prigodničara. Bio je glavni organizator (1900) i predsjednik Društva hrvatskih književnika. Saradnik je mnogih časopisa - od Gajeve *Danice* (1835) do *Savremenika* (1910). Sarađivao je i u listovima *"Neven"* i *"Vijenac"*.

Pjesničke zbirke: *"Pjesme krijesnice"*; *"Popijevke i milosnice mladenke"*.

Zagonetke
---------

Trnski je također značajan kao autor zagonetaka (čistih zagonetaka, anagrama odn. premetaljki, akrostihova, kombinacija...), koje je s prekidima objavljivao tokom 50 godina. Objavljivao ih je u *Zori dalmatinskoj* (Zadar), *Nevenu* (Zagreb), *Glasonoši* (Karlovac), *Prosvjeti* (Zagreb) i *Nadi* (Sarajevo).

Prva zagonetka u "Nevenu" objavljena mu je 15. I. 1852. (br. 3, str. 46), a posljednja vjerojatno u broju 46 od 23. XI. 1854. godine. Objavio ih je dvadesetak, sve su bile stihovne i sve su objavljene pod nazivom "zagonetka", premda su bile različitih vrsta.

Koristio je pseudonim *Skrivnatin* (anagram od Ivan Trnski) ili *Skrevnatin* (anagram od Ivan Ternski).

Izvori
------

***Ivan Trnski*** na Wikimedijinoj ostavi

* *"Opća enciklopedija"*, Zagreb, 1977-1988.
* Stjepan Horvat: *"Leksikon zagonetača Jugoslavije"*, Bjelovar
* Slavko Peleh: *"Ivan Trnski i zagonetke"*, "Zagonetač" ("Čvor-razbibriga" broj 271), ... 131, 1/2 - Bjelovar, 13. XI. 1976.

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 52572441
* LCCN: n2003035202
* ISNI: 0000 0000 1224 2729
* GND: 12250125X
* NKC: js2016905177
* CONOR.SI: 12352611

 |
Portret Jean-Paula Marata što ga je izradio Joseph Boze (1793.)
**Jean-Paul Marat** (Boudry, 24. svibnja 1743. - Pariz, 13. srpnja 1793.) je bio liječnik, politički teoretičar i znanstvenik najpoznatiji po svojoj karijeri radikalnog novinara i jednog ključnih osoba tokom Francuske revolucije. Njegovi novinski tekstovi bili su poznati po svojoj oštrini, nepokolebljivoj podršci revoluciji i njezinim vođama, zalaganju za osnovna ljudska prava i prava za najsiromašnije slojeve društva. 

Marat je rođen u današnjoj Švicarskoj, u obitelji talijansko-francuskog porijekla. U dobi od 16 godina napustio je obiteljski dom te putovao po Europi, najviše boraveći u Engleskoj, gdje se školovao za liječnika. U tom je periodu stekao interes za filozofiju i politiku, a poseban utjecaj na njege izvršile su prosvjetiteljske ideje. U tom periodu objavljuje i nekoliko znanstvenih radova. Nakon pada Bastille, Marat se povezao s jakobincima i ubrzo postao član Konventa, iako se nikada formalno nije vezao ni uz jedan klub. Kako je revolucija napredovala, Marat je postajao sve radikalniji pristaša jakobinaca i sve žešći protivnik žirondinaca. Marat je, kao radikalni ljevičar, bio strastven pobornik sankilota, a svoje stavove je iznosio u brojnim pamfletima i novinama, posebice svojim *L'Ami du peuple* (sh. *Prijatelj naroda*), koje su mu poslužile kao veza s radikalnim jakobinskim vođama tokom 1793. godine. 

Ipak, njegovi radikalni tonovi nisu naišli na opće prihvaćanje te se, posebno među žirondincima i simpatizerima istih javio otpor. Mlada plemkinja i simpatizerka žirondinaca Charlotte Corday izvršila je 13. srpnja 1793. godine atentat na Marata, probovši ga nožem u njegovoj kupaonici. Naime, Marat je zbog kožne bolesti (koju je dr. Josef Jelinek 1979. dijagnosticirao kao *dermatitis herpetiformis*) rijetko izlazio iz svog doma tako da je Cordayjeva morala dobiti pristup istome. To je uspjela fingirajući kako ima podatke o navodnoj žirondinskoj pobuni koja se spremala. Nakon što je Maratu, koji ju je dočekao u kadi, navela nekoliko imena koja je ovaj zapisao, zabila mu je nož u prsa. Ubod je probio pluća, aortu i lijevu klijetku uzrokovavši tako Maratovu smrt. Codrayjeva je na suđenju rekla kako je ubila Marata jer je u njemu vidjela glavni uzrok krvavog terora, smatrajući kako će isti prestati njegovom smrću. Pogubljena je četiri dana kasnije. 

Marat je nakon atentata pretvoren u mučenika, a Jakobinski teror će tek nakon toga dosegnuti svoju najkrvaviju fazu. Maratova smrt je komemorirana na nekoliko poznatih umjetničkih djela, od kojih je svakako najznačanija *Mrtvi Marat* Jacquesa-Louisa Davida iz 1793. godine. David je bio vodeći slikar svoga doba, a uz to je bio i montanjar. Danas je ta slika jedna od najpoznatijih iz perioda Francuske revolucije. Posthumni prikaz događaja, temeljen na Davidovoj slici, a koji scenu prikazuje iz drugog kuta, uključujući i Charlotte Corday, izradio je 1860. godine Paul Jacques Aimé Baudry. Atentat je prikazan i u romanu *Les dieux ont soif* francuskog nobelovca Anatolea Francea.

Marat je pokopan ispod žalosne vrbe u vrtu bivšeg *Couvent des Cordeliers*. Njegovi ostaci su u studenom 1793. godine prebačeni u Panthéon.
*Za ostale upotrebe, v. Miroslav Petrović.*
**Miroslav Petrović** (Tuzla, 12. rujna 1946.) je bosanskohercegovački novinar.

Novinarstvom se bavi od 1965. godine ("Front slobode", "Sportske novosti"), profesionalno od 2. studenog 1969. godine. Radio je za više listova bivše Jugoslavije. Urednik tvorničkih listova "Kreka", "Sodaso", "Igmin". Dopisnik u raznim vremenskim periodima listova "Sportske novosti" Zagreb, "Oslobođenja" Sarajevo, "Večernjih novina" Sarajevo, "Borbe" i "Politike ekspres" Beograd, "Vjesnika" i "Večernjeg lista" Zagreb. Od 1994. godine dopisnik "Večernjih novina" Sarajevo, gdje je od 1996. godine do kraja 2005. godine bio šef dopisništva u Tuzli. Danas slobodni novinar, stalni dopisnik "Večernjeg lista" i "Sportskih novosti" Zagreb iz Tuzle. Suradnik više časopisa i internetskih portala, višegodišnji urednik publikacije "Sportski glasnik" Sportskog saveza općine Tuzla, te vrlo vrijedne publikacije "Naša Kreka" koja je doživjela dva izdanja.

Vanjske veze
------------

* M.Petrović Arhivirano 2009-02-07 na Wayback Machine-u
Jerolim Kavanjin
**Jerolim Kavanjin** (Split, 4. veljače 1641. - Split, 29. studenog 1714), hrvatski pjesnik poznoga baroka.

Splitski bogataš i plemić, potomak pohrvaćene talijanske porodice Cavagnini. Istakao se istodobno kad i Ignjat Đurđević: početkom XVIII. stoljeća. U ljetnikovcu na Braču (Sutivan), kamo se povukao nakon odvjetničke i vojničke karijere, piše najopširnije djelo starije hrvatske književnosti (32 724 stihova!), *"Poviest vanđelska bogatoga a nesretna Epuluna i ubogoga a čestita Lazara"*. Kasniji priređivači su to djelo, prema podnaslovu u izvorniku, nazvali *"Bogatstvo i uboštvo"*. Djelo je religiozno-filozofski ep pjesnički nekonzistentan, ali stilski znakovit. Umjesto splitskom čakavštinom, pisan je ijekavsko-ikavskom štokavštinom.

Izražavajući duh filozofskih kretanja XVII. i XVIII. stoljeća, ova *"enciklopedija u stihovima"* (Josip Aranza) svoju baroknu duhovnost usmjerava spoznaji života i ljudskog bitka u dvojnoj naravi ljudskoj i božanskoj. Pored klasične humanističke, latinske i talijanske književnosti (Dante), Biblije i drugih religioznih spisa, pored povijesnih autora: Konstantina Porfirogeneta, Popa Dukljanina, i Mavra Orbinija, Dubrovčani su bili temeljna Kavanjinova lektira - među njima prije svih Junije Palmotić i Ivan Gundulić.

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 49614744
* LCCN: nb2019013396
* ISNI: 0000 0001 1638 9266
* GND: 102430438
* BNF: cb111145617 (podaci)
* NKC: js20211106414
* CONOR.SI: 108956003
* NSK: 000003544

 |
**Murasaki Šikibu** (jap. *紫式部*; oko 973 — 1014. ili 1025) je bila spisateljica, pesnikinja i počasna dvorska dama carskog dvora u Japanu, tokom perioda Hejan. Njeno pravo ime je danas nepoznato, mada postoje pretpostavke da bi moglo biti *Fudživara Takako*. Njen dnevnik svedoči da je nadimak *Murasaki* dobila na dvoru, po liku iz dela „Priča o Gendžiju". *Šikibu* verovatno potiče od naziva funkcije njenog oca na carskom dvoru (*Šikibu-šo*).

Biografija
----------

Rođena je 973. godine u Kjotu, u porodici koja je pripadala nižem plemstvu severnog ogranka moćnog klana Fudživara. Njena majka je umrla dok je ona još bila dete. Odrasla je uz oca (Fudživara Tametoki), što je bilo veoma neuobičajeno u to vreme. Naime, tokom perioda Hejan perioda, bračni parovi su živeli odvojeno, a deca su odrastala u porodici majke. I njeno obrazovanje je bilo neuobičajeno za to doba: njen otac (oficir na carskom dvoru) joj je pružio obrazovanje koje je u to doba bilo rezervisano isključivo za muškarce. Naime, mladići su se edukovali na kineskom jeziku (zvaničnom jeziku carskog dvora), a devojke su učile *kana* (japansko pismo) i bavile se poezijom. Njen otac je cenio njenu inteligenciju i sposobnosti, ali je žalio što je rođena kao žensko.

Udala se u svojim ranim dvadesetim. Imala je jedno dete. Bila je pratilja princeze Akiko na carskom dvoru. Umrla je 1014. godine (postoji zapis o iznenadnom dolasku njenog oca sa dvora u Kjoto, ali se ne zna razlog) ili u periodu između 1025. i 1031. godine (tada bi bila u svojim pedesetim godinama, što je u to doba bila pristojna starost).

Dela
----

Pripisuju joj se tri dela: „Priča o Gendžiju", „Dnevnik Murasaki Šikibu" i „Zbirka Murasaki Šikibu". Prvo („Priča o Gendžiju") je njeno najpoznatije delo. Napisano je između 1000. i 1008. godine i ubraja se među najstarije i najpoznatije novele u ljudskoj istoriji. Druga dva dela su izdata posle njene smrti.

Spoljašnje veze
---------------

***Murasaki Shikibu*** na Wikimedijinoj ostavi

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 95154208
* LCCN: n79100628
* ISNI: 0000 0001 2144 1276
* GND: 118985655
* SELIBR: 194414
* SUDOC: 02704291X
* BNF: cb11917249n (podaci)
* BIBSYS: 90045483
* MusicBrainz: ff88b821-286e-4a31-b418-836751a972fa
* NDL: 00270993
* NKC: xx0001130
* BNE: XX953498
* CiNii: DA00311714
* CONOR.SI: 35628131
* NSK: 000365838

 |
|  |
| --- |
| ***Uznesenje Djevice*** |
|  |
| **Tizian**, 1516.-1518. |
| ulje na platnu , 690 × 360 cm |
| Basilica di Santa Maria Gloriosa dei Frari, Venecija |

**Uznesenje Djevice** je slavno Tizianovo ulje na platnu naslikano od 1516. do 1518. godine. renesansni majstor Tiziano ju je naslikao kao oltarnu sliku za franjevačku crkvu Basilica di Santa Maria Gloriosa dei Frari, u kojoj se i danas nalazi; i najveća je oltarna slika u Veneciji.

Ovo je bila prva velika narudžba za mladog dvadesetogodišnjeg slikara, koji je poslije njezine izvedbe postao vodeći slikar Venecije. Prema jednom navodu, poslanik cara Karla V. je bio prisutan prigodom njezina otkrivanja i tada je franjevcima, koji su dvojili u njezinu kvalitetu, ponudio da ju otkupi, ako ju se oni usude skinuti s oltara.
God. 1818. slika je premještena u Galeriju Akademije, ali je vraćena na izvorno mjesto 1919. god. Dok je bila u Galeriji Akademije vidio ju je i Oscar Wilde koji je za nju izjavio kako je „zasigurno najbolja slika u Italiji".

Slika prikazuje motiv Uznesenja Djevice kao događaj u tri razine. U najnižoj su apostoli u različitim pozama, od očarano zbunjenog pogleda do klečečeg posezanja za Nebesima. U središtu je Djevica Marija omotana u crvenoj haljini i plavom ogrtaču, dok je uzdižu na Nebo roj kerubina s oblaka. Iznad je personifikacija Boga koji gleda s Nebesa dok mu kosa leprša na vjetru. Pored njega leti anđeo s krunom za Djevicu.

Izvori
------

***Uznesenje Djevice (Tizian)*** na Wikimedijinoj ostavi

1. ↑  David Jaffé, *Titian*, London: National Gallery Company, str. 192. ISBN 1-85709-903-6
2. ↑  Merlin Holland, ur. *Oscar Wilde: A Life in Letters; Letter to Lady Wilde, 24 June 1875.*, Fourth Estate: London and New York, 2010.
3. ↑  Durant, Will (1953). *The Renaissance: A History of Civilization in Italy from the Birth of Petrarch to the Death of Titian - 1204 to 1576*. New York: Simon and Schuster. str. 778. ISBN 0-671-61600-5.

Vanjske veze
------------

* La pittura Arhivirano 2012-12-28 na Wayback Machine-u, službene stranice crkve *Basilica S. Maria Gloriosa dei Frari* ()
* "Titian's Assumption of the Virgin, c. 1516-18" Arhivirano 2014-10-06 na Wayback Machine-u, Smarthistory, Khan Academy
**Plavo leto** (Verano azul) je bila čuvena španska dečija televizijska serija od 19 epizoda, u režiji Antonia Mercera, prvi put prikazana 1981. g. Ona govori o pustolovinama grupe mladih, starosti između 9 i 17 godina, za vreme letnjeg raspusta u mediteranskom gradiću Nerja u oblasti Costa del Sol u Andaluziji. Serija je imala ogromnu gledanost u Španiji i od tada je reprizirana skoro svakog leta. Ostavila je duboki trag nad mnogim pokolenjima gledalaca i postala je deo zajedničke kulturološke svesti Španaca. 
Serija je sa uspehom prikazana i širom sveta između ostalog i u Latinskoj Americi, Portugalu, Francuskoj a i u mnogim slovenskim zemljama poput Jugoslavije, Bugarske, Poljske i Čehoslovačke.

Producirala ju je Španska nacionalna televizija TVE (koja je tada bila i jedina televizijska stanica u Španiji) i prvobitno je emitovana na glavnom kanalu TVE1 od 11. oktobra 1981. do 14. februara 1982.

Snimljena je u 19 jednočasovnih epizoda. Nazivi epizoda su: 1. Susret 2. Nemoj ubiti moju planetu, molim te 3. Pancho Panta 4. Eva 5. Možda 6. Osmeh duge 7. Beatriz, Mon Amour 8. Posetilac 9. Mehur 10. Pećina "Zelena mačka" 11. Boce 12. Pljuska 13. Nož 14. Poslednja uloga 15. Idol 16. Mrtva žurka 17. Ne mičemo se 18. Nešto umire u duši 19. Kraj leta.

Kulturološki značaj
-------------------

Za građane Bugarske i Poljske rođene između ranih 1970-ih i ranih 1980-ih "Plavo leto" obrađivalo je neke ozbiljne mladalačke probleme kojima se do tada niko na televizijama nije bavio pod socijalističkim režimom kao što su Hipi-filozofija, razvod braka ili čak smrt bliskog prijatelja. Serija je bila jedna od malobrojnih TV ostvarenja za mlade emitovanih iza Gvozdene Zavese koja je odisala slobodom izražavanja suprotnoj ideološkoj indoktrinaciji tog vremena. Čak i nakon 2000. slučajni susret između nekog Bugarina i Španca često dovodi do izliva srećnih osećanja pri spominjanju "Plavog leta".
|  |
| --- |
| ***Vitez na raskršću*** |
|  |
| **Viktor Mihajlovič Vasnjecov**, 1882. |
| ulje na platnu , 167 × 308 cm |
| Ruski državni muzej, Sankt Peterburg |

**Vitez na raskršću** (rus. *Витязь на распутье*) je ulje na platnu ruskog slikara Viktora Mihajloviča Vasnjecova. Djelo je nastalo 1882. godine u vrijeme kada se Vasnjecov vratio u Moskvu gdje se koncentrirao na ilustriranje ruskih bajki i herojskih epova (bilina).

Vasnjecov je prvu verziju ove slike izradio 1877. a predstavio ju je sljedeće godine dok je konačna inačica stvorena 1882. Inspirirana je ruskim narodnim bajkama a prikazuje viteza na konju koji se nalazi na raskršću te gleda u menhir. Na njemu u prenesenom smislu piše: "*Ako jašeš s lijeve strane izgubit ćeš konja a ako jašeš s desne strane uzgubit ćeš glavu*". Drugi izvor navodi da menhir predstavlja izbor koji je stavljen na viteza: "*Ako jašeš s lijeve strane izgubit ćeš konja, ako jašeš s desne strane uzgubit ćeš glavu a ako jašeš po sredini izgubit ćeš oboje*" (ili varijantu od ova tri izbora).

Google je 2013. godine u čast 165. obljetnice rođenja Viktora Vasnjecova na početnoj stranici svoje web tražilice postavio posebni logo temeljen na slici Vitez na raskršću.

Slika se danas nalazi u ruskom državnom muzeju u Sankt Peterburgu.

Izvori
------

1. 1 2  „Vasnetsov - A Knight at the Crossroads". Arhivirano iz originala na datum 2015-02-12. Pristupljeno 2015-07-12.
2. ↑  ABC Gallery.com - Vasnetsov
3. ↑  Google и "Яндекс" отметили логотипами 165-летие Васнецова
**Richard Dean Anderson** je američki televizijski glumac rođen 23. januara 1950. godine u Minneapolisu, Minesoti. Poznat je po ulogama u televizijskim serijama MacGyver i Stargate SG-1, najduže prikazivane naučno-fantastične serije u Americi.

Biografija
----------

Anderson je rođen u Minneapolisu u Minnesoti od roditelja Stuart Jay Anderson i Jocelyn Rhae Carter, i ima škotsko, švedsko, norveško i Mohawk porijeklo. Odrastao je u Rosevilleu, u Minnesoti i pohađao Ohio University i St. Cloud State University.

### Karijera

Prvi put se kao glumac pojavljuje u američkoj seriji General Hospital kao Dr. Jeff Webber od 1976 do 1981.
Anderson je postao popularan zahvaljujući televizijskoj seriji MacGyver u kojoj je glumio glavnu ulogu.
1995 glumio je u humorističkoj seriji Legend.
Od 1997. do 2007. godine, glumio je Jack O'Neill-a u Stargate SG-1, a pojavljuje se i u Stargate Atlantis.
Posudio je glas za svoj lik The Simpsonsa u epizodi Kiss Kiss, Bang Bangalore. Glumio je i u reklamama.

Privatni život
--------------

Nikada se nije ženio. Ima kćerku Wylie Quinn Annarose rođenu 1998. Kćerku je dobio sa Apryl Prose. Izlazio je sa Teri Hatcher, Selom Ward, Larom Flynn Boyle,i njemačkom klizačicom Katarinom Witt.

Vanjski linkovi
---------------

* Richard Dean Anderson na sajtu IMDb
* Richard Dean Anderson Web Site

***Richard Dean Anderson*** na Wikimedijinoj ostavi

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 39442590
* LCCN: no99088577
* ISNI: 0000 0001 1624 7321
* GND: 1143169360
* SUDOC: 134205510
* BNF: cb12296644c (podaci)
* BIBSYS: 10073539
* MusicBrainz: 8fd21249-4cc0-4260-b83a-79537a00d532
* NKC: xx0173730
* BNE: XX910631

 |
**Rohinton Mistry** (Mumbai, 3.7. 1952.) je kanadski pisac rodom iz Indije.

Odrastao je u porodici koja pripada Parsijima, zoroastrijskoj manjini u Indiji. Nakon što je diplomirao matematiku i ekonomiju na Bombajskom univerzitetu 1973. godine, emigrirao je 1975. godine u Kanadu. Nakon kraćeg rada u banci, diplomirao je filozofiju i književnost na Univerzitetu Toronta.

Pisanjem se bavio od 1980-ih kada objavljuje prve radove. Njegov prvi roman *Such a Long Journey*iz 1991. godine je dobio Nagradu Generalnog guvernera, a 1998. je adaptiran u istoimeni film.

Svjetsku slavu mu je donio drugi roman - *A Fine Balance* (1995) - i to kada ga je u novembru 2001. odabrao Oprahin klub knjige i tako učinio bestselerom.

Bibliografija
-------------

* *Tales from Firozsha Baag* (1987), također izdan kao *Swimming Lessons and Other Stories from Firozsha Baag* (1989)
* *Such a Long Journey* (1991)
* *A Fine Balance* (1995)
* *Family Matters* (2002)

Vanjske veze
------------

* Rohinton Mistry biographical and critical information by James Proctor
* Biography from the English Department at Emory University
* Faber reading guide for 'A Fine Balance' Arhivirano 2008-03-08 na Wayback Machine-u

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 29581388
* LCCN: n88010985
* ISNI: 0000 0001 0883 3320
* GND: 120024845
* SELIBR: 218050
* SUDOC: 030626331
* BNF: cb12200439x (podaci)
* BIBSYS: 90073912
* NLA: 35987543
* NDL: 00471733
* NKC: xx0001196
* BNE: XX1287792
* CiNii: DA03801899
* CONOR.SI: 138031715
* NSK: 000300022

 |
Roman Melod
**Roman Melod** (grč. Ρωμανὸς ὁ Μελωδός, 6. vek) bio je vizantijski pesnik, rođen u Emesi (danas Homs u Siriji).

Stvaralaštvo Romana Meloda predstavlja vrhunac vizantijske himnografije. Retko je koji vizantijski pesnik dobio tako krupne epitete kao Roman. Ne samo što ga smatraju "Pindarom ritmičke poezije" i "najvećim vizantijskim pesnikom", nego se dopušta mogućnost da Roman bude proglašen "najvećim crkvenim pesnikom svih vremena" (Karl Krumbacher). Hrišćanska crkva je, sa svoje strane, suptilnu religioznu inventivnost ovog meloda (= pevača) nagradila ranom kanonizacijom i ubrajanjem u znamenite svece Istoka. Donekle legendarni, podaci njegovog žitija omogućavaju da se rekonstruišu bar neke osnovne okolnosti biografije: rođen je svakako u Siriji, po narodnosti Jevrejin; u bejrutskoj crkvi Vaskresenja bio je đakon, a u Carigrad prelazi za vlade cara Anastasija I (491–518), gde služi kao sveštenik i piše veliki broj himni (kondaka) – legenda kaže: celu hiljadu. Najuspelije su mu, na primer, božićna pesma, pesma o strašnom sudu, o Judinoj izdaji i sl. Njegovo se pesništvo odlikuje svečanim, ali jednostavnim i elegantnim izrazom, bogatim figurama, nenameštenom, diskretnom dramatikom. Nikada ne prelazi u patetiku, verbalističko fraziranje mu je tuđe, i tako izbegava loše strane poznije vizantijske himnografije (8–11. vek). Na žalost, upravo je ta himnografija – verovatno zbog svoje veće liturgijske upotrebljivosti – potisnula delo Romana Meloda, i tek od nedavno oživljava interesovanje za ovoga pravog pesnika, pesnika ukusa, mere i duboke lirske topline.

*Akatist* (Ἀκάθιστος), izuzetno svečana himna, jedan je od vrhunaca Bogorodičinog kulta, ali i vizantijske crkvene pesme uopšte. To je pohvala Bogorodici u 24 strofe koje redom počinju slovima grčkog alfabeta. Himna je nazvana tako jer se peva stojeći. Akatist je pripisivan carigradskom patrijarhu Sergiju, Georgiju Pisidi pa čak i patrijarhu Fotiju, mada je Sergijevo autorstvo izgledalo najverovatnije s obzirom na vezivanje uvodne strofe Akatista za istorijski događaj razbijanja avarsko-slovenske opsade Carigrada 626. godine. Međutim, novija istraživanja formalnih i sadržinskih elemenata ove himne sve više upućuju na Romana Meloda kao njenog autora. Uvodna strofa je verovatno kasnije zamenila prvobitni Romanov tekst. Osećanje ekstatične zahvalnosti Bogorodici kao posrednici spasenja teče u ovoj himni kroz niz blistavih metaforskih epiteta kakve je samo grčki jezik, sa svojim neograničenim mogućnostima pravljenja prideva i neiscrpan u simbolici, mogao da načini.

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 198679898
* LCCN: n50082733
* ISNI: 0000 0000 7976 2331
* GND: 118791087
* SELIBR: 197859
* SUDOC: 067720056
* BNF: cb12157743j (podaci)
* BIBSYS: 95004533
* MusicBrainz: ce2f72e2-e2a6-41dc-8ab0-ffe602e0cb02
* NLA: 35833295
* NDL: 00819825
* NKC: xx0030996
* BNE: XX935572
* CONOR.SI: 206586211
* NSK: 000536543

 |
**Dr Sava Penčić**, rusista, slavista i književnik, rođen 1925. umro je u Nišu 10. decembra 2003.

Bavio se prevodilaštvom, komparativnim proučavanjima književnosti i književnom kritikom.
Dr Penčić se školovao u Pirotu i Beogradu, a doktorirao na Filozofskom fakultetu Sveučilišta u Zagrebu. Radio je kao profesor Više pedagoške škole u Nišu, a potom kao profesor Filozofskog fakulteta Univerziteta u Prištini.

Aktivni učesnik i organizator mnogih slavističkih skupova kod nas i u svetu, dr Sava Penčić je objavio više knjiga, većinom studija o ruskoj književnosti. Posebnu pažnju privukle su dve knjige "Ruska književnost – poetičko-estetske studije", zatim "Poetika proze", "Književno delo i čitalac" i "Slovenske komparativne teme".

Sava Penčić je bio i uspešan pisac dramskih tekstova, naročito radio-drama, za koje je nagrađivan na konkursima svih radio-stanica SFRJ.

U periodu 1971.-1973. bio je potpredsednik Slavističkog društva.

Spoljašnje veze
---------------

* Bibliogafija Save Penčića Arhivirano 2007-06-10 na Wayback Machine-u
Za ostale osobe s istim imenom, v. Scott Taylor (razvrstavanje).

**Skot Tejlor** (engl. ) je kanadski novinar sa ekspertskim poznavanjem vojnog i ratnog izveštavanja. Njegovi izveštaji o ratnim događanjima uključuju ratove u bivšoj SFRJ, Kambodži, Africi i od nedavno u Iraku. Tejlor je bivši redov u Vojsci Kanade, a trenutno je glavni urednik vojnog magazina *Esprit de Corps*.

Novinarska karijera
-------------------

U novinarskoj karijeri izveštavao je iz Persijskog zaliva još tokom vojne operacije "Pustinjska oluja" 1991. godine, dok je na prostore bivše Jugoslavije kao ratni izveštač prispeo aprila 1992. Prošao je s beležnicom, perom i foto-aparatom ratne okršaje u Hrvatskoj, Bosni i Hercegovini, kao i NATO bombardovanje SRJ, te napade OVK na srpske snage bezbednosti na Kosovu i Metohiji, ali i makedonsko-albanski sukob u Makedoniji.

Tejlor je veliki kritičar kanadske vojske i Ministarstva nacionalne odbrane, a takođe je bio žestoki protivnik intervencije zapadnih sila u kosovskom i iračkom ratu. Tejlor je redovan kolumnista za kanadski magazin *Halifax Herald* iz Nove Škotske.

Potom je, nošen vetrovima rata, otišao u Irak, gde je, 2004. godine, Skot Tejlor, zajedno sa jednim turskim kolegom, kidnapovan od strane Ansar al-Islamske pobunjeničke grupe, grane Al-Kaide u Iraku. Tejlor je fizički i mentalno teško zlostavljan, nekoliko puta su mu otmičari pretili smrću. Posle pet dana Tejlor je ipak pušten na slobodu. U Beogradu je o tome na srpski jezik upravo prevedena i objavljena Tejlorova knjiga „Od Beograda do Bagdada"

Skot Tejlor je pozvan da svodoči na suđenju bivšem jugoslovenskom predsedniku Slobodanu Miloševiću u Hagu, i proveo je 6 sati u ćeliji sa Miloševićem u pripremi za svedočenje. 10 dana pre nego što je Tejlor trebao da svedoči, Slobodan Milošević je umro.

Bibliografija
-------------

|  |  |
| --- | --- |
| **Godina** | **Naslovi** |
| 1997 | *Tarnished Brass: Crime and Corruption in the Canadian Military* |
| 1998 | *Tested Mettle: Canada’s Peacekeepers at War*  |
| 2000 | *Inat: Images of Serbia and the Kosovo Conflict* |
| 2002 | *Diary of an Uncivil War: The Violent Aftermath of the Kosovo Conflict* |
| 2003 | *Spinning on the Axis of Evil: America's War against Iraq* |
| 2004 | *Among the 'Others': the forgotten Turkmen of Iraq* |
| 2008 | *Unembedded: Two Decades of Maverick War Reporting* |
| 2010 | *Unreconciled Differences: Turkey Armenia and Azerbaijan* |
|

Galerija
--------

* Tejlor na predavanju u Srpskom kulturnom centru u VankuveruTejlor na predavanju u Srpskom kulturnom centru u Vankuveru
* Tejlor na predavanju u Srpskom kulturnom centru u VankuveruTejlor na predavanju u Srpskom kulturnom centru u Vankuveru

Izvori
------

1. ↑  *Zarobljeni kanadski novinar pušten na slobodu*, SiBiSi Njuz, 13. septembar 2004. godine

Spoljašnje veze
---------------

|  |  |
| --- | --- |
|  | U Wikimedijinoj ostavi nalazi se članak na temu: **Scott Taylor (journalist)** |

* *Esprit de Corps* magazin

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 72293642
* LCCN: no98124863
* ISNI: 0000 0001 0986 6685
* GND: 123158834
* NDL: 00954423

 |
Slavoljub Stefanović Ravasi
**Slavoljub Stefanović-Ravasi** (rođen **Stevanović**; Čačak, 29. jun 1927 – Beograd, 2. februar 1996) je srpski televizijski i pozorišni reditelj.

Po završetku režije na Akademiji umetnosti u Beogradu odlazi na Kosovo i Metohiju u Pokrajinsko narodno pozorište u Prištini, gde režira niz predstava u Srpskoj i Albanskoj drami. Njegova prva režija je bila predstava „Svi moji sinovi" Artura Milera u Spskoj drami (premijera 16. oktobra 1952). Ubrzo će postaviti dela „Čovek koji nije postojao" Josipa Lešića, „Bez trećeg" Milana Begovića i „Tartifa" Ž. B. Molijera. U Prištini će se oženiti i albanskom glumicom Meribane Šalja (1931 - 1956), sestrom Abdurahmana Šalje, koja će posle nekolko godina umreti u 25. godini života. U Beograd će se vratiti 1958. godine.

Kad Televizija Beograd pokrene televizijsku dramu, Ravasi će napisati scenario po Nušićevoj drami „Kirija" i tako režirati prvu TV dramu na RTV Beogradu (1959). Potom će uslediti duodrama „Pukotina raja" sa Olgom Spiridonović i Mihajlom Viktorovićem. Te godine režiraće i „Krizantemu" Marijana Matkovića. U svom radnom veku Ravasi je režirao 84 televizijske drame i televizijske serije. Od serija poznate su: „Kod sudije za prekršaje" u 13 epizoda (1966 – 1968), „Volite se ljudi" u 6 epizoda (1967), Baksuz u 6 epizoda (1969), „Hronika palanačkog groblja", po istoimenoj prozi Isidore Sekulić, u 4 epizode (1971). Poslednja TV režija bila mu je drama „Tesla" Miloša Crnjanskog, u adaptaciji Vesne Jezerkić (1993). Uradio je i jednu epizodu „Ostavštine za budućnost" o slikaru Mariju Maskareliju (1988). Režirao je TV drame Veljka Petrovića, Branimira Ćosića, Borislava Pekića, Danila Kiša, Mome Kapora, Ljubomira Simovića, Milana Kundere, Andreja Hinga, Mirka Kovača, Siniše Kovačevića i drugih savremenih pisaca.

Za Televiziju Skoplje režirao je drame: „Ludiot i kaluđerica" (1968) i „Nešto temno i teško" (1968).

Dogodilo se da je Slavoljub Stefanović Ravasi svoju poslednju pozorišnu režiju imao u prištinskom Narodnom pozorištu 21. oktobra 1994. godine; režirao je „Pokojnika" Branislava Nušića. Nakon toga, bio je angažovan u Televiziji Priština na obuci mladih reditelja.

Ravasi je autor i tri scenarija:

* Kirija, po drami B. Nušića, 1959,
* Euridika, drama čiji je autor, režirao 1967,
* Koštana, po drami Bore Stankovića, koju je režirao 1976,

Otac je muzičarke, klavijaturistkinje beogradske rok grupe „Ekatarina Velika" Margite Stefanović.

Veze
----

* Pokrajinsko narodno pozorište

Literatura
----------

* Petar Volk: Pozorišni život u Srbiji 1944/1986, Beograd, 1990.
* Petar Volk: Između kraja i početka (Pozorišni život u Srbiji od 1986. do 2005. godine), Muzej pozorišne umetnosti Srbije Beograd, 2006.
* Ćemailj Sokolji: Pokrajinsko narodno pozorište u Prištini, rukopis,

Spoljašnje veze
---------------

* Slavoljub Stefanović Ravasi na sajtu IMDb
* Narodno pozorište Priština do 1999. Arhivirano 2011-04-16 na Wayback Machine-u
Steven Pressfield, 2011
**Stiven Presfild** (rođen septembra 1943. u Port of Spejnu, Trinidad) je američki romanopisac i autor mnogih filmova, uglavnom pisac vojnih istorijskih romana/fikcija smeštenih u klasičnoj antici. Njegova istorijska fikcija je dobro ispitana, ali zbog dramatičnog toka, Presfild možda promeni neke detalje, kao što je sled događaja, ili da koristi savremene uslove nesklada i imena mesta, izjavio je da je njegov cilj da pokuša da uhvati duh vremena.

Ognjena kapija zvanično je uvrštena u obaveznu literaturu za studente Vojne Akademije Sjedinjenih Država i Vojni institut u Virdžiniji. U septembru 2003. Sparta (danas sasvim malo naselje na mestu nekadašnje Leonidine kraljevine) proglašava Stivena Presfilda svojim počasnim građaninom.

Dela
----

* Aleksandar - Vrline rata
* Plime rata
* Gates of Fire (*Vatrena vrata* u Hrvatskoj; *Ognjena kapija* u Srbiji)
* Legenda o Bageru Vensu
* Pohod na Avganistan

Vanjske veze
------------

* Zvaničan sajt Stivena Presfilda
* Naučiti iz mog života

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 89801579
* LCCN: n94077375
* ISNI: 0000 0001 0859 1464
* GND: 122637119
* SUDOC: 080826318
* BNF: cb141297759 (podaci)
* BIBSYS: 8001487
* MusicBrainz: bacf9aa5-f1b0-45f1-a302-a736ea9962e0
* NDL: 00453292
* NKC: mzk2002160580
* BNE: XX1152722
* CiNii: DA18051216
* CONOR.SI: 50074723
* NSK: 000571200

 |
**Narsai** (cca. 399 - cca. 502) bio je sirijski pjesnik i nestorijanski teolog, poznat po nizu homilija us tihu, a koga Asirijska crkva Istoka slavi kao "Harfu duha".

Narsai se rodio u današnjem Iraku, u vrijeme kada je to područje bilo pod sasanidskom vlašću. Nakon smrti roditelja je otišao u tada rimsku Edesu gdje je pohađao tamošnju teološku školu. Tamo je proveo deset godina, a neko vrijeme i predavao. Edesu je oko 471. napustio zbog teoloških neslaganja sa episkopom Kirom. Zajedno sa svojim prijateljem Barsaumom je otišao u Nisibis gdje su tadašnji sasanidski vladari bili mnogo tolerantniji prema nestorijancima od rimskih (bizantskih) careva. Zajedno sa svojim prijateljem Barsaumom je tamo obnovio nekadašnju teološku školu. Kada je 489. istočnorimski car Zenon naredio zatvaranje škole u Edesi, mnogi od njenih učenika i nastavnika su otišli u Nisibis kako bi se pridružili Narsaiju. Narsai je doživio duboku starost i sahranjen je u Nisibisu. Niz njegovih homilija je očuvan do današnjih dana.


|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 52493723
* LCCN: n85065528
* ISNI: 0000 0004 4918 9975
* GND: 119192977
* SUDOC: 028814215
* BNF: cb12057251m (podaci)

 |
***Dillinger è morto*** (sh. *Dillinger je mrtav*) je italijanski igrani film snimljen u režiji Marca Ferrerija i premijerno prikazan početkom 1969. godine. Po žanru je drama, a protagonist, čiji lik tumači Michel Piccoli je Glauco, dizajner zaposlen u tvornici gas maski koji se sa posla vraća kući i otkriva kako mu je supruga (čiji lik tumači Anita Pallenberg) otišla u krevet i ostavila, sada već ohlađenu, večeru. Radnja prikazuje kako provodi noć zavodeći sluškinju (čiji lik tumači Annie Girardot) i igrajući se sa revolverom i fingirajući vlastito samoubistvo, a što će ujutro kulminirati supruginom likvidacijom.

*Dillinger è morto* je izazvao kontroverze zbog golotinje, ali i drugih detalja koje su neki od kritičara nazvali "opscenima". Sa druge strane je među dijelom kritike dobio brojne pohvale, jer je shvaćen kao svojevrsna alegorijska kritika kapitalizma i otuđenja u modernom društvu, a njegova nadrealna završnica postala predmetom brojnih i različitih tumačenja. Piccoli je, pak, svoju ulogu dobio slučajno, nakon što je Ferreri posjetio set filma *La Chamade*; njih dvojica su postali dobri prijatelji i sljedećih godina surađivali na nizu projekata među kojima se ističe *Veliko žderanje*.

Vanjske veze
------------

* *Dillinger Is Dead Arhivirano 2006-10-04 na Wayback Machine-u* at RAI International
* *Dillinger Is Dead* na AllMovie-u ()
* *Dillinger Is Dead* na sajtu IMDb

| * p
* r
* u
Filmovi koje je režirao Marco Ferreri |
| --- |
| 
* *El Pisito*
* *El Cochecito*
* *L'ape regina*
* "Il professore" in *Controsesso*
* *The Ape Woman*
* *Break Up*
* *Marcia nuziale*
* *Il seme dell'uomo*
* *Dillinger Is Dead*
* *L'udienza*
* *Liza*
* *Don't Touch the White Woman!*
* *La Grande Bouffe*
* *The Last Woman*
* *Bye Bye Monkey*
* *Seeking Asylum*
* *Tales of Ordinary Madness*
* *The Story of Piera*
* *The Future Is Woman*
* *I Love You*
* *The Flesh*
* *The House of Smiles*
* *Diary of a Maniac*

 |
***L'Autre Tartuffe ou la Mère coupable*** (srpskohrvatski: *Drugi Tartuffe, ili Majka krivac*) je drama u pet činova koju je 1792. godine napisao Pierre-Augustin Caron de Beaumarchais. *Majka krivac* je treći i posljednji dio Beaumarchaisove trilogije o Figaru, napisan nakon komedija *Le Barbier de Séville* i *Le Mariage de Figaro*. Napisana 1792. godine, *Majka krivac* je jedini dio trilogije koji je imao premijeru tokom godine u kojoj je napisan; premijerno je izveden 6. lipnja 1792. godine, ali bez prevelikog uspjeha. *Majka krivac* je tek nakon obnove 5. svibnja 1797. godine u *Théâtre de la rue Feydeau* postala uspjeh. *Majka krivac* je bila i posljednje Beaumarchaisovo dramsko djelo te jedini dio trilogije koji žanrovski nije određen kao komedija, već kao *drame morale*.

Radnja *Majke krivca* smještena je 20 godina nakon *Figarova pira* i prati događanja koja proizlaze iz afere koju su imali grofica i Chérubin dok je grof bio odsutan, odnosno iz grofovih sumnji da nije otac njihova sina Léona. Na koncu priče, Figaro opet mora upregnuti svoj um kako bi spasio situaciju.

Naslov drame je *hommage* velikom Molièreu i njegovom djelu *Tartuffe*. Kao i prethodni dijelovi trilogije i *Majka krivac* je uglazbljena u obliku istoimene opere koju je 1966. godine skladao Darius Milhaud.

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* BNF: cb14592011k (podaci)

 |
***La casa de al lado*** ( na španskom: "Kuća iz susedstva") je američka telenovela produkcijske kuće Telemundo koja se snima 2011. godine. Predstavlja rimejk čileanske telenovele *La Familia de al Lado* iz 2010.

Sinopsis
--------

Renato Konde je ugledan milioner i preduzetnik koji se svojom lukavošću uspešno snašao u poslovnom svetu, a njegovo ime postalo je sinonim za moć i bogatstvo. Zajedno sa suprugom Evom stvorio je porodicu na koju je ponosan, a čine je njihovo troje dece: Ignasija, Karola i Benhamin.

S druge strane, Havijer Ruiz i Pilar Arismendi, njihovi su susedi kakve svako poželeti može. Trude se činiti stvari ispravno i kako im dolikuje. Diplomiravši sa odličnim uspehom, venčali su se, dobili dvoje dece i sada čine jednu naizgled savršenu porodicu, dobrodošlu u svaki dom.

Kondeovi i Ruizovi bliski su prijatelji već godinama. Poznaju se, cene, i održavaju svoje dobre komšijske odnose. Tokom niza godina ove dve porodice žive u pravoj harmoniji. Dok većina Kondeovih poslovanja daje izvanredne rezultate, brak Havijera i Pilar takođe se čini skladan, ispunjen mnogim uspesima. No, iznenadna pojava čoveka pod imenom Gonzalo Ibanjez poremetiće mirne svakodnevnice i promeniće njihove živote zauvek, dok će mnoge nerešene misterije krenuti polako da izbijaju na videlo.

Uloge
-----

| Glumac: | Uloga: |
| --- | --- |
| Gabrijel Poras | Gonsalo Ibanjez |
| Marica Rodrigez | Pilar Arismendi |
| Migel Varoni | Havijer Ruiz |
| Katerine Sijačoke | Ignasija Konde |
| Himena Duke | Karola Konde |
| Karla Monroig | Rebeka Arismendi |
| David Čokaro |  |
| Frances Ondivijela |  |
| Gabrijel Valensuela | Emilio |