recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Nicolas Camille Flammarion** (Montigny-le-Roi, Haute-Marne, 26. februar 1842 - Juvisy-sur-Orge, 3. junj 1925) bio je francuski astronom, književnik i publicist.

Život i djelo
-------------

Flammariona je od malih nogu privlačila astronomija. Kao mladić je napisao dugi traktat o svemiru. Rukopis je vidio njegov ljekar, i tako mu se dopao, da mu je 1868. pomogao dobiti mjesto u Opservatoriji u Parizu, gdje je dugo vremena radio

Bio je osnivač i prvi predsjednik Francuskog astronomskog društva (Société Astronomique de France), koje je od godine 1887. izdajalo nezavisni časopis *BSAF* (*Bulletin de la Société astronomique de France*).

Godine 1883. je osnovao posebnu Opservatoriju u Juvisyju, koju je vodio do smrti. Često je letio balonom i uključio se u raspravu o postojanju kanala na Marsu, koju je godine 1881. otpočeo Schiaparelli. U njoj je zdušno stao na stranu onih koji su kanale tumačili kao dokaz postojanja inteligentnog života na Marsu, a koji je možda bio razvijeniji od ljudskog. Također je tvrdio da je jedan od Mjesečevih kratera nastao djelovanjem vegetacije u prošlosti. Do kraja života je vjerovao u postojanje drugih živih bića u svemiru.

Kasnije se počeo baviti i istraživanje parapsiholoških fenomena, duhovnosti i reinkarnacije. Njegove ideje o duhovnosti su uticale i na njegova književna djela, koja su kasnije postala dio žanra znanstvene fantastike. Bio je velik popularizator astronomije. Njegova knjiga *Popularna astronomija* iz 1879. godine se smatra najboljom knjgom te vrste u 19. vijeka

Njegova druga žena Gabrielle Renaudot je također bila istaknuta astronomkinja.

Spomeni
-------

Po njemu je imenovan meteorski krater na Mjesecu (Flammarion) i na Marsu (Flammarion), te asteroid glavnog pojasa 1021 Flammario.

Vanjske veze
------------

***Camille Flammarion*** na Wikimedijinoj ostavi


|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 12308308
* LCCN: n83201422
* ISNI: 0000 0001 2099 1217
* GND: 119223007
* SELIBR: 186999
* SUDOC: 032866119
* BNF: cb11902882q (podaci)
* BIBSYS: 90940357
* MusicBrainz: 81c9762a-cf7d-4d61-b5e3-78dc0564a3ca
* NLA: 35088028
* NDL: 00550645
* NKC: jn19990002310
* BNE: XX856491
* CiNii: DA04333887
* CONOR.SI: 10581347
* NSK: 000062060

 |
**Maceió** je grad od 1,030,910 i općina od 1,031,597 stanovnika. na sjeveroistoku Brazila u Saveznoj državi Alagoas u kojoj je administrativni centar.

Geografske karakteristike
-------------------------

Prostire se od niskih klifova na Atlantiku duž plitke Lagune Mundaú koja se proteže desetak kilometara u kopno. 
Grad djeluje uredno, i pored nekoliko favela na periferiji, ali puno bolje od siromašnjih naselja u unutrašnjosti Alagoasa.

Historija
---------

Historija tog grada usko je povezana sa procesom kolonizacije Brazila. 
U to vrijeme je njegova prirodna luka *Jaraguá* bila polazna točka ekspedicija u unutrašnjost zemlje.

Maceió je osnovan 1815, kad se administrativno odvojio od nedalekog Marechal Deodora. Iz njegove luke se isprva izvozilo drvo a kasnije šećerna trska. Upravo je proizvodnja šećera u brojnim manufakturnim šećeranama učinila da je brzo prerastao rivalski Marechal Deodoro pa je 1839. odabran da postane prijestolnica Kapetanije Alagoas, kad se odvojila Kapetanije Pernambuco.

Iste godine dobio je i status grada, pa je odtad izrastao u politički i ekonomski centar sjeveroistočnog Brazila.

Od 1869. je dom Historijskog instituta Alagoasa, od 1917. Medicinskog društva Alagoasa a od 1961. i Federalnog univerziteta Alagoas.

Stadion Rei Pelé

Znamenitosti
------------

Kao jedan od najstarijih gradova u Brazilu ima puno građevina kolonijalnih vremena od vladine palače do katedrale Bom Jesús dos Mártires. Atrakcije su mu i svjetionik na brdašcu u centru i veliki stadion Rei Pelé.

Privreda i transport
--------------------

Maceió je trgovačko-finacijski centar Alagoasa, ali se ipak njegova ekonomija bazira se na industriji. jer je grad brojnih tvornica koje proizvode celulozu, kemikalije, tekstil, cigarete i brojnih livnica željeza, čelika i cinka. Pored tog još uvijek ima puno šećerana i destilerija.

U moru pored grada ima puno naftnih platformi pa je i njihov logistički centar
U okolici grada ima puno plantaža kokosovih i palmi uljarica. On je i popularna turistička destinacija zbog plaža po toplim lagunama.

Njegova luka Jaraguá, dobro zaštićena rtom, nekad je bila idealna za jedrenjaka, ali danas u nju mogu uploviti samo brodovi plićeg gaza, dok se oni većeg sidre na pučini. Iz nje se i danas izvozi šećer, pamuk i rum.
Maceió je obalnom željezničkom prugom i autoputom povezan sa Aracajom, Recifeom i drugim gradovima. 

Grad ima i *Internacionalni aerodrom Zumbi dos Palmares* (IATA: **MCZ**, ICAO: **SBMO**).

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5 6  „*Maceió*" (engleski). City population. Pristupljeno 16.01.2024.
2. 1 2 3 4  „Maceió Municipality in Alagoas" (engleski). City Population. Pristupljeno 16.01.2024.
3. 1 2 3 4 5 6 7  „*Maceió*" (engleski). Encyclopædia Britannica. Pristupljeno 16.01.2024.
4. 1 2 3  „Maceió" (portugalski). Mundo Educacao. Pristupljeno 16.01.2024.

Vanjske veze
------------

***Maceió*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Prefeitura Municipal do Rio Maceió* (službene stranice) ()
**Emil Boyson** (Bergen, 1897. – Christiania, 1979.) je bio norveški pesnik i pisac.

Život
-----

Carl Emil Steen Boison je rođen u Bergenu (Norveška) od roditelja Imanuela Boysena (1854–1921) i Kristine Stin (1869–1905). Odrastao je kao samohrano dete nakon što su mu braća i sestre pomrli na porođaju. Majka mu je umrla kada je imao devet godina. Njegov otac je bio pravnik koji je bio stacioniran u raznim mestima: Bergen, Trondheim, Røros i konačno u Kristijaniji. Godine 1906. njegov otac je postavljen u Uttrøndelag u Trondhajmu. Godine 1913. porodica se preselila u Kristijaniju. Godine 1917. stekao je artijum u Katedralnoj školi Kristijana. Godine 1923. oženio je Friedel Schatz (1897–1975). Venčali su se u Berlinu gde je ona bila zaposlena kao umetnica. Par je često živeo razdvojeno do 1963. godine, kada su se nastanili na Hans Nilsen Hauges Gatu u Oslu.

Debitirao je 1920. pod pseudonimom Karl Snemo, sa objavljivanjem knjige *Åpning til regnbuen*. Bojson je zvanično debitirao 1927. sa knjigom proze *Sommertørst* a pre svega je bio poznat po svojoj poeziji. Njegova poezija je pisana modernističkim stilom, jezikom koji se razlikuje od svakodnevnog, ali često zadržavajući tradicionalne obrasce strofa i formu. Njegov stil je široko nadahnut francuskim simbolizmom.

Emil Boyson je takođe završio antologiju sa kolegom autorom Asbjørnom Aarnesom (1923-2013) pod naslovom *Norsk poesi fra Henrik Wergeland til Nordahl Grieg. En antologi* koju je objavio izdavač Gildendal 1961. Antologija je pokrivala više od jednog veka norveške književnosti od ranih spisa Henrika Wergelanda (rođen 1808.) do završnih dela Nordahla Griega koji je umro 1943. Poglavlja su profilisala dvadeset i četiri norveška autora, među kojima se nalaze i književni velikani kao Bjornstjerne Bjornson, Sigrid Undset i Knut Hamsun.

Dela
----

* *Åpning til regnbuen* (pesme, 1920)
* *Sommertørst: En historie* (roman, 1927)
* *Skumring mellom søiler* (pesme, 1932)
* *Varsler og møter* (pesme, 1934)
* *Tegn og tydning* (pesme, 1935)
* *Yngre herre på besøk: En fabel* (roman, 1936)
* *Vandring mot havet: En prosa-diktning* (roman, 1937)
* *Gjemt i mørket* (pjesme, 1939)
* *Sjelen og udyret* (pjesme, 1946)
* *Gjenkjennelse* (pjesme, 1957)
* *Utvalgte dikt* (pjesme, 1959)
* *70 dikt* (pjesme, 1974)
* *Før sporene slettes: dagbok* (pjesme, 1981)

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 61676466
* LCCN: nr98023457
* ISNI: 0000 0000 4973 4524
* GND: 12219733X
* SUDOC: 152921656
* BNF: cb12885559q (podaci)
* BIBSYS: 90110433

 |
**Carlo Lorenzini Collodi** (čita se *Karlo Kolodi*; 24. novembra 1826. - 26. oktobra 1890.) italijanski književnik, autor u svetu čuvene bajke o Pinokiju.

Biografija
----------

Rođen je 1826. kao Karlo Lorencini, u Firenci. Otac Domeniko bio je kuvar, a majke Anđela Orcari, radila je kao služavka. Pseudonim Kolodi, Lorencini je izabrao po selu koje se nalazilo u Toskani (Italija), rodnom mestu njegove majke, gde je proveo detinjstvo i završio osnovnu školu.
Po završetku škole, Kolodi se školovao za sveštenika, ali se zapošljava kao prodavac knjiga.
Ubrzo Kolodi počinje da se bavi politikom, zahvaljajući širenju pokreta za ujedinjenje Italije. Sa 22 godine postaje novinar koji je radio za pokret.

List koji je pokrenuo 1848. "Ulične svetiljke", ubrzo je ukinut, po naredbi Toskanskog Vojvode. Ponovo je pokrenut 1860. 
Njegov drugi list „Čarka", imao je više sreće. Po ujedinjenju Italije, 1861. prestaje da se bavi novinarstvom.

U periodu od 1856. do 1887. piše više knjiga, ali tek pred kraj života stiče slavu. Dečjom literaturom počinje da se bavi 1875. godine, prevođenjem Peroovih priča (fr. ), poput Uspavane lepotice i Mačka u čizmama. 1876. piše delo „Đanetino", inspirisano delom Aleksandra Luiđija Paravićija „Đaneto".
Knjiga o Pinokiju se prvobitno zvala „Priča o lutku" ital. *Storia di un burattino*  i izlazila je u nastavcima prvom Italijanskom dečjem časpisu „Žurnal za decu", iako prvobitno nije bila namenjena deci. Po izlasku iz štampe, knjiga je preimenovana u „Pinokijeve avanture". Danas je u svetu poznata i pod imenom „Pinokio".

Kolodi je umro 26. oktobra 1890. godine. Sahranjen je u Firenci.
Posle njegove smrti, osnovana je nacionalna fondacija koja je nosila njegovo ime i park posvećen Pinokiu.

Pinokio
-------

Knjiga je prvobitno namenjena odraslima i imala samo prvih 15 glava današnje knjige. Kako se izdavaču nije svideo kraj, koji je po njegovom mišljenju bio surov, uspeva da nagovori Kolodija da ga promeni. Kolodi je, umesto da promeni kraj, nastavio da piše nove glave (od 16 do 36). zahvaljujući kojima od prvobitne zamisli da bude knjiga za odrasle, postaje knjiga za decu.

Crkva je iznela svoje neslaganje sa tekstom, tvrdeći da može da izazove pobunu. Prva skicirana verzija knjige pojavljuje se 1883. godine. 
Crteže je radio Enriko Macanti.
Po ovoj knjizi Volt Dizni je snimio 1940. čuveni crtani film „Pinokio".

Vidi još
--------

* Pinokio

Vanjske veze
------------

***Carlo Collodi*** na Wikimedijinoj ostavi

* www.liberliber.it/biblioteca Arhivirano 2008-04-18 na Wayback Machine-u
* Pinokio-park Arhivirano 2008-02-25 na Wayback Machine-u

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 24599845
* LCCN: n79063096
* ISNI: 0000 0001 2124 3974
* GND: 118669788
* SELIBR: 259263
* SUDOC: 02679537X
* BNF: cb118973660 (podaci)
* BIBSYS: 90053128
* MusicBrainz: 6f31fa98-addc-486b-b666-d08951cbaac5
* NLA: 36322238
* NDL: 00436397
* NKC: js20020805877
* BNE: XX866915
* RKD: 306609
* CONOR.SI: 5650275
* NSK: 000043893

 |
**Mohammed Muntari** (arapski: محمد مونتاري; Kumasi, 20. prosinca 1993.), katarski nogometaš i reprezentativac ganskog porijekla koji igra kao napadač. Muntari je rođen u Gani, ali je vrlo rano otišao u Katar te je u mađuvremenu stekao i katarsko državljanstvo. Trenutno igra za katarski klub Al-Duhail. Njegova profesionalna karijera započela je 2013. godine u Al-Džajišu, gdje je igrao sve do 2015. godine i osvojio dva kup natjecanja. Tada prelazi u nekadašnju Lekviju, koja je 2017. godine preuzela Al-Džajiš i postala Al-Duhail, gdje Muntari igra i danas. S Al-Duhailom je bio nacionalni prvak te je također osvajao kup natjecanja. 

Kako je u mladosti stekao katarsko državljanstvo, Muntari je još 2014. godine pozvan u reprezentaciju Katara, s kojom je igrao na nekoliko međunarodnih natjecanja, od kojih je svakako najznačajnije FIFA Svjetsko prvenstvo 2022. godine. U utakmici drugog kola protiv Senegala, Muntari je postigao gol za smanjenje senegalskog vodstva na 2:1, čime je postao prvi katarski strijelac na FIFA Svjetskom prvenstvu u historiji; Katar je na kraju izgubio 3:1. 

| * p
* r
* u
Sastav Katara  na  FIFA Svjetskom prvenstvu 2022. |
| --- |
| 1 al-Šēb • 2 Ró-Ró • 3 A. Hasan • 4 Vād • 5 Salman • 6 Hatem • 7 Alāeldin • 8 Asadala • 9 Muntari • 10 al-Hajdos (c) • 11 Afif • 12 Boudiaf • 13 Keder • 14 Ahmed • 15 al-Ravi • 16 Khoukhi • 17 Mohamad • 18 Munēr • 19 Ali • 20 al-Hadžri • 21 J. Hasan • 22 Baršam • 23 Madibo • 24 al-Hadrami • 25 Gaber • 26 Mešāl • Izbornik: Sánchez | Katar |
|  |  |
| --- | --- |
|  | *Ovaj članak o **književnosti** je u začetku. Možete pomoći Wikipediji tako da ga proširite*. |

  

**Seyyid Vehbî** (oko 1674 – Istanbul, 1736) je bio osmanski divanski pjesnik 18. stoljeća. Smatra se kao jedan od najistaknutijih autora iz doba tulipana.

Životopis
---------

Rođen je u Istanbulu negdje oko 1674. godine, njegovo pravo ime je bilo Hüseyin. 
Poeziju je počeo pjevati u mladosti i koristio se pseudonimom Hüsami. Dobio je dobro obrazovanje. Postao je učenik Mirzazade Ahmeta Neyli Efendije, koji je bio jedna od uglednih književnih i političkih ličnosti tog perioda. Nešto kasnije je ga učitelj Neyli nazvao «Vehbi». Osim toga, uzeo je titulu «Sayyid» jer je se jedan njegov predak smatrao jednim od Sayyida. Postao je književnik i bibliofil u službi državnih dostojanstvenika. Dugo je radio kao nastavnik u istanbulskim medresama.  
 
Zahvaljujući odama i kronikama koje je napisao za moskovski pohod 1711. godine, sultan Ahmed III. je okrenuo pažnju prema njemu. Uz narudžbu velikog vezira Damat İbrahim-paše napisao je mali hvalospjev o Pasarofskom sporazumu (21. jul 1718.) pod nazivom «Sulhiyye». 1720. je napisao «Surnâme-i Vehbî», spjev obogaćen minijaturama u časti obrezivanja četiri šehzada (prinčeva) od sultana Ahmeda. Djelo je dobilo velike pohvale i nakon toga je Seyyid Vehbi vrlo brzo napredovao u svom profesionalnom životu. Potom je pobijedio na natječaju za stihove na bunaru sultana Ahmeda III. ispred dvorca Topkapi.  

Nakon toga je imenova sudca u Tabrizu. Kasnije je držao mevlevije u Kajseriju, Manisi i Halepu. Napuštavši Halep, otišao je na hodočašće (Hadž). Po povratku je se razbolio i umro u svojoj kući u Aksarayu u Istanbulu, što je danas mahala Aksaray, te je pokopan na groblju od džamije Džambazije (tur. *Cambaziye Camii*) u mahali Cerrahpaşa (Fatih).

Djela
-----

Seyyid Vehbi je u svojim pjesmama prenio čitateljima doba i okruženje u kojem je živio.   

Njegovo glavno djelo je ***Surnâme-i Vehbî***. 1720. godine je sultan Ahmed III priredio 15-dnevnu proslavu za obrezivanje svojih četiri sinova: Şehzade Süleyman (1710–1732), Şehzade Mehmed (1717–1756), Şehzade Mustafa (1717–1774), Şehzade Bayezid (1718–1771). Seyyid Vehbi je opisao u svome spjevu taj svečani događaj. Knjiga je obogaćena sa mnogobrojnim minijaturama od slikara Levni i smatra se remek-djelo osmanske kulture 18. stoljeća. Sačuvana je u Museju Topkapija.  

Na česmi Ahmeda III. ispred Topkapija su urezani njegovi stihovi, što je i slučaj i za tvrđavu Yedikule gdje se nad vratima nalazi njegov natpis, koji je Ahmed III naručio prilikom popravka zidova nakon potresa.

Izvori
------

1. ↑  tur. *Vehbî* iz arap.  tj. sluga, preko arap.  (abdulwahāb) tj. sluga svemoćnog [Alaha]
2. ↑  tur. *Sünnet* ili *Sünnet Töreni*. Obrezivanje na arapskom je Khitan (ختان) ili Khatna (ختنة).

Bibliografija
-------------

* () „«Seyyid Vehbî» u TDV İslâm Ansiklopedisi". Pristupljeno 20. 02. 2022.

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 10732403
* LCCN: nr98026662
* ISNI: 0000 0000 5488 7824
* GND: 122632117
* SUDOC: 191066230
* BNF: cb146047599 (podaci)

 |
**Lusi Stoun** (engl. ; 13. avgust 1818—19. oktobar 1893) bila je američka govornica, abolicionistkinja, sufražetkinja i organizatorka pokreta za ženska prava. Godine 
1847. Stounova je postala prva žena iz Masačusetsa koja je dobila diplomu fakulteta. Bila je glasnogovornica pokreta za ženska prava i slobodu robova u vreme kada su žene obeshrabrivane i sprečavane da govore u javnosti. Takođe je poznata po tome što je nakon venčanja zadržala devojačko prezime, u vreme kada je bio običaj da žena uzme prezime svog supruga.

Njene organizacione aktivnosti u okviru pokreta za ženska prava dovele su do značajnih promena tokom 19. veka, uprkos komplikovanoj političkoj situaciji. Stounova je pomogla pri organizaciji prve „Nacionalne konvencije za ženska prava" (engl. ), koju je podržavala svake naredne godine, kao i brojne lokalne i regionalne aktivističke konvencije. Govorila je pred brojnim zvaničnicima u cilju promocije zakona koji bi ženama dali veća prava. Pomogla je u osnivanju „Ženske lojalne nacionalne lige" (engl. ) kako bi dala svoj doprinos pri izglasavanju 13. amandmana Ustava Sjedinjenih Američkih Država kojim bi robovlasništvo bilo zabranjeno. Potom je učestvovala u osnivanju „Američke sufražetske asocijacije", čije su aktivnosti značajno doprinele uvođenju ženskog prava glasa na lokalnom nivou.

Stounova je obimno pisala o ženskim pravima i bavila se objavljivanjem i distribucijom govora i zbornika. Godine 1870. osnovala je značajan i uticajan feministički nedeljnik „Ženski žurnal" (engl. ), koji je objavljivao, kako njena, tako i mnoga druga mišljenja o ženskim pravima. Stounovu su nazivali „glasnogovornicom", „zvezdom danicom" i „srcem i dušom" pokreta za ženska prava. Njen rad je inspirisao Suzan B. Entoni da se posveti sufražetskom pokretu, a Elizabet Kejdi Stanton nazvala ju je „prvom osobom koja je naterala američku javnost da se duboko umeša u žensko pitanje." Stounova, Entonijeva i Stantonova često su nazivane „trijumviratom" sufražetskog i feminističkog pokreta 19. veka.

Izvori
------

1. ↑  Electronic Oberlin Group. *Oberlin: Yesterday, Today, Tomorrow...* Lucy Stone (1818-1893). Pristupljeno 9. maja 2009.
2. ↑  *Dorchester Atheneum*. Lucy Stone, 1818-1893  Arhivirano 2017-10-11 na Wayback Machine-u. "Najveći doprinos Lusi Stoun možda je upravo to što je osnovala i finansirala nedeljni list Američke sufražetske asocijacije pod nazivom „Ženski žurnal"." Pristupljeno 9. maja 2009.
3. ↑  Spender 1982: str. 348 harvnb error: no target: CITEREFSpender1982 (help)
4. ↑  Hays 1961: str. 81 sfn error: no target: CITEREFHays1961 (help)
5. ↑  Million 2003: str. 161 sfn error: no target: CITEREFMillion2003 (help)
6. ↑  Hays, p. 88; Million, pp. 132, 296n.9
7. ↑  Blackwell 1930: str. 94 sfn error: no target: CITEREFBlackwell1930 (help)
8. ↑  Library of Congress. American Memory. American Women, Manuscript Division. *Women's Suffrage: The Early Leaders*. Pristupljeno 13. maja 2009.
9. ↑  Riegel 1970: str. 220

Literatura
----------

* Riegel, Robert Edgar (1970). *American Women: A Story of Social Change*. Fairleigh Dickinson Univ Press. str. 220–. ISBN 978-0-8386-7615-8.

***Lucy Stone*** na Wikimedijinoj ostavi
**Mogi das Cruzes** je grad od 419,790 i općina od 451,505 stanovnika na jugoistoku Brazila u Saveznoj državi São Paulo.

Geografske karakteristike
-------------------------

Mogi das Cruzes leži na nadmorskoj visini 760 metara, duž rijeke Tiete, Od svog administrativnog centra grada São Paula je udaljen je pedesetak km istočno, pa je dio te metropole.

Historija
---------

Prvi kolonisti su ga krajem 16. vijeka, počeli koristiti kao odmorište, ubrzo je izrastao u selo, koje je 1611. dobilo status vile i ime *Villa of Sant'Ana de Mogi Mirim*.

U to je vrijeme već postojala cesta za São Paulo, kojom se počelo se prevoziti sve više ljudi, robe.
Uz nju je Mogi Mirim narastao u grad, pa je 1865. dobio status grada.

Od 1973. je sjedište Univerziteta Mogi das Cruzes.

Danas je snažan industrijski centar, sa pilanama, štavionicama, čeličanama, tvornicama keramike, automobilskih dijelova, papira, tekstila i kemikalija. 
Pored tog je i ratarski centar koji snabdjeva grahom i voćem São Paulo i Rio de Janeiro.

Željeznicom i autoputom povezan je Sao Paulom i Rio de Janeiro, a ima i aerodrom.

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5  „Mogi das Cruzes" (engleski). City Population. Pristupljeno 06.02.2024.
2. 1 2 3 4  „Mogi das Cruzes (Moji das Cruzes)" (engleski). City Population. Pristupljeno 06.02.2024.
3. 1 2 3 4 5  „Mogi das Cruzes" (engleski). Encyclopaedia Britannica. Pristupljeno 06.02.2024.
4. 1 2  „Descobrindo Mogi das Cruzes" (portugalski). Prefeitura de Mogi das Cruzes. Pristupljeno 06.02.2024.

Vanjske veze
------------

***Mogi das Cruzes*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Prefeitura de Mogi das Cruzes* (službene stranice) ()
**Dragomir Bečanović**, rođen 10. februara 1965. godine u Nikšiću je legenda džudo sporta u bivšoj Jugoslaviji. Nastupao je za Nikšićki džudo klub *JK Akademik*.

Sportska karijera
-----------------

Već 1987. godine doživio je prvi veliki međunarodni uspjeh, osvojivši srebrnu medalju na evropskom prvenstvu u Parizu, kada su ga sudije spriječile da se okiti najsjajnijim odličjem jer su pobjedu poklonili domacem takmičaru. Te godine, prvi put, izabiran je za najboljeg sportistu Crne Gore. 

1988. godine Bečanović postaje prvak Jugoslavije i prvak Balkana.

Kruna čitavog njegovog rada je osvajanje zlatne medalje na svjetskom prvenstvu 1989. godine u Beogradu i tada postaje prvi jugoslovenski džudista koji se okitio najsjajnijim odličjem na svjetskom šampionatu. On je, istovremeno, i prvi džudista iz ostatka Svijeta koji je u lakoj kategoriji (do 65 kg) prekinuo dominaciju Japanaca.

1989. godine izabran je za najboljeg sportistu Crne Gore i Jugoslavije.

1990. godine dobio je nagradu 18 septembar najveće priznanje Nikšića.

1991. godine je prestao aktivno da se bavi džudom.

Radio je kao ambasador za sport, toleranciju i fer-plej u Vladi Crne Gore. Trenutno svjetski prvak u džudou, izabran je za predsjednika Skupštine Džudo saveza Crne Gore i živi u Nikšiću .
**Lujo Bakotić** (21. 11. 1867, Senj — 31. 3. 1941, Beograd ) bio je pravnik, publicista, leksikograf, diplomata. 

Punog imena *Lujo (Alojzije) Juraj Franjo Ivan Josip Bakotić*, rođen je u Senju od oca Ignjata Bakotića i majke Adele (Adelajde) markize Gravisi. Lujo se, kao i njegov otac Ignjat, advokat, smatrao Srbinom katoličke vere. Gimnaziju je završio u Splitu, a pravne nauke u Beču i Gracu. 

Bavio se advokaturom, a jedno vreme je bio i predstavnik Srpske stranke u Dalmatinskom saboru. Zbog rada za narodne ideale morao je 1913. pobeći u Srbiju. Nakon izbijanja Prvog svetskog rata, povukao se u Niš a odatle u Pariz, pa Rim, gde je postavljen za sekretara poslanstva pri Vatikanu i radio na Konkordatu između Srbije i Vatikana. 

Posle Prvog svetskog rata bio je poslanik Kraljevine Srba, Hrvata i Slovenaca u Vatikanu (1920-1923), kao i na drugim dužnostima Ministarstva spoljnih poslova. Često je zastupao novu državu u Hagu, a posle je postavljen za našeg poslanika u Moskvi i kao takav penzionisan 1935. 

Bakotić je bio klasično obrazovan, poznavalac francuskog, italijanskog, nemačkog, engleskog i latinskog jezika. 

Poznata dela: 

* Justinijanove institucije (prevedeno s latinskog 1911).
* Dalmatinsko pitanje (izašlo 1915. u Švajcarskoj, na francuskom jeziku),
* Rečnik srpskohrvatskog jezika (1936),
* Preveo je i izdao Bibliju (Stari i Novi Zavet, 1938, posle dvadeset godina rada)
* Srbi u Dalmaciji (1939).

Takođe je napisao veliki broj pravno-političkih članaka u stručnim časopisima.

Literatura
----------

* Nekrolog u "Politici", 1. aprila 1941, str 7[*mrtav link*] (bolja slika ovde[*mrtav link*] na strani 5).
**Mislav Bago** (Zagreb, 13. rujna 1973. – Zagreb, 18. kolovoza 2022.) bio je hrvatski novinar i voditelj. Dobitnik niza nagrada i odlikovanja, Bago je slovio za jednog od najboljih hrvatskih novinara, a bio je poznat po svom nepokolebljivom stavu i pitanjima kojima bi svoje sugovornike, često visokopozicionirane pojedince iz domaće politike, dovodio u vrlo nezgodne situacije. Godine 2006. organizirao je intervjue s Ivicom Račanom i Ivom Sanaderom, za koje je dobio nagradu Hrvatskog novinarskog društva. 

Rođen je u Zagrebu 1973. godine. Osnovnu školu završava u Velikoj Gorici, a gimnaziju u Zagrebu, nakon čega upisuje Fakultet političkih znanosti u Zagrebu, na kojemu je i diplomirao. Nakon diplome zaposlio se na HRT-u, gdje se specijalizirao za teme iz unutrašnje politike, posebice izbore. Od 2006. do 2008. godine bio je urednik HRT-ove emisije *Otvoreno*, a 2009. godine prešao je na Novu TV, gdje je radio do svoje iznenadne smrti u kolovozu 2022. godine; uzrok smrti nije naveden. Bio je i potpredsjednik HND-a. 

Za života je dobio niz nagrada i priznanja. Nagradu Marija Jurić Zagorka HND-a dobio je prvi put 1998. za najbolju reportažu, a 2003. i 2006. za najbolji intervju. Nagradu Novinar godine dobio je 2006. godine za seriju intervjua s bivšim premijerima Ivom Sanaderom i Ivicom Račanom, a 2013. dobio je regionalno priznanje od Europskog pokreta BiH koji ga je proglasio regionalnim novinarom godine. U svibnju 2023. posthumno mu je dodijeljena Nagrada Otokar Keršovani, HND-ova nagrada za životno djelo.
Luka Botić
**Luka Botić** (Split, 1830. - Đakovo, 22. kolovoza 1863.), hrvatski književnik i političar.

Životopis
---------

Gimnaziju je završio u Splitu, a teologiju je studirao u Zadru. Bio je zagrijan za ideje narodnog preporoda. Jedno vrijeme je radio kao Strossmayerov službenik na dvoru u Đakovu, ali kako je odbio prisegnuti vjernost caru dobio je otkaz. Nakon pada Bachova apsolutizma, 1861. postaje zastupnik u Saboru, gdje se bori za ujedinjene Hrvatske i Dalmacije. Umro je od tuberkuloze. Veliki uspjeh postigla je njegova pripovijest u stihu *Pobratimstvo*, a njegovo glavno djelo, spjev *Bijedna Mara*, bilo je vrlo popularno među suvremenicima. Ostala su mu značajnija djela spjev *Petar Bačić* i proza *Dilber Hasan*. Smatra se osnivačem hrvatskog romantičnog epa.

Djela
-----

* *Pobratimstvo*
* *Bijedna Mara*
* *Petar Bačić*
* *Dilber Hasan*

WikizvorWikizvor
Wikiteka ima izvorna djela autora:
***Luka Botić***


|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 29582778
* LCCN: no91009240
* ISNI: 0000 0001 0856 2575
* GND: 103497110
* SUDOC: 030726603
* BNF: cb12208463q (podaci)
* BIBSYS: 2114276
* NKC: xx0087674
* CONOR.SI: 19600739

 |
**Volodimir Vakulenko** (Kapitolivka, 1972 – Harkivska oblast?, 2022?) bio je ukrajinski pisac, pjesnik i aktivist.

Biografija
----------

Bio je pisac i pjesnik. Izdao je 13 knjiga, uključujući knjige za djecu. Bio je laureat Međunarodne nagrade za književnost Oles Ulyanenko i laureat Sveukrajinskog natjecanja Lesya Martovych. Za svoja književna postignuća dobio je Srebrni trozubac na 20. godišnjicu neovisnosti Ukrajine. Od jeseni 2013. aktivan je pobornik tzv Revolucija dostojanstva u Ukrajini.

Nakon ruske invazije na Ukrajinu (2022.), otet je krajem marta iste godine iz svoje kuće u selu Kapytolivka zajedno sa svojim sinom koji boluje od autizam. Vakulenenko je vjerojatno pritvoren na temelju unaprijed pripremljenog popisa zabrane, uključujući i bivše vojno osoblje. Od tada je ostala nepoznata sudbina njega i njegovog sina. U septembru 2022. nakon što je ukrajinska vojska oslobodila grad Izium, ondje je pronađena masovna grobnica s tijelima 447 osoba. Dana 28. novembra 2022. internetski portal Suspilne.media izvijestio je da je DNK istraživanje potvrdilo da je među žrtvama pokopanim u masovnoj grobnici bilo tijelo Volodimir Vakulenko. Informaciju je na Facebooku potvrdila i bivša spisateljeva supruga.
**Luscije Lanuvin** (lat. *Luscius Lanuvinus*, tj. iz Lanuvija) bio je rimski komediograf s kraja 2. i početka 1. veka pne..

Pisao je palijate ugledajući se na Menandra, ali od njih nije ostalo ništa. Spominje se jedino da je adaptirao Mendandrovu *Avet* *(Phasma)* i komediju *Blago* *(Thesaurus)*, čiji je autor nepoznat, ali bi to opet mogao biti Menandar. Volkacije Sedigit ga u svome desetočlanom kanonu najboljih rimskih komediografa stavlja na deveto mesto.

Bio je član "kolegija pisaca i glumaca" *(collegium scribarum histrionumque)*, staleškog udruženja osnovanog 207. pne. nakon što je Livije Andronik sastavio jednu himnu posvećenu boginji Junoni. 

Luscije je poznat po tome što je stalno i žestoko kritikovao dela velikog komediografa Publija Terencija Afera, koji se od te kritike brani u prolozima svojih komedija. Terencije svoga kritičara nikada ne spominje po imenu, već ga naziva "zlonamernim" *(malevolus)* i "starim" *(vetus)* pesnikom, ali Terencijev komentator Elije Donat nas obaveštava da se iza njega krije upravo Luscije Lunivin.

Luscije iznosi optužbu da komedije koje se prikazuju pod Terencijevim imenom zapravo pišu njegovi zaštitnici, Publije Kornelije Scipion Emilijan i Gaj Lelije Sapiens, te da im istovremeno nedostaje komička snaga i ritam plautovskih palijata.

Sledeći primer Cecilija Stacija, Luscije snažno odbacuje praksu "kontaminacije", koja je inače bila dosta raširena među piscima palijate, pa ju je usvojio i Terencije. Zato Luscije optužuje Terencija da je u *Devojci s Androsa* kontaminirao Menandrovu *Devojku s Androsa* i *Devojku iz Perinta*. Najzad, optužuje ga i da plagira delo Gneja Nevija i Plauta, jer iz njihovih komedija uzima likove parazita i hvalisavog vojnika. No te su likove i Plaut i ostali rimski komediografi zapravo preuzeli iz nove atičke komedije.
„Viki" preusmjerava ovdje. Za srpsku pjevačicu, v. Viki (pjevačica).
Ward Cunningham, izumitelj vikija
Wikipedia, naslovnica
**Wiki** (havajski: *wiki* – „brz") jest ime za internetsku stranicu koja se upotrebljava za posebnu vrstu hipertekstualne kolekcije dokumenata ili za posebnu vrstu (collaborative software) programa koji se koristi za stvaranje takve dokumentacije. Informacije koje se nalaze na vikiju može menjati svaki posjetitelj. Postoje vikiji na kojima je neophodno za to biti registrovan, ali na većini ni to nije potrebno.

Integritet informacije čuva se time što svaka stranica čuva historiju izmjena, pa je vrlo jednostavno vratiti staru verziju stranice ako se na njoj unese neka nepoželjna izmena, kao i mogućnošću potpunog i preciznog nadgledanja svih izmjena na vikiju (ili samo na određenim stranicama). Iako na prvi pogled izgleda da ovaj koncept ima dosta mana, osmogodišnji rad prvog vikija pokazalo je da je on uspešan. On omogućava veoma brz rast informacija i dosad nepostojeće mogućnosti za suradnički rad. Uz nešto manju sigurnost informacija, dolaze veća neutralnost, korisnost i kvalitet.

Spoljašni linkovi
-----------------

***Wiki*** na Wikimedijinoj ostavi
Trabzonspor| [Datoteka:TrabzonsporLogo.png |
| **Puno ime kluba** | Trabzonspor Kulübü |
| **Nadimak** | *Bordo-Mavililer*(Bordeaux-Blues)*Karadeniz Firtinasi* (Crnomorska oluja) |
| **Osnovan** | 1967. |
| **Stadion** | Huseyin Avni Aker Stadium,Trabzon |
| **Kapacitet** | 19.649 |
| **Predsjednik** | Turkish Nuri Albayrak |
| **Trener** | Turkish Ersun Yanal |
| **Adresa** | {{{Adresa}}} |
| **Liga** | {{{Liga}}} |
| **Plasman** | Turkcell Süper Lig, 4. mjesto |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| 

top

top
Boje ekipe
top
Boje ekipe

Boje ekipe

Boje ekipe

**Domaći dres**
 | 

top

top
Boje ekipe
top
Boje ekipe

Boje ekipe

Boje ekipe

**Gostujući dres**
 |

 |

**Trabzonspor** je turski fudbalski klub iz crnomorske luke Trabzon, a koji igra u turskoj Premier Super ligi. 

Trabzonspor je osnovao 1967. godine spajanjem dva lokalna kluba. Mnogi od igrača iz ta dva kluba su pomogli da se klub probije u višu ligu, te dosta pomogli njegovim ranim uspjesima. Trabzonspor je jedini klub izvan Istanbula koji je osvojio tursko prvenstvo, postavši dijelom "Velike četvorke" koju čione Galatasaray SK, Fenerbahçe SK i Beşiktaş J.K.. Trabzonspor ima nadimak "Bordeaux Blues" i "Crnomorska oluja".

Vanjski linkovi
---------------

***Trabzonspor*** na Wikimedijinoj ostavi
**Irene Papas** (*Ειρήνη Παππά*) (Chiliomodi, Grčka, 3. septembra 1926. – 14. septembra 2022 ), grčka glumica i pjevačica, a glumila je u više od 70 filmova. 

Rođena je kao **Irini Lelekou** (*Ειρήνη Λελέκου*). Irenin je talent otkrio Elia Kazan. 

Irena je glumila Helenu Trojansku u filmu *Trojanke*, zajedno s Katharine Hepburn. Glumila je i druge žene iz grčke mitologije, npr. Klitemnestru u *Ifigeniji*, Elektru u *Elektri* i Antigonu u istoimenu filmu.

Pojavila se kao kraljica Katarina Aragonska u filmu *Anne of the Thousand Days* te također u filmu *Muhamed, Božji glasnik*.

Njezini najpoznatiji filmovi su *Zorba the Greek* i *Z*.

Papas je bila žena Alkisa Papasa i ljubavnica glumca Marlona Branda.

Izvori
------

1. ↑  Press Conference on the developments regarding the 'Anna-Maria' Foundation Arhivirano 2018-09-08 na Wayback Machine-u. greekroyalfamily.org. 28. august 2003
2. ↑  *Eiríni Lelékou*
3. ↑  *Irena Papas*, Internet Movie Database
4. ↑  *Kriti Trivia*
5. ↑  Biografija Irene Papas

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 87907248
* LCCN: no97057570
* ISNI: 0000 0001 1451 1643
* GND: 123916593
* SUDOC: 06380364X
* BNF: cb138982291 (podaci)
* BIBSYS: 99029287
* MusicBrainz: ded5d5ce-7814-4aef-b01a-8549c3e803c1
* NLA: 36022864
* NKC: xx0215857
* BNE: XX942551
* CONOR.SI: 43603299

 |
Koordinate: 41° 17′ 21" SGŠ, 22° 30′ 49" IGD
**Balinci** (mak. *Balinci*) su naselje u Republici Makedoniji, u južnom delu države. Balinci su naselje u okviru opštine Valandovo.

Balinci imaju veliki značaj za srpsku zajednicu u Republici Makedoniji, pošto Srbi čine manjinu u naselju.

Prirodni uslovi
---------------

Balinci su smešteni u južnom delu Republike Makedonije. Od najbližeg grada, Valandova, selo je udaljeno 5 kilometara jugozapadno.

Selo Balinci se nalazi u istorijskoj oblasti Bojmija. Selo je položeno u dolini Vardara, na približno 80 metara nadmorske visine. Okolina naselja je na ravničarska i plodno poljoprivredno područje, 

Mesna klima je izmenjena kontinentalna sa značajnim uticajem Egeja (žarka leta).

Stanovništvo
------------

Balinci su prema poslednjem popisu iz 2002. godine imali 328 stanovnika.

Većinsko stanovništvo u naselju su etnički Makedonci (75%), a manjina su Srbi (24%).

Pretežna veroispovest mesnog stanovništva je pravoslavlje.

Izvori
------

* Popis u Makedoniji 2002. - Knjiga 10.

Spoljašnje veze
---------------

* www.valandovo.gov.mk Zvanična stranica opštine Valandovo

  


| p • r • uNaseljena mesta opštine Valandovo |
| --- |
| **Valandovo** • 
Ajranlija • 
Arazlija • 
Bajrambos • 
Balinci • 
Baraklija • 
Bašalija • 
Bašibos • 
Brajkovci • 
Buluntulija • 
Vejselija • 
Gradec • 
Grčište • 
Dedeli • 
Đulelija • 
Josifovo • 
Kazandol • 
Kočulija • 
Marvinci • 
Pirava • 
Plavuš • 
Prsten • 
Rabrovo • 
Sobrija • 
Tatarlija • 
Terzelija • 
Udovo • 
Čalaklija • 
Čestevo |  |
**Ludvig Ludvigsen Daae** (Aremark, 1834. - Christiania, 1910.) bio je norveški povjesničar i pisac. Više od trideset godina bio je profesor na Univerzitetu u Oslu.

Život
-----

Bio je sin Ludviga Daaea (1806–1835) i Sare Jessine Louise Brock (1811–1891). Bio je učenik Katedralne škole Christiania i diplomirao je tijekom 1852. Studirao je klasičnu filologiju na Sveučilištu Kristiania i diplomirao 1859. godine. 

Bio je redovni profesor na Sveučilištu Kristiania više od trideset godina od 1876. do 1910. Imenovan je profesorom povijesti na Sveučilištu nakon što je Oluf Rygh prešao na mjesto profesora arheologije. U vrijeme njegova umirovljenja njegov nasljednik na mjestu profesora povijesti bio je Halvdan Koht. Daae je objavio velik broj povijesnih djela, a bio je i čest suradnik novina. Između ostalog, 1880. napisao je biografiju Ludviga Holberga, a 1899. objavio je izdanje dnevnika Clausa Pavelsa iz razdoblja od 1817. do 1822. Odlikovan je zapovjednikom druge klase Reda sv. Olava 1905. Bio je vitez danskog reda Dannebrog i švedskog reda Polarne zvijezde.

Izdao je svoje osobne memoare (1888/93. i 1901.) a 1944. Wilhelm Munthe je objavio obilno djelo o njemu s novim izdanjem njegovih memoara.

Izabrana djela
--------------

* *Kong Christiern den Førstes norske Historie* (1879)
* *Gerhard Schøning* (1880)
* *Om Humanisten og Satirikeren Johan Lauremberg* (1884)
* *Ludvig Holberg* (1886)
* *Det gamle Christiania* (1891)

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 76417494
* LCCN: n82132709
* ISNI: 0000 0001 0917 5550
* GND: 11601069X
* SELIBR: 367189
* SUDOC: 034007652
* BNF: cb12480680x (podaci)
* BIBSYS: 90543033
* KulturNav: id

 |
**Sindi Kroford** (*Cindy Crawford*), američki supermodel i glumica, rođena je 20. februara 1966. godine u Dekalbu, Ilinois kao Sintija En Kraford. Poznata je po svom mladežu koji se nalazi na levoj strani lica odmah iznad gornje usne, taj mladež je zapravo njen zaštitni znak, i ako je kako ona kaže upravo zbog njega imala mnogo problema kao mala, jer su joj deca svašta dobacivala. Prvi posao dobila je kao glasnogovornica Pepsija, nakon čega kreće njen put ka uspehu. Od 1989. do 1995. bila je voditeljka emisije Kuća stila, na MTV-u. 1995. dobija prvu filmsku ulogu u filmu „Fer igra". Njeno glumačko umeće kritičari su ocenili najgorom ocenom ali njoj je ipak uloga donela honorar vredan milione dolara.

Sindi je prvi moderni supermodel koji se slikao obnažen za Plejboj. Nalazi se na 5. mestu Plejbojeve liste 100 najseksipilnijih žena 20. veka. Bila je na naslovnim stranicama preko 600 poznatih modnih listova, među kojima su i Vog, El i Pipl, radila je reklamnu kampanju za Loreal, učestvovala u nebrojeno mnogo modnih revija. Od 1991. do 1995. bila je udata za glumca Ričarda Gira, a danas je u braku sa Rendijem Gerberom, vlasnikom klubova, sa kojim ima dvoje dece. Sindi danas poseduje svoju producentsku kuću Crawdaddy Inc.

Vanjske veze
------------

* Zvanični sajt
* Sindi Arhivirano 2007-10-08 na Wayback Machine-u

***Cindy Crawford*** na Wikimedijinoj ostavi
**Afonso VI od Portugala** (Lisabon, 21. august 1643.-Sintra, 12. septembar 1683.) bio je Portugalski kralj De jure od 1656. do 1683. iako je De facto to bio samo do 1667. kad je natjeran da napusti tron.

Vladavina mu je bila obilježena rivalskim sukobom između njegovihh i simpatizera njegova brata Pedra II.
O njemu postoje brojne priče od tog da je bio djetinjast do tog da je bio mentalno poremećen.

Biografija
----------

Afonso je naslijedio svog oca João IV 1656. kad je imao samo 13 godina, pa je umjesto njega vladala njegova majka kao regent do 1662.

Za njegove kratke vladavine portugalska vojska izvojevala je niz pobjeda protiv španjolske vojske, u bitkama kod 
Ameixala (1663.), Castelo Rodriga (1664.) i Montes Clarosa (1665.). ), što je 1668. dovelo do španjolskog priznanja portugalske nezavisnosti.

Za Afonsa su stvari krenule loše kad ga je 1667. napustila žena Maria Francisca od Savoje, sa kojom se vjenčao 1666. 
Ona je od crkve dobila poništenje braka, jer nije bio konzumiran zbog njegove impotencije. 
Maria Francisca se 1668. udala za njegova brata Pedra II, koji je proglašen princom regentom.
Na taj je način Afonso proglašen nesposobnim i natjeran da abdicira i preda tron. 

Nakon tog je Afonso je držan kao zarobljenik na Azorima iu Sintri sve do svoje smrti.

Izvori
------

1. 1 2 3 4  „*Afonso VI king of Portugal*" (engleski). Encyclopaedia Britannica. Pristupljeno 17.01.2024.

Vanjske veze
------------

***Afonso VI od Portugala*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Afonso VI king of Portugal* ()
***The Old Grey Whistle Test*** je bila britanska TV emisija posvećena rock muzici koja se redovno prikazivala na programu BBC Two od 1971. do 1987. Zamišljena je kao svojevrsni magazin posvećen "ozbiljnim" i/li alternativnim bendovima koji iz ovih ili onih razloga nisu dopirali do top-lista. Prema Bobu Harrisu, jednom od voditelja, naslov (doslovno "stari sijedi test zviždanja") je dobila po običaju autora pjesama Tin Pan Alleya, koji su potencijalnu popularnost svojih djela testirali tako što su od portira u zgradi tražili da ih zviždaju. Emisiju su karakterizirala "spartanska" produkcija i nastupi uživo, a u njemu su po prvi put britanskoj publici predstavljeni kasnije popularni izvođači kao Bob Marley and the Wailers, Billy Joel, Judas Priest, Judee Sill, Heart i Lynyrd Skynyrd. Danas se smatra jednom od najvažnijih TV-emisija u historiji popularne muzike, jer su upravo u njoj napravljene najranije video-snimke brojnih uglednih imena.

Vanjske veze
------------

* *The Old Grey Whistle Test* na sajtu IMDb
* *The Old Grey Whistle Test* na TV.com
**Cvijeta Grospić** (**Flora Dosen**) (Gospić, 22. veljače 1922.), hrvatska književnica.

U petoj godini života, preselila se iz Gospića u Zagreb. Studirala je hrvatski, engleski, francuski, talijanski te književnosti na tim jezicima. Sveučilišne studije započela je u Zagrebu, a završila u Pragu. Bila je u prijateljskim odnosima s Miroslavom Krležom, Jean Paul Sartreom, Mariom Soldatijem i drugima. Poslije 1948. živjela je u Italiji i udala se za industrijalca Stefana Wesela. Djela su joj u Francuskoj bila bestseleri. Uspjela djela prevedena su na svjetske jezike, najviše na talijanski.

Sve je romane napisala na francuskom. Jedino je roman Maestro napisala na hrvatskom (da bi osvježila svoj omiljeni jezik), pa je preveden na francuski.

Uzela je pseudonim Flora Dosen, jer joj se majka djevojački prezivala Došen.

Djela
-----

Romani:

* *Maestro* (*Le maestro*), 1961.
* *Misa ponedjeljkom* (*La messe du lundi*), 1962.
* *Luda želja* (*Un prix fou*), 1966.
* *Život kao život* (*La vie comme elle vient*), 1974.
* *Ja, svemir* (*Moi l’univers*) 1979.
* *Ilirka* (*L’Illyrienne*), 1986.

Zbirka pjesama

* *Prašina dana* (*La poussicre des jours*), 1972.

Izvori
------

* Vijenac 396/2009
* www.licke-novine.hr Arhivirano 2015-06-18 na Wayback Machine-u
Kožarićev Hodač. popularno nazvan Presretač kraj rijecke Filodramatice
**Ivan Kožarić** (Petrinja, 10. 6. 1921. — 15. 11. 2020.) bio je hrvatski kipar.

Kiparstvo na Akademiji likovne umjetnosti u Zagrebu upisuje 1943. gdje je postao član tzv. prosvjetničke bojne  
, a diplomira 1947. Godine 1949. završava specijalizacju kod Antuna Augustinčića. Izlagati počinje 1953. godine, a samostalno izlaže od 1955. godine.

Prizemljeno sunce I. Kožarića u Bogovićevoj u Zagrebu
Godine 1959./60. Kožarić nekoliko mjeseci boravi u Parizu kao stipendist Fonda Moša Pijade. To je razdoblje vrlo važno za njegovo bolje upoznavanje s evropskom umjetnošću, ali i za provjeru vlastitih kreativnih potencijala. Posredstvom francuskog kritičara Jacques Lassaignea, koji ga posebno uvažava, surađuje s *Galerijom Maguy* čiji mu vlasnik otkupljuje više radova. Unatoć povoljnim okolnostima i mogućnosti ostanka u Parizu, Kožarić se vraća u Zagreb odlučivši nastaviti karijeru. Početkom šezdesetih Kožarić je član neformalne grupe *Gorgona*, zajedno sa slikarima Marijanom Jevšovarom, Julijem Kniferom, Đurom Sederom i Josipom Vaništom, arhitektom Miljenkom Horvatom, povjesničarem umjetnosti i konceptualnim umjetnikom Dimitrijem Bašičevićem Mangelosom, te kritičarima Matkom Meštrovićem i Radoslavom Putarom.

Izlagao je na mnogim važnim međunarodnim izložbama kao što su npr. Biennale u Veneciji (1976.) i Biennale u Sao Paolu (1979.). Djela mu se nalaze u brojnim privatnim zbirkama, kao i u muzejima u zemlji i svijetu. Zastupljen je u antologijama svjetske i evropske skulpture (Michel Seuphor: La sculpture de ce siecle; Nouveau dictionnaire de la sculpture moderne, izdanje Fernand Hazan, 1970.). Više njegovih skulptura trajno je postavljeno u vanjskim prostorima među kojima i one najpoznatije, spomenik A.G. Matošu i Prizemljeno sunce u Zagrebu. Dosad je izlagao na šezdesetak samostalnih i oko dvije stotine skupnih izložbi, u Jugoslaviji i inozemstvu.

Dobitnik je brojnih nagrada za svoj rad. Posljednju, Nagradu "Vladimir Nazor" za životno djelo, dobio je 1997. godine. Iste godine postao je i redovni član Hrvatske Akademije znanosti i umjetnosti.

Izvori
------

1. ↑   Dubravka Babić, Olga Maruševski, Anđelka Dobrijević, Matko Peić, Branka Hlevnjak, Ive Šimat Banov, Zlatko Kauzlarić Atač: *Akademija likovnih umjetnosti u Zagrebu : 1907. - 1997.*, Zagreb 2002.

Vanjske poveznice
-----------------

Biografska stranica HAZU Arhivirano 2020-09-26 na Wayback Machine-u
***Van Der Valk*** je britanska kriminalistička TV-serija koja se originalno emitirala na programu mreže ITV od 1972, 1977. i od 1991. do 1992. Radnja se temeljila na romanima Nicholasa Freelinga i bila smještena u Amsterdam, a naslovni protagonist je bio policijski detektiv-komesar "Piet" Van Der Valk (koga je tumačio Barry Foster). 

Serija je poznata i po instrumentalnoj uvodnoj temi *Eye Level* koju je komponirao Jack Tromby, a koja je u izvedbi *Simon Park Orchestra* u septembru 1973. došla na prvo mjesto top-liste britanskih singlica.

Ostale adaptacije Freelingovih romana o Van Der Valku
-----------------------------------------------------

Prva ekranizacija Van Der Valka datira iz 1968. kada je *Love in Amsterdam* adaptiran u britanski igrani film pod naslovom *Amsterdam Affair* gdje je lik Van Der Valka tumačio njemački glumac Wolfgang Kieling.

Godine 1973. je u nizozemsko-belgijskoj koprodukciji snimljen *Niet voor de poezen* gdje je Van Der Valka tumačio Bryan Marshall.

Od 1972. do 1975. su u francusko-njemačkoj koprodukciji snimljena tri TV-filma u kojima je Van Der Valkov lik tumačio Frank Finlay.

Eksterni linkovi
----------------

* *Van der Valk* na sajtu IMDb
* *Van der Valk* na TV.com
* Epguides' article on the series
**Marijana Nola** (Split, 1975.) je hrvatska dramatičarka, scenaristica i dramaturginja

Diplomirala je dramaturgiju na zagrebačkoj Akademiji dramske umjetnosti. Za dramu Don Juanov kraj dobila je 1997. prvu nagradu za znanstvenu fantastiku SFERA. Ima oko četrdesetak premijerno izvedenih dramskih tekstova i adaptacija. Četverostruka je dobitnica Nagrada za dramsko djelo "Marin Držić" i to za drame: Ljudi-Ribe (2000), Fantazija (2004), Zločestobija (2006) i Dubrovačke legende (2010). Kao dramaturginja radila je na predstavama Teatra &TD, Kerempuha, Istarskog narodnog kazališta, Kazališta Marina Držića, DK Gavella, HNK u Zagrebu, Gradskog kazališta Žar-ptica i Male scene. Kao scenaristica radila je na prvoj hrvatskoj sapunici Zabranjena ljubav.

Drame
-----

* 1997. **Don Juanov kraj**
* 1999. **Ljudi-ribe**
* 2001. **Mala kavana na Griču**
* 2003. **Fantazija**
* 2003. **Šampionski nocturno**
* 2005. **Diva**
* 2006. **Zločestobija**

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 263401594
* GND: 1201627354
* CONOR.SI: 294347875

 |
*Za ostala značenja, vidi Dmitrij Furmanov (razvrstavanje).*

**Dmitrij Andrejevič Furmanov** (7. novembar 1891 - 15. mart 1926) bio je ruski i sovjetski aktivist, oficir i književnik, najpoznatiji kao autor romana *Čapajev* koji je poslužio kao predložak za popularni istoimeni film.

Furmanov se književnošću počeo baviti kao gimnazijalac. Studij filologije na Moskovskom univerzitetu je prekinuo prvi svjetski rat, u kome je sudjelovao radeći u bolnici Crvenog križa, gdje je upoznao suprugu Anu Stešenko. Za vrijeme revolucije 1917. se priključio maksimalističkoj frakciji esera, a neko vrijeme je koketirao i sa anarhizmom. Sudjelovao je u gušenju Kornilovskog puča te postao predsjednik revolucionarnog sovjeta u gradu Ivanovo. Podržao je Oktobarsku revoluciju, a godine 1918. se priključio boljševičkoj partiji. Postao je bliski suradnik Mihaila Frunzea, koji ga je 25. marta 1919. imenovao političkim komesarom 25. divizije Crvene armije, čiji je komandant bio Vasilij Čapajev. Nakon sukoba sa Čapajevem (koji se tradicionalno tumači Čapajevom vezom sa njegovom suprugom) je poslan u Turkestan gdje je 1920. sudjelovao u gušenju anti-boljševičkih ustanaka. Posljednja značajna operacija mu je bila u dolini Kubana gdje je tokom likvidacije Ulagajevskog desanta kontuziran. Za ratne zasluge je odlikovan Odrenom Crvene zastave.

Poslije završetka građanskog rata se vratio u Moskvu te posvetio završetku studija, ali i spisateljskoj djelatnosti. Objavio je četiri knjige od kojih je najuspješnija i najpoznatija bila *Čapajev* iz 1923. godine. Tri godine kasnije je umro od meningitisa.

Furmanov se 1934. pojavio kao lik u filmu *Čapajev* gdje ga je tumačio Boris Blinov. Nakon smrti je po njemu širom SSSR-a nazvan niz ulica i trgova, ali i nekoliko naselja. Rodno selo Sereda je tako danas postalo Furmanov. Po njemu je također nazvan i rječni kruzer Dmitrij Furmanov kao i klasa brodova.

Vanjske veze
------------

* *Dmitrij Furmanov* — članak na Большой советской энциклопедии ()
* Šablon:Lib.ru
* Биография
* Дмитрий Андреевич Фурманов
* Комиссар и писатель (о Дмитрии Фурманове)

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 20471688
* LCCN: n50015494
* ISNI: 0000 0001 0877 3807
* GND: 118536907
* SUDOC: 078709598
* BNF: cb126066059 (podaci)
* BIBSYS: 90592936
* NLA: 35113399
* NDL: 00521818
* NKC: ola2003165537
* BNE: XX1116242
* CiNii: DA01111299
* CONOR.SI: 21565795
* NSK: 000094420

 |