recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Biblioteca Ambrosiana u kojoj je nađen rukopis.
**Muratorijev fragmenat**. Pri kraju II stoljeća sastavljen je najvjerojatnije tekst koji sadržava kanon svetih knjiga, a od kojega je fragmenat u milanskoj biblioteci Ambrosiani otkrio Ludovico Antonio Muratori u jednom kodeksu iz VIII stoljeća i izdao g. 1740. (.Antiquitates Italicae, t. III, Mediolani 1740, 851—854). Fragmenat je sačuvan samo u veoma lošem (barbarskom) latinskom jeziku, s mnogo pogrešaka u ortografiji.

> Treću knjigu evanđelja po Luki. Taj Luka liječnik, po uzašašću Kristovu, kad ga je Pavao kao zauzetog suputnika sa sobom uzeo, u svoje je ime pisao po čuvenju, no Gospodina nije ni on vidio u tijelu; stoga (je pisao) prema tome kako je mogao doznati; u tom smislu i započinje govorom od rođenja Ivanova.
> 
> 

> Četvrto među evanđeljima od Ivana, i učenika. Kad su ga poticali učenici i biskupi njegovi, rekao je: »Postite skupa sa mnom od danas tri dana, pa što bude svakome od nas objavljeno, to ćemo jedni drugima pripovjediti. Iste je noći objavljeno Andriji, od apostola, da Ivan uz odobrenje sviju opiše sve u svoje ime.
> 
> 

Velika važnost toga fragmenta za teologiju je očita, budući da tu imamo najstariji sačuvani popis novozavjetnih knjiga. Muratorijev fragmenat poznaje četiri evanđelja. Prva okrnjeno sačuvana rečenica govori o Markovu evanđelju, a prije toga je moralo biti govora o Matejevu. Fragmenat ne poznaje poslanice Hebrejima, treće Ivanove, Jakobove, a isto tako ni objih poslanica Petrovih. Zanimljivo je da prihvaća Petrovu Apokalipsu, ma da napominje da njezin autoritet nije slobodan od osporavanja.

Za autorovu je teologiju zanimljiva i njegova ekleziološka briga koja se očituje u razvrstavanju Pavlovih poslanica uz pomoć ideje o sedam Crkava koje znače jednu jedinstvenu Crkvu po cijelom svijetu.

Premda sam Pavao, slijedeći red predšasnika svoga Ivana, piše sedmerim Crkvama ovakvim redom: Korinćanima prva, Efežanima druga, Filipljanjima treća, Kološanima četvrta, Galaćanima peta, Solunjanima šesta, Rimljanima sedma, ... ipak se razaznaje da je po svemu svijetu raširena jedna Crkva.

Vidi još
--------

* Biblijski rukopisi
* Ranohrišćanski spisi
* Kanon Novog zaveta

Izvori
------

1. 1 2 3  Tomislav J. Šagi-Bunić - Povijest kršćanske literature (svezak I) (scribd)

Eksterni linkovi
----------------

***Muratorijev fragmenat*** na Wikimedijinoj ostavi

* Text of the Muratorian fragment.
* "The development of the canon of the New Testament" Arhivirano 2011-09-27 na Wayback Machine-u: The Muratorian Canon
* Henry Wace, *A Dictionary of Christian biography*: Muratorian fragment
* Earlychristianwritings.com: Original and amended Latin and English translation of the Muratorian fragment.
* Muratorian Fragment in the Eerdmans Dictionary of the Bible
* C. E. Hill, "The Debate Over the Muratorian Fragment and the Development of the Canon," Westminster Theological Journal 57:2 (Fall 1995): 437-452
**Bojanče Sibinovski** (Orašac, Kumanovo, 30. 10. 1959 - Rožna dolina, Ljubljana, 27. 6. 1991), stariji vodnik Jugoslavenske narodne armije i letac-mehanicar poručnika Tonija Mrlaka čiji su nenaoružani helikopter SA 341 Gazelle srušili pripadnici slovenske Teritorijalne odbrane tokom Rata u Sloveniji 1991 godine..

Biografija
----------

Srušeni helikopter JRZ-a (*registracijska oznaka: 664*) sa tijelima kapetana Tonija Mrlaka i letaca-mehanicara Sibinovskog u pozadini.Stariji vodnik Bojanče Sibinovski je rođen 30. 10. 1959. godine u selu Orašac (općina Kumanovo) u obitelji Borislava Sibinovskog. Školovao se u 28.klasi VTSVS RajlovacJugoslavenskog ratnog zrakoplovstva (JRZ). Bio je stacioniran u VP 3880 Pleso, Zagreb. Tokom Rata u Sloveniji, 1991 godine, bio je letac-mehanicar poručnika Tonija Mrlaka. Stariji vodnik Sibinovski je poginuo zajedno sa poručnikom Mrlakom prvog dana rata, 27. 6. 1991 godine, nakon što je njihov nenaoružani helikopter SA 341 Gazelle (*registracijska oznaka: 664*) srušila slovenska Teritorijalna odbrana ispalivši dvije rakete Strela-2. Sibinovski i Mrlak su bili poletili iz vojne pekare JNA u ljubljanskom kvartu Kodeljevo. Prevozili su kruh opkoljenim vojnicima JNA u kasarni na Krimu.

Literatura
----------

* Ivan Matović, Stanoje Jovanović (1991). *Istina o oružanom sukobu u Sloveniji*, Beograd: Vojnoizdavački i novinski centar.
**Potirna** je naselje u Republici Hrvatskoj 1993. godine, saborskom odlukom, pripojena novoustanovljenoj općini Blato, Dubrovačko-neretvanska županija. Korčula je dio dalmatinske obale. Potirna je nastala u sredinom 19. stoljeća oko nekoliko plodnih polja na zapadu kraju otoka. 

Postoje arheološki ostaci Gradina u Potirni, kao i drevni grčki i rimskih artefakata.  Gradine su izgradili Iliri koje su bile kamene utvrde na otoku Korčuli. 

Uzgoj grožđa, maslina i smokve su glavna baza poljoprivrednih proizvoda. Naselje se sastoji od Gornja i Donja Potirna. Lokalne uvale su Grdaca, Žalić, Garma, Nova i Slatina. Od 1940. do 1959. Potirna je imala svoju osnovnu školu. U svojoj prvoj školskoj godini 1940.-1941. bilo je dvadeset sedam studenata. Antun-Tonko Sesa je bio njihov učitelj, koji je bio iz grada Korčule.

Tijekom Drugog svjetskog rata talijanska vojska je okupirala Korčulu (1941.-1943.), i talijanski se učio u mjesnoj školi. Austro-ugarski popis stanovništva bilježi od 56 u 1880. Broja stanovnika su bili na vrhuncu u 1931. ukupno 228 stanovnika. Tijekom ekonomskog razvoja iz 1960.-ih velik broj stanovnika iz Potirna se preselilo u susjednu Velu Luku.

Poveznice
---------

* Blato
* Korčula

Stanovništvo
------------

Prema popisu stanovništva iz 2001. godine, naselje je imalo 21 stanovnika te 9 obiteljskih kućanstava.
***Kretanje broja stanovnika** 1857.- 2001.*  

  

**Napomena:** U 1857. podaci su sadržani u naselju Vela Luka općina Vela Luka, a 1869. u naselju Blato. Od 1880. do 1900. iskazivano kao dio naselja.

Izvori
------

1. ↑  Lena Mirošević, Odjel za geografiju, Sveučilište u Zadru: Društveno-geografska preobrazaba zapadnog otoka Korčule
2. ↑  Nikola Ostojić, Povijesni Kompendij otoka Korčula (str.9)
3. ↑  Osnovna škola Potirna.www.open.hr Arhivirano 2008-03-21 na Wayback Machine-u "Kao izvor podataka korištena je knjiga profesora Zvonka Maričića, Osnovna škola Vela Luka 1857. - 1977. "
4. ↑  Popis stanovništva 2001. www.dzs.hr
5. ↑  Kućanstva prema obiteljskom sastavu i obiteljska kućanstva prema broju članova, Popis 2001. www.dzs.hr
6. ↑  Naselja i stanovništvo Republike Hrvatske 1857.-2001. www.dzs.hr

  


*Ovaj nedovršeni članak o **naselju** u Hrvatskoj:* **Potirna** *treba dopuniti.   
Dopunite ga prema pravilima Wikipedije.*
Šematski prikaz Černi-Tarnerovog monohromatora
**Monohromator** je optički uređaj koji propušta samo jednu talasnu dužinu svjetlosti koja na njega pada. Najčešće se sastoje od optičke rešetke ili optičke prizme, a ređe od optičkog filtra. Biranjem ugla pod kojim upada svetlost na optičku rešetku ili optičku prizmu može se odabrati talasna dužina svetla koju će monohromator propustiti.

Princip rada
------------

Monohromator svoj princip rada zasnivaju na fenomenu optičke disperzije na prizmi ili difrakcije koristeći difrakcionu rešetku, kako bi se prostorno odvojile talasne dužine (boje) svetlosti. Obično se koristi određen mehanizam za vođenje odabranog snopa na izlaznom prorezu. Rešetka i prizma se najčešće koriste u reflektivnom modu. Reflektivna prizma je napravljena tako što se formira pravougla trougaona prizma (tipično kao polovina ekvilateralne prizme) kod koje je jedna strana naparena metalom čime se dobija ogledalo. Svetlost ulazi duž hipotenuzne strane kroz koju se i reflektuje nazad, odbijajući se dva puta od iste površine. Totalno prelamanje i totalna disperzija, je ista onolika kolika bi bila da je korišćena ekvilateralna prizma.

Primena
-------

Monohromator se koriste u mnogim optičkim mernim instrumentima i o drugim aplikacijama gde je potrebna podesiva monohromatska svetlost. Ponekad monohromatska svetlost je posledica reflektovanog ili transmitovanag zraka koji se meri (ponekad se pri analizi koristi bela svetlost). Dva monohromatora se koriste u mnogim fluormetrima; jedan za odabir talasne dužine ekscitacije dok se drugi koristi za analizu emitovane svetlosti.

Vidi još
--------

* Sočivo (optika)
* ogledalo
* Prizma (optika)
* prelamanje svetlosti

Vanjske veze
------------

* Discusses monochromator design in great detail
* Palmer, Christopher, *Diffraction Grating Handbook*, 6th edition, Newport Corporation (2005).  Arhivirano 2008-09-26 na Wayback Machine-u
* Optical systems using plane gratings Arhivirano 2012-12-08 na Archive.is-u
* Optical systems using concave gratings Arhivirano 2012-12-09 na Archive.is-u
**Irski građanski rat** (engleski: ; irski: ) je oružani sukob koji se od 1922. do 1923. vodio na prostoru novostvorene Irske Slobodne Države (današnja Republika Irska) između njenih redovnih oružanih snaga (tzv. Nacionalna vojska i policija) s jedne, i radikalnih irskih nacionalista na čelu sa Irskom republikanskom armijom (IRA) s druge strane. Uzrok je bilo neslaganje oko kompromisnog Anglo-irskog sporazuma kojim je prethodne godine okončan irski rat za nezavisnost, a koji su radikalni pripadnici IRA zbog očuvanja državnopravnih veza sa Britanijom i podjele otoka na katolički i protestantski dio smatrali izdajom. Povod za sukob je bio spor oko nadzora nad bivšim kasarnama i oružjem Britanske vojske koje je Irska Slobodna Država preuzela temeljem Sporazuma; niz manjih incidenata je 28. juna 1922. je u Dublinu eskalirao u tzv. Bitku za Dublin, odnosno krvave ulične borbe u kojima je Nacionalna vojska, dijelom zahvaljujući artiljeriji i drugom teškom oružju koje su im dostavili Britanci, porazila republikance. Iako je IRA bila brojčano jača i na početku kontrolirala najveći dio irske teritorije, Nacionalna vojska je relativno brzo uspostavila svoju vlast po svim većim gradovima. IRA je na to reagirala preorijentiranjem na gerilsku strategiju, čija je najpoznatija žrtva bio Michael Collins, komandant Nacionalne vojske. Na njuj je vlada odgovorila uvođenjem prijekih sudova i masovnim pogubljenjima zarobljenih pripadnika IRA-e. To, kao i eksplicitno stavljanje Katoličke crkve na stranu vlade, je za nekoliko mjeseci dovelo do slabljenja i osipanja redova IRA-e, čiji su predstavnici na proljeće prihvatili ponudu da polože oružje. Irski građanski rat, iako je izazvao daleko brojnije ljudske i materijalne žrtve od rata za nezavisnost, je u samoj Irskoj dugo vremena bio tabu tema, dijelom i zbog toga što su u njemu jedni druge na brutalne načine ubijali nekadašnji suborci i prijatelji. Njegove posljedice su se, pak, očitovale kroz sve donedavno neupitnu dominaciju stranaka Fianna Fail i Fiana Gael - stvorenih od nekadašnjih ratnih protivnika - irskom politikom.

Izvori
------

1. ↑  Michael Hopkinson, *Green Against Green*, str. 272–273
2. ↑  Paul V Walsh, *The Irish Civil War – A study of the conventional phase*

Vanjske veze
------------

* Historical artefacts from the Irish Civil War
* The Irish Story archive on the Irish Civil War
* North Kerry in the Irish Civil War
* The final siege of Limerick City from 7 July until 21 July 1922, on the Limerick Leader web site. Arhivirano 2005-11-18 na Wayback Machine-u
* The Dáil Treaty Debates 1921–22. Arhivirano 2007-11-19 na Wayback Machine-u From the Official Report of the Parliamentary Debates of the Houses of the Oireachtas
* List of National Army soldiers killed in action Arhivirano 2013-11-11 na Wayback Machine-u
* War Memorials of the Civil War
* Map of Europe Arhivirano 2013-01-31 na Archive.is-u during Irish Civil War at omniatlas.com
James Tissot, *Mladi bogataš odlazi tužan*.
**Priča o mladom bogatašu** je biblijska priča o susretu Isusa i mladog bogataša, zabeležena u novozavetnom jevanđelju po Mateju (19:16-30).

Ova priča govori o mladiću koji je želeo da bude savršen ali nije hteo da se odrekne svoje imovine, povodom čega Isus daje svoje čuveno **poređenje o kamili i iglenim ušima**.

Priča
-----

Evanđelje po Mateju prenosi sledeću priču:

> I gle, jedan mu pristupi i reče: učitelju, kakvo dobro da učinim da imam život večni? A on mu reče: što me pitaš za dobro? Jedan je dobar; ako pak hoćeš da uđeš u život, drži zapovesti. Reče mu: koje? A Isus reče: »Ne ubij, ne čini preljube, ne kradi, ne svedoči lažno, poštuj oca i majku, i ljubi bližnjega svoga kao samoga sebe«.
> 
> 
> Reče mu mladić: sve sam to držao; šta mi još nedostaje?
> 
> 
> Reče mu Isus: ako želiš da budeš savršen, idi, prodaj svoje imanje i daj siromašnima, i imaćeš blago na nebu, i hajde za mnom. A mladić čuvši ovu reč ode ožalošćen; jer je imao mnoga imanja.
> 
> 
> 
> A Isus reče svojim učenicima: zaista vam kažem da će bogataš teško ući u carstvo nebesko. I opet vam kažem, lakše je kamili da prođe kroz iglene uši, nego da bogataš uđe u carstvo Božije.
> 
> – Evanđelje po Mateju, 19:16-24 (prevod Emilijana Čarnića)

Tumačenja
---------

Komad užeta
Slovački historičar Zamarovski je dokazivao da se ova izreka tradicionalno pogrešno prevodi, i da je Isus mislio na kanap (uže) od kamilje dlake, ne na kamilu. Kakogod, prolazak kamile, ili konopca, kroz iglene uši je očigledno nemoguća stvar. Stoga se između Isusa i njegovih učenika nastavlja razgovor o mogućnosti spasenja pitanjem "*Ko se dakle može spasiti?*" (Matej 19:25), na šta Isus odgovara: "*Ljudima je ovo nemoguće, ali Bogu je sve moguće*" (Matej 19:26). Petar dalje pita šta će biti sa njima koji su ostavili sve i krenuli za njim (Matej 19:27), na šta Isus odgovara da će svi koji su ostavili dom i porodicu radi njega "*primiti sto puta toliko, i dobiće život večni*" (Matej 19:29).

Izvori
------

***Priča o mladom bogatašu*** na Wikimedijinoj ostavi

1. ↑  Don Kihot i paraćinske koprive

| * p
* r
* u
Isusove priče |
| --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Kanonskaevanđelja | Bacanje mreže • Biser • Bludni sin • Bogataš i ubogi Lazar • Bogata budala • Deset devojaka • Dobri Samarićanin • Drvo i plodovi • Dva dužnika • Dva sina • Farisej i carinik • Gospodar i sluga • Izgubljena ovca • Izgubljeni novčić • Jak čovek • Jalova smokva • Kukolj • Kvasac • Mladi bogataš • Mudri i ludi zidar • Nemilosrdni sluga • Nepravedni sudija • Nepravedni upravnik • Prijatelj u ponoć • Proračun troškova • Radnici u vinogradu • Rast semena • Sejač • Skriveno blago • Stražar • Svetiljka pod sudom • Talanti • Trun i brvno • Udovičin novčić • Velika gozba • Zli vinogradari • Zrno gorušice |

 |  |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Apokrifi | Mješanje boja • Palmino drvo • Prazan vrč • Ubica moćnika • Žitni klas |

 |
**Sejf el Islam Gadafi** (arapski: سيف الإسلام معمر القذافي‎; Tripoli, Libija, 25. 6. 1972) je libijski inženjer, doktor filozofije i političar. Drugi je sin libijskog vođe Muamera el Gadafija i njegov određeni nasljednik.

Biografija
----------

Godine 1994. diplomirao je ekonomske nauke na Univerzitetu Al Fatah u Tripoliju i dobio je zvanje bakalaureja nauka. Godine 2000, od bečkog *IMADEC University* je dobio zvanje magistra poslovne administracije.

Završio je Londonsku školu ekonomije i političkih nauka. Godine 2008. od ove škole je dobio zvanje doktora filozofije za disertaciju na temu *„Uloga građanskog društva u demokratizaciji instituta globalnog upravljanja: Od „meke sile" ka kolektivnom donošenju odluka"*.

On je arhitekta i ima sopstvenu arhitektonsku firmu u Tripoliju — *National Engineering Service and Supplies Company*.

Sejf el Islam je predsjednik *Libyan National Association for Drugs and Narcotics Control*. Godine 1997. osnovao je dobrotvornu zadužbinu — *Gaddafi International Foundation for Charity Associations*.

Dana 27. 6. 2011, nakon prethodnog zahtjeva glavnog tužioca, Međunarodni krivični sud u Hagu raspisao je potjernicu za Sejfom el Islamom. Pored njega, potjernica je raspisana i za libijskim vođom Muamerom el Gadafijem i šefom obavještajne službe Abdulahom el Sanusijem. Optužba ih tereti za zločine protiv čovječnosti koje po rječima libijskog predstavnika u Međunarodnom krivičnom sud Ahmad Jihanija on nije počinio. Trenutačno se nalazi već duže od 6 mjeseci u Libijskom zatvoru pod optužbom za držanje deva bez dozvole  !?!?

Povezano
--------

* Muamer el Gadafi

Izvori
------

* Profil na GlobalSecurity.org ()
* Saif Gaddafi's vision for Libya ()
* Doktorat: „The Role of Civil Society in the Democratization of Global Governance Institutions: From 'Soft Power' to Collective Decision-Making?" ()

Vanjske veze
------------

|  |  |
| --- | --- |
|  | U Wikimedijinoj ostavi ima još materijala vezanih za: **Saif al-Islam Muammar Al-Gaddafi** |

* Zvanična stranica Gaddafi International Charity and Development Foundation Arhivirano 2011-04-26 na Wayback Machine-u ()
**Poov zakon** (engl. *Poe's law*) je internet poslovica koja odražava činjenicu da je bez jasne indikacije o namjeri autora, teško ili gotovo nemoguće utvrditi razliku između iskrenog fundamentalizma i satirične parodije na fundamentalizam. Zakon je dobio ime po Nejtanu Pou, koji ga je prvi definisao.

Zakon i značenje
----------------

Poov zakon glasi:

> Bez namigujućeg smješka ili druge nesumnjive oznake humora, nemoguće je napraviti parodiju na fundamentalizam koju neko neće shvatiti ozbiljno.
> 
> 

Suština Poovog zakona je da je parodija nešto što je po prirodi stvari ekstremno, te je nije moguće razlikovati od iskrenog ekstremizma.

Posledica Poovog zakona je obrnut fenomen, iskrena fundamentalistička uvjerenja se miješaju sa parodijom.

Sledeća posledica, koja proizilazi iz sumnje koju proizvodi prva posledica je poznata kao *Poov paradoks*. Paradoks je da svaka nova osoba ili ideja koja je dovoljno ekstremna da bi bila prihvaćena od strane ekstremističkih grupa rizikuje da bude odbijena zbog sumnje da se radi o parodisti ili parodiji.

Istorija
--------

Izjava koja je danas poznata kao Poov zakon prvi put je formulisana 2005. na internet sajtu christianforums.com u debati o kreacionizmu. Originalna izjava je glasila:

> Without a winking smiley or other blatant display of humor, it is uttrerly impossible to parody a Creationist in such a way that someone won’t mistake for the genuine article.
> 
>

Vanjske veze
------------

* Of Aliens, Dark Matter, and Poe's Law Arhivirano 2011-04-23 na Wayback Machine-u, Discovery
**Slavko Bjelajac** (1905–1965), je bio četnički komandant u Lici u drugom svetskom ratu.

Slavko Bjelajac je, zajedno sa nekim drugim četnicima, sa vlastima NDH postigao sporazum o borbi protiv partizana 17. prosinca 1942. godine.

U toku operacije Vajs, njegove trupe su od strane fašističke Italije upotrebljene za napad na slobodnu partizansku teritoriju, poznatu pod nazivom Bihaćka republika. Izveštaj četničkih komandanata Baćovića i Radojlovića upućenih Zahariju Ostojiću sredinom januara 1943. godine svedoči da su četničke trupe bile pod direktnom komandom Italijana, bez veze sa ostalim četničkim trupama:

> Slavko Bjelajac izdvojen i bez veze sa nama. Ima široku prostoriju (3.100 četnika). Njemu komanduje samo II Italijanska armija. S nama ne sme da ima veze.
> 
> 

U izveštaju Mladena Žujovića generalu Mihailoviću od 6. avgusta 1943. stoji sledeće:

> Suvišna potčinjenost Italijanskoj politici navela je Bjelajca na neopravdano napuštanje Like i on sada drži jedan uzan sektor, kao što znate, koji se može smatrati kao zastor ili mostobran, čija je dužnost zaštita Italijanskog garnizona na Rijeci i Sušaku.
> 
> 

Kapitulacijom Italije došlo je do raspadanja Ličkog četničkog korpusa, koji je bio pod komandom potpukovnika Slavka Bjelajca.

Izvori
------

1. ↑  Jovo Popović, Marko Lolić, Branko Latas: Pop izdaje, Stvarnost, Zagreb, 1988.
2. ↑  Zb. NOR, XIV/2,1055-1056
3. ↑
4. 1 2

Vidi još
--------

* Saradnja četnika sa snagama Osovine u Drugom svetskom ratu
**Vodeni vodomari** (lat. Cerylidae) su jedna od tri porodice vodomara u redu modrivrana. U ovoj porodici postoji šest američkih vrsta.

Evolucija
---------

Sve su specijalizirane za hranjenje ribom, za razliku od predstavnika druge dvije porodice, i vjerojatno je da su potomci vodomara koji su se hranili ribom i koji su osnovali populacije u Novom svijetu. Vjerovalo se da je čitava porodica evoluirala u Amerikama, ali izgleda da to nije točno. Pravi predak izgleda da je evoluirao u Africi, a vrste roda *Chloroceryle* su evolucijski najmlađe.

Prije manje od 5 milijuna godina - moguće čak i prije 2,9 milijuna godina - jedan vodomar iz Starog svijeta je postao predak *Megaceryle alcyon* i *Megaceryle torquata*, a kasnije jedna vrsta srodna *Ceryle rudis* postala je predak vodomara roda *Chloroceryle* nakon koloniziranja Amerika. Dok je evolucijska povijest vodenih vodomara, što se tiče međusobne srodnosti, dobro istražena, nije u potpunosti jasno jesu li evoluirali od riječnih vodomara ili od vodomara dupljaša, i jesu li imigrirali preko Atlantskog ili Tihog oceana (iako je ono prvo vjerojatnije).

Vrste
-----

Postoji devet vrsta vodenih vodomara u tri roda:

Četiri velika vodomara sa ćubom, *Megaceryle*, su veoma rasprostranjeni u Africi, Aziji i Americi. *Megaceryle alcyon* je jedini vodomar koji je rasprostranjen u Sjevernoj Americi, iako je *M. torquata* nađen i u Texasu i Arizoni.

* *Megaceryle maxima*
* *Megaceryle lugubris*
* *Megaceryle alcyon*
* *Megaceryle torquata*
* *Ceryle rudis*, jedini pripadnik roda *Ceryle*, rasprostranjen je u tropskim regijama Starog svijeta.
* *Chloroceryle amazona*
* *Chloroceryle americana*
* *Chloroceryle inda*
* *Chloroceryle aenea*

Galerija
--------

* Megaceryle maxima*Megaceryle maxima*
* Megaceryle alcyon - mužjak*Megaceryle alcyon* - mužjak
* Megaceryle alcyon - ženka*Megaceryle alcyon* - ženka
* Megaceryle torquata*Megaceryle torquata*
* Chloroceryle amazona - mužjak*Chloroceryle amazona* - mužjak
* Chloroceryle amazona - ženka*Chloroceryle amazona* - ženka
* Chloroceryle americana*Chloroceryle americana*
* Chloroceryle inda - mužjak*Chloroceryle inda* - mužjak
* Chloroceryle aenea - mužjak*Chloroceryle aenea* - mužjak

Drugi projekti
--------------

|  |  |
| --- | --- |
|  | U Wikimedijinoj ostavi ima još materijala vezanih za: **vodeni vodomari** |
|  | Wikivrste imaju podatke o: **vodenim vodomarima** |

Izvori
------

* Fry, K & Fry, H. C. (1999): *Kingfishers, Bee-eaters and Rollers* (Vodomari, pčelarice i zlatovrane), novo izdanje. Christopher Helm Publishers. ISBN 0-7136-5206-3
* Moyle, Robert G. (2006): A Molecular Phylogeny of Kingfishers (Alcedinidae) With Insights into Early Biogeographic History. Auk 123(2): 487–499. HTML puni tekst (bez slika)
**Veliki gradski park u Tivtu** ja naziv zaštićenog područja u Crnoj Gori, smještenog u centru Tivta. Park je poznat i pod nazivom Mornarički park zbog činjenice da se Mornarice dugo bavila održavanjem parka. 

Izgrađen je 1892. na posjedu kotorske vlastele Buća –Luković, Radalli i Verona, koje su na prostoru današnjeg parka imali ljetnjikovce okružene vinogradima. Osnovan je po naredbi admirala austro-ugarske mornarice Maksimilijana fon Šterneka, sa ciljem uređenja okruženja brodogradilišta Arsenal, kojeg je osnovao isti admiral 1889.

Park sadrži bogatstvo biljnih vrsta. Inicijalno je osnivač parka naredio svim komandantima austrougarskih ratnih brodova da donose biljke sa putovanja, a zatim je ta praksa prerasla u običaj. U Parku dominiraju visoka stabla, koja dostižu visinu i do 25 metara. Neka od njih su stara čak 130 godina. Prije Drugog svjetskog rata, jedan dio parka zauzimali su i teniski tereni.

Tivatska opština podigla je u parku spomenik Milanu Spasiću i Sergeju Mašeri, herojima iz Drugog svjetskog rata. Oni su zagrljeni na komandnom mostu razarača „Zagreb" herojski poginuli 17. aprila 1941. godine u Tivatskom zalivu, odbivši da predaju razarač neprijatelju. 

Od 1968. godine park je zaštićeni objekat prirode, a u januaru 2015. godine Odlukom Skupštine Opštine Tivat dobio je status spomenika prirode.
Svih osam djelova *Pjesme o Rolandu* u jednoj slici.
***Pjesma o Rolandu*** (fr. ***La Chanson de Roland***) je epska poema iz žanra *chanson de geste* s kraja XI. vijeka. Postoji devet sačuvanih rukopisa teksta ovog epa, pri čemu je verzija iz Oxforda napisana na anglo-normandskom jeziku.

*Pjesma o Rolandu* sadrži oko 4000 stihova na starom francuskom jeziku. Priča govori o događanjima starim tri stoljeća, t.j. borbi viteza Rolanda (ili Hrudlana), markiza bretonskih močvara, protiv moćne vojske u bitci kod Roncevauxa, njegovoj pogibiji i kasnijoj osveti Karla Velikog.

Povjesničari vjeruju da su se karolinški vitezovi u spomenutoj bitci borili protiv gerile naroda Baska, a ne Avara. Na ovaj način je jedan lokalni rat predstavljen kao „Sveti rat", vjerojatno da bi se potkrijepili razlozi za Križarske ratove.

To je klasični primjer srednjovjkovne dvorske literature koja slavi povijest, legende, viteštvo i feudalni ponos.

*Pjesma o Rolandu* inspirirala je mnoge europske pjesnike. Na njemački jezik je prevedena 1170. Pjesnik Matteo Maria Boiardo napisao je djelo *Zaljubljeni Roland* u XV. vijeku, dok je Ludovico Ariosto objavio poemu *Bijesni Orlando* 1532.

Bibliografija
-------------

Adriana Kremenjaš-Daničić (ur.): *Orlandovi europski putovi / Rolands europäische Wege / Les Sentiers européens de Roland / I sentieri europei di Orlando / Roland's European Paths*. Europski dom Dubrovnik, Dubrovnik 2006 (ISBN 953-95338-0-5).

Eksterni linkovi
----------------

***La Chanson de Roland*** na Wikimedijinoj ostavi

* The Digby 23 Project at Baylor University Arhivirano 2012-12-02 na Archive.is-u
* The Song of Roland Arhivirano 2004-11-16 na Wayback Machine-u
* La Chanson de Roland (Old French)
* Earliest manuscript of the Chanson de Roland, readable online images of the complete original, Bodleian Library MS. Digby 23 (Pt 2) "La Chanson de Roland, in Anglo-Norman, 12th century, ? 2nd quarter".
* Old French Audio clips of a reading of The Song of Roland in Old French

|  |  |
| --- | --- |
|  | *Ovaj članak o **književnosti** je u začetku. Možete pomoći Wikipediji tako da ga proširite*. |
***Devičanska svirka*** je jugoslovenski crno-beli televizijski film snimljen 1973. godine u produkciji RTV Beograd. Režirao ga je Đorđe Kadijević po sopstvenom scenariju, koji se temelji na motivima proze Ivana Raosa.

Radnja
------

Ivan, mlađi, stiže do krčme u zabiti ravnice, koju svi okolni seljani posmatraju strahom. Kočijaš odbija da vozi dalje pa mladi momak Ivan put nastavlja sam, pešice. Dolazi do zamka gde se čuje čudna muzika. Dečak koji prolazi tuda objašnjava Ivanu da je to zamak gospođe Sibile mlade udovice. Nedugo zatim,na dečaka naleti kočija i ubije ga. Ispostavi se da je to kočija gospođe Sibile koja moli Ivana da pođe sa njom u zamak da bi pokušali da ožive dečaka. Ali njemu spasa nema. Ivan ostaje sa Sibilom, koja posle smrti nasilnog muža živi sa svojim slugom Bartolomeom. Dok se u pozadini čuje misteriozna svirka, njih dvoje se zaljubljuju u jedno drugo. Lutajući hodnicima zamka, Ivan shvata da odatle ne može da ode, pa Sibila odluči da mu otkrije tajnu o misterioznoj muzici i vodi ga u kulu zamka...

Uloge
-----

| Glumac | Uloga |
| --- | --- |
| Olivera Katarina | Sibila |
| Goran Sultanović | Ivan |
| Ivan Jagodić | Bartolomeo |
| Osman Halilković |  |
| Toma Kuruzović | Kočijas |

Spoljašnje veze
---------------

* *Devičanska svirka* na IMDb-u ()
**Maks Bekman** (nem. *Max Beckmann*, \*12. februar 1884, Lajpcig— † 27. decembar 1950, Njujork) bio je nemački slikar, grafičar i pisac. Zajedno sa Ernstom Ludvigom Kirhnerom smatra se najznačajnijim nemačkim slikarem 20. veka.

Biografija
----------

U svom životu, koji je trajao od kraja 19. do polovine 20. veka, Maks Bekman je bio svedok velikih evropskih i svetskih tragedija.

Posle obrazovanja u Umetničkoj školi u Vajmaru, karijeru je započeo u Berlinu.

Za vreme Prvog svetskog rata služio je kao bolničar i na istočnom i na zapadnom frontu (u Flandriji). Smatrao je da je ovaj rat nacionalna nesreća i jednom prilikom zapisao:

> Na Francuze ne pucam, od njih sam toliko toga naučio. Na Ruse, takođe ne, Dostojevski je moj prijatelj
> 
> 

Tokom 1920. često je boravio u Baden-Badenu, banji i kockarskoj meki na jugu Nemačke, zajedno sa svojom drugom suprugom Kvapi. Do 1933. predavao je u Frankfurtu, dok mu nije bilo oduzeto mesto predavača. Umoran i depresivan, bio je zabrinut zbog uspona nacizma, što se vidi iz pisama supruzi.

Preselio se u Berlin, gde je slikao pejzaže Švarcvalda u oluji, sa počupanim drvećem i srušenim putevima. Kao posledica stavova Adolfa Hitlera o umetnosti, njegova umetnot je klasifikovana kao degenerisana, tako da je sa suprugom morao napustiti Nemačku i nastaniti se u Amsterdamu. Tu je doživeo period nesigurnosti i usamljenosti. U Holandiji je boravio tokom nacističke okupacije ove zemlje.

Posle rata naselio se u SAD, gde je živeo do smrti 1950.

Delo
----

Bekmanovo delo je refleksija radikalnih promena u društvu i umetnosti vremena u kome je živeo. Njegove slike prikazuju teme od užasa rata do dekadencije glamura kulture kabarea u Vajmarskoj republici. Od tridesetih godina, njegovi radovi sadrže mitološke reference koje su često metafora za brutalnosti nacističkog režima. Bekman je bio veoma upućen u filozofiju i blizak misticizmu. Svojim delima pokušavao je da se bavi univerzalnim temama užasa, iskupljenja, večnosti i sudbine.

Za razliku od većine savremenika, Maks Bekman je odbacivao apstraktno slikarstvo. Divio se i inspirisao slikarima: Sezanom, Van Gogom, Rembrantom, Rubensom i slikarima rane severne Renesanse.

Stvorio je ličnu i autentičnu verziju modernizma, začinjenu mitologijom i fantazijom, slikajući portrete, pejzaže i mrtve prirode. Obnovio je srednjovekovnu tradiciju slikanja triptiha. Svoje triptihe je smatrao ogledalima modernog društva. Tokom celog života slikao je autoportrete, slično kao Rembrant ili Pikaso.

Slikarstvo Maksa Bekmana izmiče klasifikacijama, ali se najčešće svrstava u slikarstvo ekspresionizma.

Spoljašnje veze
---------------

* Biografija Maksa Bekmana Arhivirano 2008-06-29 na Wayback Machine-u
* Biografija u tabelarnom obliku
* Život i dela
* Bekmanove slike u zbici Frider Burda
* Galerija slika Arhivirano 2007-09-29 na Wayback Machine-u

***Max Beckmann*** na Wikimedijinoj ostavi
**Belize City** je najveći ali ne i glavni grad Belizea. U prošlosti je bio glavni grad Britanskog Hondurasa.

Povijest
--------

Belize City (izvorno osnovan kao "Belize Town") su osnovali Britanci 1638. godine. Prije Britanaca na tom području bio je majanski grad Holzuz. Grad ima prirodno dobru lokaciju na moru te rijeke koje vode u unutrašnjost, preko kojih se u morske luke dovozi drvo. Zbog iskorištavanja šuma Britanci su doveli tisuće afričkih robova. Grad je gotovo u potpunosti uništen 1961. godine, kada je uragan Hattie zahvatio belizejsku obalu 31. listopada. Do 1970. godine bio je glavni grad Belizea kada je vlada preseljena u novi grad Belmopan. Belize City je također teško pogođen uraganom Richard 2010. godine, te požarima u nekoliko navrata. Danas je sjedište istoimenog okruga.

Zemljopis
---------

Grad je smješten u središnjem zapadnom dijelu zemlje na obali Meksičkog zaljeva.

Stanovništvo
------------

Prema podacima iz 2012. godine u gradu živi 67.964 stanovnika, dok sa susjednim naseljima ima oko 80.000 stanovnika. Grad se dijeli na dva dijela; Belize City North Side i Belize City South Side.

Gradovi prijatelji
------------------

* Ann Arbor, SAD
* Kaohsiung, Tajvan

Galerija
--------

* Gradska lukaGradska luka
* Središte Belize CityaSredište Belize Citya
* Gradska vijećnicaGradska vijećnica

Vanjske poveznice
-----------------

* Povijest Belize Citya Arhivirano 2018-03-12 na Wayback Machine-u
* Časopis o Belize Cityi Arhivirano 2008-09-19 na Wayback Machine-u
* Povijest Belize Citya Arhivirano 2008-08-29 na Wayback Machine-u
* Gradsko vijeće[*mrtav link*]

Izvori
------

1. ↑  „Archive copy". Arhivirano iz originala na datum 2013-01-11. Pristupljeno 2013-01-11.
2. ↑  „Archive copy". Arhivirano iz originala na datum 2014-07-23. Pristupljeno 2013-12-08.
3. ↑  „belmopanbelize.com". belmopanbelize.com. Arhivirano iz originala na datum 2010-07-22. Pristupljeno 29. lipnja 2009.

***Belize City*** na Wikimedijinoj ostavi

|  |  |
| --- | --- |
|  | *Ovaj članak o **gradu** je u začetku. Možete pomoći Wikipediji tako da ga proširite*. |
Sabor svetih sedamdeset apostola (pravoslavna ikona).
**Sabornost** (rus. *соборность*, od csl. *собор* - sabor, skupština) je višeznačan filozofski, teološki i politički termin. Potiče od ruskih slavenofila iz 19. veka.

Religija
--------

U teološkom smislu, sabornost se često koristi za prevod reči katoličnost (gr. *καθολικη* - univerzalnost, opštost), kao jedno od četiri obeležja Crkve ("jedna, sveta, saborna i apostolska Crkva" - Nikejski simvol vere). Teološki pojam sabornosti predstavlja okupljanje u veri, ljubavi i slobodi. Crkva je jedna, saborna i nedeljiva, jer je u njoj Hristos.

U savremenoj teologiji SPC Justin Popović redefiniše pojam sabornosti.

Politika
--------

Od strane desničarskih skupina se instrumentalizuje teološki pojam sabornost, kojem se pridaje novo političko značenje. Dimitrije Ljotić je pod sabornošću podrazumevao organski način društvenog uređenja, odnosno staleško uređenje društva.

U političkom diskursu, ideja sabornosti se svodi na idealizaciju patrijarhalne seoske zadruge i staleškog uređenja društva. Takav koncep sabornosti predstavlja pokriće za političko jednoumlje (Đorđević, Republika 2004). Srbijanska desničarska organizacija Obraz definiše sabornost na totalitaristički način: 

> Obraz ... ne veruje u pluralizam interesa u srbskom narodu, već u njegovu sabornost, u jedinstven sistem vrednosti i u jednu zajedničku sudbinu za sve Srbe.
> 
> 

Prema ovakvom shvatanju sabornosti, svi Srbi su pravoslavni ili nisu Srbi, odnosno za njih ne može postojati nijedna druga religija osim Srpske pravoslavne crkve. Tako se teološki pojam sabornost po ključu organicističke misli pretvara u ideološko pokriće za kolektivizam i autoritarnost. Istoričarka Dubravka Stojanović navodi da je ovakvo shvatanje sabornosti potpuno neprirodno, jer sasvim je sigurno da ljudi, pa čak i u najgorim totalitarnim režimima, nikako ne misle na isti način.

Izvori
------

1. 1 2 3  Filozofsko-teološki izvori antievropskog i antizapadnog diskursa u SPC
2. ↑  Obraz: Ko smo mi
3. ↑  Mirko Đorđević, Ratni krst srpske Crkve
4. ↑   Delete the billboard
Ilustracija skijavoneske
Skjavoneska iz Srbije
**Skijavoneska** ili **spada skijavoneska** (ital. *spada schiavonesca*, *slovenski mač*) je mač, obično vrste jednoiporučnih mačeva, koji se prvi put javljaju u jugoistočnoj Evropi kasnog XIV veka. 

Jednoiporučni mačevi nastaju u kasnijem srednjem veku kao nova forma dugačkih mačeva, adaptirani iz borba sa teškim čeličnim oklopima u kojima su se retko koristili štitovi, pri čemu su bili potrebni modifikovani mačevi i nove, razvijenije mačevalačke tehnike. Jednoiporučni mačevi (dužina sečiva 75-110 cm, obično oko 105 cm) bili su duži od jednoručnih (40-80 cm, ponekad i metar), ali kraći i lakši od teških dvoručnih mačeva (120-150 cm, neki i po dva metra, mada su ovo bili više mačevi za pokazivanje nego za borbu), i mogli su se voditi jednom i obema rukama. Izvori pak govore da su se tehnike izvodile obično obema rukama, zbog čega se često klasifikuju kao dvoručni mačevi, a sa obe ruke bile su izvodljive bolje tehnike u odnosu na ranije jednoručne ili teške dvoručne mačeve. 

Osobina mača skijavoneske bila je u nakrsnici u obliku latiničkog slova *S*. Uloga takve nakrsnice mogla je da se sastoji u tome da se sečivo protivnikovog oružja na trenutak otkloni u stranu ili uglavi u povijenom kraku nakrsnice i time omogući dovoljno vremena da se uzda kontratehnika ili udarac. Takav manevar bilo je moguće izvesti pre svega protiv sečiva sablje, posebno turskog tipa sablje zvane kilidž. Tehnika je navodno adaptirana iz borba sa Osmanlijama i njihovim sabljama. 

Najstariji danas poznati oblici mačeva sa *S* nakrsnicom kovani su u Srbiji u razdoblju između maričkog (1371) i kosovskog (1389) boja, šta je dovelo do teze da je skijavoneska nastala u Srbiji krajem XIV veka, pri čemu pojedini arheolozi govore i o *srpskom maču*. Ova teorija međutim nije utvrđena, jer se mačevi sa *S* nakrsnicom javljaju isto u Vizantiji i Ugarskoj, kao i kasnije u drugim susednim zemljama, tako da se poreklo skijavoneske ne može tačno odrediti. U XV veku albanski, grčki kao i slovenski najamnici iz *Dalmacije* donose mačeve sa *S* nakrsnicom u Veneciju, gde su, između ostalog, činili gardu mletačkih duždova. U Veneciji mač dobija svoj današnji naziv kao slovenski mač odnosno spada skijavoneska.

Spoljašne veze
--------------

* Skijavoneska na *myarmoury.com*
* Fotografija srednjevekovne skijavoneske
* Srednjovekovni mačevi u jugoistočnoj Evropi

Replika; Nije moguce da schiavonesca potjece iz Srbije, jer su kovacnice u srbiji tog doba bile zakonom zabranjene.
**Dylanova električna kontroverza** (engleski: , doslovno: "Kontroverza električnog Dylana") je naziv za događaje vezane uz odluku popularnog američkog folk pjevača Boba Dylana da 1965. godine počne koristiti električnu gitaru, a zajedno sa njime i elemente tadašnje rock muzike u svom opusu, odnosno reakciju dijela njegovih poklonika koji su taj čin prozvali "izdajom". 

Dylan je početkom 1960-ih stekao veliku popularnost svojim politički angažiranim pjesmama u tradicionalnom folk stilu, a svoju je popularnost iskazao i kroz srdačan prijem svojih nastupa na uglednom Newport Folk Festivalu 1963. i 1964. U proljeće 1965. je, pak, snimio svoj peti studijski album *Bringing It All Back Home*, na kome je prvi put eksperimentirao sa muzikom u rock stilu - na jednoj strani, dok je na drugoj koristio tradicionalni folk stil sa akustičnom gitarom i usnom harmonikom.

25. jula 1965. Dylan je ponovno nastupio, ali je, kada se ispostavilo da će zajedno s bendom izvoditi Like A Rolling Stone i druge "električne" pjesme, dio publike počeo zviždati. Za Dylana je nastup bio izuzetno neugodno iskustvo i nakon što je otpjevao posljednju pjesmu *It's All Over Now, Baby Blue* više se nije vratio na Newport punih 37 godina; nakon toga je nastupio 2002. sa perikom i lažnom bradom. 

Zviždanje i uzvici neodobravanja su godinama postali predmetom različitih tumačenja - od onih prema kojima su bili upućeni organizatorima, a ne samom Dylanu; potaknuti lošom kvalitetom zvuka; do onih koji su, poput samog Dylana, tumačili nespremnošću publike, naviknute na "tradicionalni folk" na njegovo miješanje s rock muzikom. Dylan je nakon toga svoje koncerte redovno dijelio na početni "električni" i završni "akustični" dio. Zviždanje zbog korištenja "elektrike" je zabilježeno i na njegovoj međunarodnoj turneji, odnosno koncertima u engleskim gradovima Sheffiled i Newcastle upon Tyne.

Dylanova električna kontroverza je zabilježena u dokumentarnom filmu Festival iz 1967. godine. Pažnju joj je posvetio i Martin Scorsese u svom dokumentarcu *No Direction Home* iz 2005. a također je, dosad najtemeljitije, obrađena i u dokumentarnom filmu *The Other Side of Mirror* iz 2007.

Vanjske veze
------------

* Guardian.co.uk: "Bob Dylan's return to the scene of the crime", August 2, 2002
* Queens University of Charlotte: Extract from Robert Shelton, *No Direction Home: The Life and Music of Bob Dylan*, New York, 1986 Arhivirano 2012-05-24 na Archive.is-u

  

* The Myth Bob Dylan "went" Electric by Jim Linderman
**William Nicholas Selig** (14. mart 1864 - 15. jul 1948) bio je američki poduzetnik i filmski producent, poznat kao jedan od pionira američke kinematografije.

Kao mladić je radio kao vodviljski zabavljač, nakon čega se počeo baviti produkcijom minstrel showova. Godine 1894. je na izložbi u Dallasu vidio demonstraciju Edisonovog Kinetoscopea, te odlučio nabaviti sličan za svoje predstave, ali bez plaćanja patenata Edisonu. Uz pomoć jednog mehaničara u rodnom Chicagu je stvorio uređaj na osnovu sistema braće Lumiere, te je 1896. osnovao Selig Polyscope Company, jednu od prvih američkih filmskih kompanija. Na početku se bavio snimanjem kratkih dokumentarnih i reklamnih filmova, ali ga je sve veći pritisak od strane Edisona i njegovog kartela Motion Pictures Patent Company natjerao da sve više filmova počinje snimati na lokacijama na Zapadnoj obali. Tamošnju klimu i pejzaže je počeo koristiti da snima vesterne i filmove radnjom smještene na različite svjetske lokacije. U tome je imao pomoć od režisera Francisa Boggsa, uz čiju je pomoć sagradio prvi studio u Edendaleu, današnjoj oblasti Los Angelesa. 27. oktobra 1911. je svjedočio svađi između Boggsa sa njegovim japanskim kućepaziteljem, koja je završila Boggsovom pogibijom i njegovim ranjavanjem. Selig je preživio i nastavio raditi filmove, a među glumcima koje je otkrio su bili buduće zvijezde Roscoe Arbuckle i Tom Mix. Izbijanje prvog svjetskog rata i gubitak evropskih tržišta je pogodio Selig Polyscope Company, ali još više Seligovo odbijanje da počne snimati cjelovečernje filmove, kao i megalomanski projekt zoološkog vrta u današnjem Istočnom Los Anglesu. Godine 1918. je Selig Polyscope Company prestao s radom, a ZOO vrt je morao prodati za vrijeme Velike depresije. Neposredno pred smrt je dobio počasnog Oscara kao priznanje za razvoj američke kinematografije.

Vanjske veze
------------

* William Nicholas Selig na sajtu IMDb
* The William Selig Collection Arhivirano 2006-09-29 na Wayback Machine-u at the Academy of Motion Picture Arts and Sciences.
* Brief history of the Selig Zoo and Movie Studio in Lincoln Heights Arhivirano 2014-01-13 na Wayback Machine-u
* William Nicholas Selig at Virtual History
* William Selig's portrait in an industry trade periodical
**Teodiceja** ili **teodikeja** (novolat. *theodicea* — bogoopravdanje; od grč. θεός - bog + grč. δίκη - pravo, pravednost) je grana filozofije i teologije koja pokušava da pomiri postojanje zla i patnje na svetu sa postojanjem svemogućeg dobrog božanstva.

> Odakle zlo onda dolazi kada vidimo da je Bog, koji je dobar, stvorio sve stvari dobrima?
> 
> – Avgustin, *Ispovesti*

Teodiceja, ili problem zla, je klasični teološki problem za svaku monoteističku religiju, koja tvrdi da je sve stvorio jedan svemogući i beskrajno dobri bog. Problem glasi: Kako postojanje svemogućeg i beskrajno dobrog boga pomiriti sa činjenicom postojanja zla u svetu.

> Bog ili želi da ukine zlo, a ne može; ili može, ali ne želi; ili pak ni ne može, ni ne želi. Ako želi, a ne može, onda je nemoćan. Ako može, ali ne želi, onda je zao. Ali, ako Bog može i želi da ukine zlo, otkuda onda zlo u svetu?
> 
> – Epikur

Dualističke religije su problem zla rešavale pretpostavljanjem dva počela (dobra i zla, Boga i Sotone, i sl.) od kojih je dobro načelo odgovorno za postojanje dobra a zlo načelo za postojanje zla. Srednjevekovni hrišćanski sholastičari su poricali egzistenciju zlog načela a zlo su objašnjavali nedostatkom dobra, analogijom dobra sa svetlošću a zla sa tminom koju svetlost još nije obasjala. Iako je ovo pitanje razmatrano još od antike, sam termin teodiceja je uveo Lajbnic (1646–1716) u svome istoimenom delu, koji se trudio da dokaže da je ovaj svet najbolji od svih mogućih svetova i da postojanje zla na svetu ne protivreči Božjoj dobroti, već je plod slobodne volje čoveka.

Savremeni američki filozof, Alvin Plantinga, argumentiše da zbog slobode volje, svemogući Bog ipak nije mogao stvoriti svet u kojem ima moralnog dobra, a nema moralnog zla.

> Bog može stvoriti slobodna stvorenja, ali ne može prouzročiti ili odrediti da ona čine samo ono što je ispravno. Jer ako to čini, tada ona, na koncu nisu u biti slobodna ... Da bi stvorio stvorenja koja su sposobna za moralno dobro, On je morao stvoriti stvorenja koja su sposobna i za moralno zlo.
> 
> – Alvin Plantinga

Izvori
------

1. ↑  Kristina Polegubić, Problem zla u filozofiji Alvina Plantinge
**Sveti Cezarije iz Terracine**, (latinski: *Caesarius Diaconus*, francuski: *Césaire de Terracina*, talijanski: *San Cesario, Cesareo, diacono e martire,* \* Kartaga, 85 - † Tarracina, Italija, 1. novembar 107) rimski đakon pogubljen za vrijeme cara Trajan.

Cezarije se suprotstavio paganskim ritualima koji su predviđali žrtvu mladiću u čast boga Apolonu. Zato je mladi đakon zapečaćen u vreći i bačen u more. Obožavanje đakona je široko rasprostranjeno širom svijeta jer je svetac izabran za njegovo ime da posveti Kristovoj vjeri sva mesta rimskih careva.

Poznat je kao zaštitnik carskih rezova (*sectio caesarea*): on štiti majke i djeca.

Praznik se slavi 1. novembra.

U župnoj crkvi sv. Andrije u Mošćenicama (Mošćenice) nalazimo sliku Sv. Andrija i Sv. Cezarije.

Sveti Cezarije iz Terracine u župnoj crkvi sv. Andrije u Mošćenicama, ikona izložena od strane dr Mateja Jerman

Literatura
----------

* Rimska martirologija (latinsko *Martyrologium Romanum*):

> 1. Novembris: Tarracinae in Campania natalis S. Caesarii diaconi, qui die bus multis in custodia maceratus, postea cum S. Juliano presbytero in saccum missus in mare praecipitatus est*.*
> 
>

Izvori
------

1. ↑  Alban Butler, *Butler's Lives of the Saints*, A&C Black, 1995
2. ↑  *Caesarius Diaconus*, testi e illustrazioni di Giovanni Guida, [s.l.: s.n.], 2015
3. ↑  De Smedt C. -Van Hoof G. - De Backer J. *Acta sanctorum novembris*, tomus I, Parisiis 1887
4. ↑  *Ex ossibus S. Caesarii: Ricomposizione delle reliquie di San Cesario diacono e martire di Terracina*, testi ed illustrazioni di Giovanni Guida, [s.l.: s.n.], 2017
5. ↑  Basil Watkins, *The Book of Saints: A Comprehensive Biographical Dictionary*, Bloomsbury Publishing, 2015
**Jugozapadnoafrička nacionalna unija (SVANU)** (engl. , *SWANU*) je najstarija politička partija u Namibiji, osnovana još 1959. godine. Njeni članovi pretežito potiču iz naroda Herero, dok njenu sestrinsku partiju SVAPO popunjavaju kadrovi iz naroda Ovambo. Predsednik partije je Usutuaije Mamberua.

Prvi vođa SVANU-a bio je Fanuel Kozonguizi od 1959. do 1966. godine
.

Na parlamentarnim izborima 1999. godine, ušla je sa Radničkom revolucionarnom partijom u koaliciju Socijalistički savez. Koalicija je osvojila 0.35 % glasova. Na izborima 2004. godine, koalicija je osvojila 0.44 % glasova.

Politika SVANU-a temelji se na radikalnom socijalizmu i nacionalizmu.

Januara 2009. godine, vođe SVANU-a osudile su Izrael u operacijama protiv pojasa Gaze. Pozvali su na trenutno povlačenje izraelskih snaga iz pojasa Gaze i vladu Namibije na prekid ekonomskih i diplomatskih odnosa s Izraelom.

Vođstvo SVANU-a je takođe protestovalo loš način provođenja agrarne reforme, jer zemlja tokom raspodele uglavnom završava u vlasništvu političara, a ne seljaka bezemljaša.

Izvori
------

1. ↑  Swanu Appeal For Socialism The Namibian 12 December 2008
2. ↑  Rihupisa Kandando Arhivirano 2011-06-11 na Wayback Machine-u at Namibia Institute for Democracy
3. ↑  Elections in Namibia
4. ↑
5. ↑  The Namibian - The 1999 Elections, Pristupljeno 28. 3. 2013.
6. ↑  Swanu, NMDC condemn Gaza incursion The Namibian, 6 January 2009
7. ↑  Govt should regulate land prices The Namibian 16 March 2009
Bivša iranska pokrajina **Horasan**
**Horasan** (perz. خراسان; *Horāsān*) je bila jedna od iranskih pokrajina koja je 2004. godine podijeljena na tri manje pokrajine: Sjeverni, Južni i Razavi Horasan. Iako je izgubila status upravne jedinice, pod njenim bivšim granicama podrazumijeva se geografska regija u sjeveroistočnom Iranu koja je dijelom veće povijesne regije Velikog Horasana koji se osim Irana prostire i preko teritorija današnjih suverenih država Afganistana, Turkmenistana, Uzbekistana i Tadžikistana. Bivša iranska pokrajina Horasan bila je najveća i prostirala se 242.673 km² što približno odgovara teritoriju Ujedinjenog Kraljevstva, a brojila je više od sedam milijuna stanovnika. Administrativni centar bio joj je grad Mašhad.

Današnje pokrajine
------------------

* Sjeverni Horasan**Sjeverni Horasan**
* Razavi Horasan**Razavi Horasan**
* Južni Horasan**Južni Horasan**

Veze
----

* Veliki Horasan

Vanjske veze
------------

* () Iran Tour: Khorasan Arhivirano 2012-11-08 na Wayback Machine-u

Ostali projekti

|  |  |
| --- | --- |
|  | U Wikimedijinoj ostavi ima još materijala vezanih za: **Horasan** |