recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Kazahstanski prag** ili **Sarijarka** (kazaški: *Сарыарқа* u značenju "Žuta krajina") je veliki peneplen (niskoreljefna dolina nastala u mezozoiku, prije oko 250 milijuna godina) koja se proteže kroz središnja i istočna područja Kazahstana. Sastoji se od niskih planina (Karkarali i Ulutau) i uzdignutih dolina koncentriranih oko slanih jezera kao što je Tengiz, te posjeduje velike naslage uglja na sjeveru i bakra na jugu. Tu se nalazi nakoliko gradova, od kojih je i Astana, prijestolnica Kazahstana. 

Nacionalni rezervat Korgalžinskij u Kazahstanskom pragu
Stepa u blizini Astane
Klima je kontinentalna s prosječnom količinom padalina od 100–300 mm godišnje. Zbog toga su rijeke rijetke, a potoci teku većinom ljeti. Na sjeveru ga prekriva suncem spaljena vegetacija stepe, zbog čije boje je dobio ime "žuta krajina", a na jugu se nalazi polu-pustinja, dok su planinski obronci prekriveni šumom borova.

Njegovih preko 450.000 ha uključuje i vlažna područja koja su ključne točke zaustavljanja i raskrižje na središnjem preletu morskih ptica selica iz Afrike, Europe i Južne Azije (kao što su sibirski bijeli ždral, dalmatinski pelikan i Pallasov orao ribar) prema njihovim rasplodnim mjestima u zapadnom i istočnom Sibiru. Rijetke vrste ptica ali i druge ugrožene životinje, kao što su Azijski gepard i Sajga, još uvijek žive u stepskom području od oko 200.000 ha.

Dio Kazahstanskog praga sa stepama i jezerima je upisan na UNESCO-v popis mjesta svjetske baštine u Aziji i Oceaniji 2008. godine kao jedina prirodna svjetska baština u Kazahstanu. Zaštićena područja su: Park divljine Sarijkopa, Nacionalni rezervat Naurzum (slika desno), Narusum-Karagay i Tersek-Karagay.

Izvori
------

1. ↑  Kazahstanski prag na brittanica.com () Preuzeto 2. lipnja 2011.
2. ↑  Nacionalni rezervat Korgalžinskij, Oriental Express Central Asia, () Preuzeto 2. lipnja 2011.

Vanjske veze
------------

***Kazahstanski prag*** na Wikimedijinoj ostavi

* Fotografije Sarijarke ()
**Franjo Losert** (u spisima: *Franz Lossert*, također *Lozar* i *Lozart*) (?, oko 1748. - Varaždin, 31. svibnja 1804.), varaždinski graditelj.

Po školovanju je bio "murarius", odnosno zidarski majstor. Radio je projektne nacrte, te vodio izgradnju, popravke i procjene zgrada. U Varaždin je došao prije 1783. te je u početku radio kao zidarski pomoćnik. Kao graditelj se afirmirao na obnovi varaždinske gradske vijećnice (1789.-92.), za koju je projektirao i izveo novo pročelje s tornjem. To bi bilo i njegovo najznačajnije djelo.

Od ostalih značajnih radova, ističe se nadogradnja kapele sv. Fabijana i Sebastijana kojoj je oblikovao novo pročelje (1796.) i toranj (1799.-1800.). Izvan Varaždina, gradio je župni dvor u Knegincu (1796.) te projekt za župni dvor u selu Žabnik (1802.).

Od manjih projekata ističe se Czinderyjeva streljana (1793.), javna streljana u parku Prater (danas Graberje u Varaždinu, 1793.), mala ciglana (1795.), mrtvačnica na groblju sv. Florijana (1797.), te gradska gostionica kod Dravskog mosta (1796.). Radio je i privatne kuće, među kojima i vlastitu u Ulici V. Lisinskog (1791.).

Godine 1804. bio je angažiran na izmjeri zemljišta za izgradnju palače Erdödy-Oršić, no umro je iste godine. Zasad nije poznato je li napravio i projekt za ovu veliku i reprezentativnu zgradu.

U Losertovoj se arhitekturi vidi pomak od razvijenog baroknog stila na gradskoj vijećnici, pa sve do posve jednostavnog kasnobaroknog oblikovanja kapele sv. Fabijana i Sebastijana.

Literatura
----------

* Ivy Lentić Kugli: *Varaždinski graditelji i zidari od 1700. do 1850. godine*, Zagreb, 1981.
**Arheološka nalazišta doline Lengong** su jedna od najvažnijih nalazišta na Malajskom poluostrvu, administrativno u federalnoj jedinice Perak, u monarhiji Maleziji. Bujna dolina Lengong se nalazi između planinskih lanaca Bintang i Titivangsa. To je ruralno područje, okruženo zelenim rastinjem i krečnjačkim brdima sa brojnim pećinama. Arheološka istraživanja ovdje su otkrila mnoge tragove najstarijih ljudskih aktivnosti praistorije Malezije, s nalazima poput pećinskih crteža, nakita, keramike, oružja i kamenog oruđa. 

Praistorija Lenggonga seže do paleolita ili starijeg kamenog doba, istorijskog perioda koji je trajao od nastanka čoveka, prije 2 miliona godina do 10.000 godine p.n,e. Ljudi su u to vrijeme bili prvi proizvođači alata, a živjeli su od lova i sakupljanja (sakupljački način života).

Većina nalaza je novija, iz neolita ili mlađeg kamenog doba, tokom kojeg je došlo do poboljšanja oruđa i oružja, korišćeno je keramičko posuđe, a ljudi su se bavili poljoprivredom (sjedilački način života). Svi arheološki ostaci pronađeni u Lengongu, uglavnom su pronađeni u pećinama.

Arheološka nalazišta
--------------------

U dolini Lengong su četiri arheološka lokaliteta, podijeljena u dvije grupe, sa nalazima koji potvrđuju skoro dva milijuna godina ljudskog obitovanja. To je jedno od najdužih dokaza boravka čovjeka na jednom mjestu, a najstariji izvan afričkog kontinenta. 

Arheološka nalazišta su na otvorenom i pećinska nalazišta:

* Bukit Bunuh – Kota Tampan
* Bukit Jawa, radionica na otvorenom
* Bukit Kepala Gajah
* Bukit Gua Harimau, krečnjačka jama sa pećinom

Najstariji ljudski kostur pronađen u Maleziji nalazio se u Gua Gunung Runtuhu, u pećini u Bukit Kepala Gajah ili brdu Slonova glava. Kostur je bio muškarac visine oko 157 cm, star 50 godina. Otkriven je 1991. godine, a skelet je star oko 11.000 godina i jedan je od najkompletnijih skeleta za ovako dug vremenski period. Godine 2004. tim arheologa Universiti Sains Malaysia (USM) pronašao je još jedan skelet u Gua Teluk Kelawar u Lenggongu. Ovog puta to je "Perak žena" od 148 cm visine i za koju se vjeruje da je imala 40 godina.

### Svjetska baština

Arheološka nalazišta doline Lengong proglašena su Svjetskom baštinom UNESCO-a na sjednici komiteta UNESCO-a 30. juna 2012. godine.

Izvori
------

1. ↑  „Malezija, spomenici upisani na listu svjetske baštine". *UNESCO: Svjetska baština*. Pristupljeno 10. 1. 2024.
2. ↑  „Arheološka nalazišta doline Lengong". *UNESCO: Svjetska baština*. Pristupljeno 8. 1. 2024.

***Arheološka nalazišta doline Lengong*** na Wikimedijinoj ostavi
Svjetleće pero po svojoj funkciji je slično TSD-u. Umjesto da postoje senzori oko ekrana pomoću kojih se detektuje pozicija pokazivača, pokazivač (svjetleće pero) detektuje svoju poziciju na ekranu. U toku analize CRT displeja svaka tačka na ekranu se osvjetljava u određenom trenutku. Svjetleće pero sadrži diodu sa brzim odzivom, koja generiše impuls u trenutku kada elektronski niz analizira tačku na koju svjetleće pero pokazuje. CRT kontroler (specijalno elektronsko kolo koje generiše impulse za analizu slike na ekranu) sadrži skup brojača koji ukazuju na tekuću poziciju ulaza na ekranu. U trenutku kada se javi impuls koji generiše svjetleće pero, pamti se stanje brojača (koordinate X i Y) i na taj način određuje pozicija svjetlećeg pera na ekranu. Sistem zatim generiše kursor na odgovarajućoj poziciji, čime se stvara utisak da svjetleće pero upisuje tačku (krstić) na ekranu. 
Imajući u vidu da svjetleće pero detektuje svjetlost sa ekrana, "znak praćenja" (neki karakterističan oblik tj. znak ili simbol) treba povremeno prikazivati na ekranu čime se omogućava detekcija pera kada ono pokazuje na crnu površinu. Ovaj znak se prikazuje na ekranu brzinom koja nije tako velika i koja ne generiše primetnu sliku (na ekranu) ali obezbeđuje da se signal svjetlećeg pera može detektovati. 
Svjetleća pera su jevtinija za implementaciju od TSD-ova. Ipak, dok su TSD-ovi skoro nevidljivi za korisnika svjetleća pera su specijalni uređaji koje treba dovesti u direktan dodir sa tačkom na ekranu gde se vrši prikazivanje kursora. Tipičan izgled svjetlećeg pera prikazan je na slici.
**Zagori** je *dimos* (grčki jezik|grčki : Δήμος Ζαγορίου) koji se nalazi duž zapadnih padina sjevernog dijela planinskog lanca Pindus, na periferiji Epira, u regionalnoj jedinici Jannina, Epirsko-makedonska oblast, Grčka. Pojam dimos odnosi se na prvi nivo lokalnih i regionalnih vlasti u Grčkoj (opština). Sadašnj dimos Zagori rezultat je spajanja 2011. godine između pet manjih. Na popisu 2011. god. imao je 3.724 stanovnika.

To su mala kamena tradicionalna sela koja su smještena u zabačenom ruralnom krajoliku, obično organizovana oko centralnog trga sa platanom i okružena svetim šumama koje održavaju lokalne zajednice. Tradicionalna Arhitektura sela prilagođena je planinskoj topografiji.

Svjetska baština
----------------

Kulturni pejzaž Zagori je 2023. god. uvršten na listu UNESCO-ove svjetske baštine.

Izvori
------

1. ↑  „Grčka, spomenici upisani na listu svjetske baštine". *UNESCO: Svjetska baština*. Pristupljeno 19. 5. 2021.
2. ↑  „Kulturni pejzaž Zagori". *UNESCO: Svjetska baština*. Pristupljeno 8. 1. 2024.

***Zagori*** na Wikimedijinoj ostavi
**Sendero Luminoso** (prevedeno: *Svjetli put*) službeno **Komunistička partija Perua** (španjolski: *Partido Comunista del Perú*, akronim: PCP) bila je peruanska partija i Gerilski pokret koji je snažno uzdrmao zemlju i njenu ekonomiju 1980-ih.

Historija
---------

Sendero Luminoso je osnovan 1970. nakon brojnih lomova u Komunističkoj partiji Perua. Ime je dobio po paroli osnivača prve komunističke partije Perua, José Carlosa Mariátegua *Marksizam-lenjinizam će otvoriti svijetli put revoluciji* (El Marxismo-Leninismo abrirá el sendero luminoso hacia la revolución).

Lider i osnivač pokreta bio je Abimael Guzmán (zvan drug Gonzalo), komunist i profesor filozofije (1962.-78.) na Nacionalnom univerzitetu San Cristóbal de Huamanga, u gradu Ayacuchu u planinama Anda. 
On i njegovi sljedbenici, znani kao Senderisti, nastojali su obnoviti ideologiju Mao Zedonga i prihvatili su kinesku Kulturnu revoluciju kao model za svoj revolucionarni pokret, zamišljajući revoluciju kao dugu vojnu ofanzivu. 
Sendero Luminoso se prvenstveno oslanjao na seljaštvo i revolucionarni teror.

Guzmán je zajedno sa pristalicama mladim intelektualcima koje je okupio u Ayacuchu 1960-ih, sljedećih dekada regrutirao gerilce među domorocima po selima i sirotinjskim gradskim kvartovima. Svoju prvu gerilsku akciju Sendero Luminoso izveo je 17. maja 1980. pored Ayacucha, a ubrzo nakon tog čitavu seriju bombaških napada i ubistva i drugih terorističkih akcija po brojnim gradovima, uključujući Limu i Callao.

Guzman je akcent svog pokreta stavio na obespavljene domoroce, nasuprot vladajuće elite španjolskog porjekla.
Sendero Luminoso je na taj način uspio steći kontrolu nad sirotinjom u centralnom i južnom Peruu.

Kako bi mogao financirati svoj pokret navodno je u dolini rijeke Huallaga podigao laboratorije za preradu kokaina.

Veliki udar na pokret bilo je Guzmánovo hapšenje u Limi 12. septembra 1992. i kasnija osuda na doživotni zatvor zbog terorizma.
Guzmána je nasljedio Oscar Ramirez (drug Feliciano), pa su se akcije Sendera nastavile i tokom 1990-ih, sve do njegova hapšenja u julu 1999. kad je pokret konačno razbijen.

*Peruanski komitet za istinu i pomirenje* je 2003. objavio da su gerilci Sendera Luminosa odgovorni za smrt 37,800 ljudi od procijenjenih 70,000 žrtava 20-godišnjeg peruanskog gerilskog rata.

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5 6 7 8  „*Shining Path Peruvian revolutionary organization*" (engleski). Encyclopædia Britannica. Pristupljeno 08.09.2023.

Vanjske veze
------------

***Sendero Luminoso*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Shining Path Peruvian revolutionary organization* (na portalu Encyclopædia Britannica) ()
| Cordillera Blanca |
| --- |
| Dio |
| Pogled na masivPogled na masivPogled na masiv |
| Dužina masiva: | 180 km |
| Širina masiva: | 21 km |
| Površina masiva: | km² |
| Najviši vrh: | Huascarán (6.768 m) |
| Zaštićene oblasti: | Cordillera Blanca na mapi PeruaCordillera BlancaCordillera BlancaPozicija masiva u Peruu |
| Država: |  Peru (Departman Áncash) |

**Cordillera Blanca** je planinski masiv - istočni dio Cordillere Occidental (Zapadnih Kordiljera) odnosno peruanskih Anda.

Karakteristike
--------------

Snijegom pokriveni vrhovi masiva protežu se u smjeru jugoistok-sjeverozapad u dužinu od nekih 180 km, po Departmanu Áncash na zapadu zemlje.
Najviši vrh masiva je planina Huascarán visoka 6,768 metara. 
Cordillera Blanca je najviši tropski masivu na svijetu.

Masiv od susjednog Masiva Cordillera Negra na zapadu razdvaja rijeka Santa i njena dolina Callejón de Huaylas.

Dobar dio masiva je dio Nacionalnog parka Huascarán.

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5 6  „*Cordillera Blanca mountains, Peru*" (engleski). Encyclopaedia Britannica. Pristupljeno 30.08.2023.
2. 1 2  „Huascarán National Park" (engleski). Unesco. Pristupljeno 29.08.2023.

Vanjske veze
------------

***Cordillera Blanca*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Cordillera Blanca mountains, Peru* (na portalu Encyclopaedia Britannica) ()

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 315149417
* LCCN: sh85014763
* GND: 4216634-2

 |
**Carles Puigdemont i Casamajó** (Amer, Gerona, 29. decembra 1962) katalonski je političar i novinar. Od 2019. obavlja funkciju člana Evropskog parlamenta (MEP). Za gradonačelnika Girone izabran je 2011. godine. Funkciju predsednika Katalonije obavljao je od 2016. do 2017, kad ga je vlada Španije smenila nakon jednostranog proglašenja nezavisnosti. Suosnivač je Nacionalnog poziva za Republiku (CNxR), lider izborne alijanse Zajedno za Kataloniju (JuntsxCat) i osnivač istoimene stranke.

Nakon obrazovanja u Ameru i Gironi Puigdemont se 1982. počinje baviti novinarstvom. Pisao je za lokalni tisak i postao glavni urednik lista *El Punt*. Od 1999. do 2002. bio je direktor Katalonske novinske agencije, a od 2002. do 2004. direktor Doma kulture u Gironi. Njegova porodica podržavala je nezavisnost Katalonije, a Puigdemont se kao tinejdžer politički angažovao, pridruživši se 1980. nacionalističkoj Demokratskoj konvergenciji Katalonije (CDC), preteči stranke PDeCAT. Odustao je od novinarstva da bi započeo političku karijeru 2006, kad je izabran za člana Parlamenta Katalonije iz izborne jedinice Girona. Za poslanika u Gradskom veću Girone izabran je 2007. godine, dok je 2011. postao gradonačelnik. Nakon dogovora između izborne alijanse Zajedno za Da (JxSí), koju predvodi CDC, i Kandidature narodnog jedinstva (CUP) Parlament Katalonije izabrao je 10. januara 2016. Puigdemonta za 130. predsednika vlade.
Ovo je članak o drevnom gradu.  Za ostala značenja, vidi Aleksandrija (razvrstavanje).
40°15′N 69°38′E﻿ / ﻿40.250°N 69.633°E﻿ / 40.250; 69.633

Kovanica koja prikazuje grčko-baktrijskog kralj Eutidema (230-200. pne.)
**Aleksandrija Eshata** (grčkiu Ἀλεξάνδρεια Ἐσχάτη, latinski: Alexandria Ultima, doslovno "Najudaljenija Aleksandrija") je grad koji je u augustu 329. pne. za vrijeme svog pohoda na Aziju osnovao Aleksandar Veliki kao svoje najsjevernije uporište u Centralnoj Aziji. Bila je smještena u jugozapadnom dijelu doline Fergana, na južnoj obali rijeke Jaksart (suvremena Sir Darja), na mjestu današnjeg grada Hučanda (također Хуҷанд, خجند, Khüjand, Khodzhent, Khudchand, Chodjend: bivši Ispisar, Lenjinabad, Leninobod, Ленинобод, له‌نین‌آباد), u Tadžikistanu.

Aleksandar je oko grada sagradio 6 km dugi zid za što mu je, prema antičkim autorima, trebalo dvadeset dana. Kao i kod drugih gradova koje je osnovao, većinu kolonista su činili ranjeni veterani njegovog pohoda.

Fusnote
-------

1. ↑  Prevas, John. (2004). *Envy of the Gods: Alexander the Great's Ill-Fated Journey across Asia*, p. 121. De Capo Press, Cambridge, Mass. ISBN 0-306-81268-1.
2. ↑  Leriche, Pierre. (1993). "L'extreme-orient hellenistique: Le monde de la brique crue." Les Dossiers d'Archeologie. No. 179, Fevrier 1993, p. 82.

Vanjske veze
------------

* Livius.org: Alexandria Eschatê Arhivirano 2012-08-02 na Wayback Machine-u
**Gaj Meliso** (lat. *Gaius Melissus*, 1. vek n.e.) bio je jedan od oslobođenika Gaja Cilnija Mecenata, Oktavijanovog prijatelja i pokrovitelja umetnosti i književnosti. Rođen je u Spoletu od slobodnih roditelja, no oni su ga kao bebu izložili, a osoba koja ga je pronašla darovala ga je kao roba Mecenatu. Tom je prilikom, kako je bio običaj s robovima, pored latinskog imena *(Gaius)*, dobio i jedno grčko ime *(Melissus)*. Premda je Melisova majka kasnije želela da uzme natrag svog sina, on je odbio napustiti Mecenata. Ovaj ga je ubrzo oslobodio, a naklonost premda mladiću pokazao je i sam Oktavijan Avgust, koji mu je poverio da sredi biblioteku u Portiku Oktavije. Svetonije ga, na navedenom mestu u delu *O gramatičarima*, zove "Gaj Meliso" *(Gaius Melissus)*, ali ga na drugom mestu u istom delu zove "Levije Meliso" *(Laevius Melissus)*, što prema nekim ispitivačima treba ispraviti u "Cilnije Meliso" *(Cilnius Melissus)*. Plinije Stariji zove ga "Mecenat Meliso" *(Maecenas Melissus)*.

Meliso je najpoznatiji kao kreator nove vrste rimske komedije. On je, zapravo, stvorio novu vrstu togate koja je opisivala život rimskih vitezova, čija se svečana odeća zvala *trabea*, pa je ova varijanta komedije prema kostimu i dobila ime trabeata *(fabula trabeata)*.

Prema Svetoniju, Meliso je, kad mu je već bilo šezdeset godina, počeo da radi na zborniku "ludorija" *(ineptiae)*, odnosno "šala" *(ioci)*, i naposletku je taj zbornik imao ukupno 150 knjiga. Možda se bavio i izučavanjem gramatike i Vergilijevog dela.

Meliso nije našao sledbenike u rimskoj književnosti i celokupno njegovo delo izgubljeno je bez traga.

Po njemu je 1880. nazvan *Teatar Gaja Melisa*, podignut u 17. veku na katedralnom trgu u Spoletu.
**Darinka Matić Marović** (Herceg Novi, 6. februar 1937. – ) je crnogorska i srpska dirigentica.

Biografija
----------

Darinka Matić Marović rođena je 6. februara 1937. godine u Herceg Novom. Njen otac Branko je bio artiljerijski oficir kraljevske jugoslovenske vojske, a majka Zora je bila službenica. Oba roditelja su joj iz Boke, te je tamo i provela detinjstvo. Njena majka je rasla u Paragvaju, u porodici Đućića, koji su služili kao počasni konzuli Jugoslavije.

Diplomirala je dirigovanje u klasi profesora Mihajla Vukdragovića. Bila je profesor u srednjoj muzičkoj školi „Stanković", a od 1971. godine je angažovana na Fakultetu muzičke umetnosti u Beogradu, gde je bila profesor dirigovanja na Katedri za dirigovanje i dirigent mešovitog hora Akademije. Ubrzo postaje dekan Fakulteta muzičke umetnosti u tri, a potom i rektor Univerziteta umetnosti u pet mandata.

Angažovana je kao profesor na Muzičkoj akademiji koja je osnovana u Podgorici, a potom premeštena na Cetinje. Istovremeno je profesor dirigovanja i dirigent orkestra na Akademiji umjetnosti Univerziteta u Banjaluci. Odnegovala je mnoge brojne generacije mladih dirigenata.

Udata je za Branislava Matića, profesora književnosti. 

Darinka Matić Marović, proslavljeni dirigent, sada rukovodi horovima "Colegium Musicum" i "Obilić", a i profesor je dirigovanja na Fakultetu muzičke umetnosti u Beogradu, duži niz godina, na katedri za dirigovanje.

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* MusicBrainz: 6ccdd6de-299b-4429-9ce9-65e72493204f

 |
'*Gaj Sulpcije Gal **(*****Gaius Sulpicius Gallus** ili **Galus**, 2. vijek pne.) bio je rimski vojskovođa, državnik i naučnik..

Bio je intimni prijatelj Lucija Emilija Paula i pod njime u treći makedonski rat|trećem makedonskom ratu komandirao s jednom legijom Istakao se predviđanjem pomrčine mjeseca pred bitku kod Pidne 168. pne.

Po povratku iz rata je izabran za konzula godine 166. pne. te je vodio pohod kojom su pokoreni Ligurci. Godine 164. pne. je poslan kao izaslanik u Grčkui i Malu Aziju, te je u Sardu organizirao sastanak kako bi čuo pritužbe raznih gradova-država protiv pergamskog kralja Eumena II.

Antički izvori Gala opisuju kao erudita i izvrsnog poznavaoca grčke nauke koji se u kasnijim godinama života posvetio proučavanju astronomija|astronomije, postavši autoritet koga citira Pliije. Po njemu je nazvan Mjesečev krater Sulpicius Gallus.

Izvori
------

1. ↑  T.R.S. Broughton, *The Magistrates of the Roman Republic* (American Philological Association, 1951, 1986), vol. 1, navodi *cognomen* kao Galus umjesto Gallus.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Prethodi: **Quintus Aelius Paetus i Marcus Iunius Pennus**  |  **Konzul Rimske Republike** *zajedno s Markom Klaudijem Marcelom* 166. pne. | Slijedi: **Manlius Torquatus i Gnaeus Octavius**  |
**Gauthier Mvumbi Thierry** (Dreux, 15. svibnja 1994.), je kongoansko-francuski rukometaš koji igra kao pivot. Od 2022. godine član je kluba ETeC HB. Visok 195 centimetara, Mvumbi je privukao pažnju svjetske javnosti na Svjetskom rukometnom prvenstvu 2021. godine zbog svoje tjelesne težine, za koju je sam utvrdio da iznosi 137 kg, ali unatoč kojoj je bio jedan od najboljih kongoanskih igrača na turniru. 

Mvumbi se rodio u Dreuxu. Njegovi su roditelji Kongoanci rodom iz Kinshase. Rukometom se počeo baviti u mladosti te je nakon neuspješne probe u US Créteilu potpisao za CO Vernouillet, s kojim je u sezoni 2019./2020. igrao u trećoj ligi. Od 2020. godine igra u četvrtoj ligi za Dreux ACHB, klub iz njegovog rodnog grada. Godine 2021. prelazi u Pouzauges Vendée HB, koji se natječe u trećoj francuskoj ligi.

Iako ima francusko državljanstvo, Mvumbi je od 2016. godine član reprezentacije DR Konga, u koju ga je uveo Francis Tuzolana, aktualni trener Dreuxa. Mvumbi je sudjelovao na nekoliko kontinentalnih turnira, a 2021. godine je bio dio reprezentacija koja je debitirala na Svjetskom prvenstvu koje se igralo u Egiptu. Zbog svoje tjelesne građe, koja odudara od one tipične za rukometaša, Mvumbi je privukao veliku pažnju te je doprinio tome da kongoanska reprezentacija bude jedan od hitova prvenstva; Mvumbi je bio toliko popularan da mu se osobno javio i slavni američki košarkaš Shaquille O'Neal, prozvavši ga "rukometnim Shaqom". Unatoč velikoj tjelesnoj težini, Mvumbi je bio jedan od najefikasnijih igrača svoje reprezentacije na turniru te je u utakmicama protiv Danske i Tunisa bio najbolji strijelac svoje reprezentacije. U porazu od Bahreina, Mvumbi je bio proglašen za najboljeg igrača utakmice.

Nakon naglog porasta popularnosti po završetku Svjetskog prvenstva, Mvumbi je postao službeni ambasador američkog rukometnog kluba Detroit HC. Ugovor je potpisan na dvije godine, a Mvumbijev glavni zadatak je popularizacija i razvoj rukometa u Sjedinjenim Državama.
**Duško Tambača** (Šibenik, 3. srpnja 1946. – Split, 12. veljače 2024.), hrvatski glazbeni pedagog, skladatelj, melograf.

Rodio se u Šibeniku 3. srpnja 1946. godine. Školovao se u Splitu. Mnogo je doprinio razvoju klapskog pjevanja u Dalmaciji. Utemeljio je i vodio velik broj klapa kao što su: Šufit, Cambi, Dalmacija, Puntari, Trogir i dr. Skladao je mnogo klapskih pjesama, šansona, zabavnih i duhovnih pjesama. Osvajao je brojne nagrade na festivalima, naroćito na Festivalu dalmatinskih klapa u Omišu.  Uglazbio je i stihove mnogih čakavskih pjesnika.  Promicao je žensko klapsko pjevanje i pridonio njegovom razvoju. Kao melograf zabilježio je mnoge dalmatinske napjeve. Ravnao je Festivalom sjevernojadranskih klapa u Senju. Bio je dopredsjednik i jedan od osnivača Udruge radio Sudamja u Splitu za pomoć djeci s posebnim potrebama. Bio je član Hrvatskog društva skladatelja, Hrvatske glazbene unije i Matice hrvatske. Živio je i radio u Splitu, gdje je i preminuo 2024. godine.

Izvori
------

1. ↑  „Archive copy". Arhivirano iz originala na datum 2010-08-22. Pristupljeno 2013-10-27.
2. ↑
3. ↑  „Archive copy". Arhivirano iz originala na datum 2010-11-27. Pristupljeno 2013-10-27.
Britanski premijer Neville Chamberlain i njemački kancelar Adolf Hitler pred potpisivanje Münchenskog sporazuma.
**Appeasement** (na engleskom: "povlađivanje", "primirivanje" ili "popuštanje") je izraz kojim se opisuje vanjska politika vodećih zapadnih velesila 1930-ih, prije svega Ujedinjenog Kraljevstva, i to u kontekstu odnosa sa nacističkom Njemačkom, fašističkom Italijom i, u manjoj mjeri, Japanom, a koje je karakterizirala nedostatak bilo kakve odlučne reakcije na njihovu agresivnu politiku, čak i kada je ona uključivala pokretanje oružanih sukoba, odnosno aneksiju ili okupaciju drugih država, odnosno nastojanje da se slični postupci spriječe i zaustave diplomatskim kompromisima, odnosno izdašnim teritorijalnim, političkim i drugim ustupcima u njihovu korist. Ličnost koja se najčešće vezuje uz tu politiku bio je Neville Chamberlain, britanski premijer od 1937. do 1940. godine, a za vrijeme čijeg mandata je Njemačka aneksirala Austriju i čiji je zahtjev za aneksijom čehoslovačkih Sudeta na kraju prihvaćen od strane britanske vlade koja je u ljeto 1938. Münchenskim sporazumom ostavila svoje čehoslovačke saveznike na cjedilu. Taj je sporazum, pak, za samo nekoliko mjeseci doveo do komadanja Čehoslovačke, te još ambicioznijih njemačkih zahtjeva na račun Poljske, što je na kraju dovelo do izbijanja novog oružanog sukoba koji je eskalirao u Drugi svjetski rat. 

*Appeasement* je nedugo nakon izbijanja Drugog svjetskog rata postao predmetom snažnih kritika, odnosno široko rasprostranjenog stava kako je značajno poboljšao geostratešku i ekonomsku poziciju Njemačke i drugih osovinskih sila, te tako ne samo potakao nastavak agresije i izbijanje sukoba, nego bio i zaslužan za osovinske uspjehe u prvim godinama rata. U ljevičarskim krugovima se *Appeasement* često tumačio kao posljedica antikomunističkog raspoloženja u britanskom političkom establishmentu, odnosno nastojanja da se nacistička Njemačka i fašistička Italija okrenu protiv Sovjetskog Saveza. Sami zagovornici *Appeasementa* su, pak, tvrdili da im je glavni motiv bilo nastojanje da se po svaku cijenu izbjegne izbijanje novog globalnog krvoprolića. Kasniji historičari, prije svega A. J. P. Taylor, su *Appeasement* tumačili kao posljedicu objektivnih okolnosti u kojima su se našle vodeće zapadne sile, odnosno kombinacije ekonomskih problema uzrokovanih Velikom depresijom i pacifizma koji je dominirao u najširom slojevima stanovništva i birača. *Appeasement* se ponekad tumači manje kao nastojanje da se spriječi rat, a više kao nastojanje da se kupi dragocjeno vrijeme kako bi se Britanija i Francuska mogle adekvatno naoružati pred neizbježni sukob.

V. također
----------

* Golub (politika)
* Umrijeti za Danzig
* *Why England Slept*
* *Gulity Men*

***Appeasement*** na Wikimedijinoj ostavi
Morovic vas pozdravlja, Amen.

Srpskohrvatski
--------------

Zdravo, Marijo,
milosti puna,
Gospodin s Tobom.
Blagoslovljena Ti među ženama
i blagoslovljen Plod utrobe Tvoje,
Isus.
Sveta Marijo, Majko Božja,
moli za nas grešnike,
sada i na času smrti naše.
Amen.

Latinski
--------

Ave Maria,
gratia plena,
Dominus tecum.
Benedicta tu in mulieribus,
et benedictus fructus ventris tui,
Iesus.
Sancta Maria, Mater Dei,
ora pro nobis peccatoribus,
nunc et in hora mortis nostrae.
Amen.

Druge srpskohrvatske varijante
------------------------------

**Kajkavski**
Zdrava budi Marija,
milosti puna,
Gospodin je s tobom.
Blagoslovlena si ti med ženami,
i blagoslovlen je sad v utrobi tvoji, Jezuš.
Sveta Marija, majka Božja,
moli za nas grešnike,
sada i na vuri smrti naše. Amen.
**Gradišćanski**
Zdrava budi Marija,
milosti puna!
Gospodin je s tobom;
ti si blažena med ženami
i blažen je sad utrobe tvoje, Jezuš.
Sveta Marija, Mati Božja,
moli za nas grišnike
sada va uri smrti naše. Amen.

Eksterni linkovi
----------------

* Ave Maria on video/audio sung by Sharon Janis Arhivirano 2007-03-11 na Wayback Machine-u
* *Catholic Encyclopedia* 1910: Hail Mary
* Brief commentary on the Hail Mary from the Catechism of the Catholic Church
* Ave Maria article in Christian Cyclopedia
* Various Ave Maria hymn Arhivirano 2009-06-28 na Wayback Machine-u Ave Maria(MIDI by JE1EMU)
* Text of the *Hail Mary* in many foreign languages
* *Rejoice, O Virgin*, setting by Rachmaninoff (mp3)
**Prva dalmatinsko-hrvatska-slavonska gospodarska izložba** održana je u Zagrebu 1864.

Još 1855. Ljudevit Vukotinović, iznio je ideju da bi bilo poželjno u cilju poticanja hrvatskog gospodarstva organizirati veliku gospodarsku izložbu. No tada to nije bilo moguće, ali kako se 1862. Zagrebu približila željeznička pruga ( Zidani Most - Zagreb ), a te iste godine je 34 hrvatskih izlagača je otišlo izlagati na treću međunarodnu izložbu u London, ideja je sazrila.

Po povratku iz Londona, ovi izlagači su u suradnji s Trgovačko-obrtničkom komorom iz Zagreba počeli raditi na organizaciji *Prve gospodarske izložbe*, uz stručnu pomoć komorskog tajnika *Josipa Ferde Devidea*, kao i potrebnu financijsku pomoć hrvatskog kancelara Ivana Mažuranića.

Sve nadležne institucije u zemlji a i sama banska vlada prihvatile su prijedlog i osnovan je središnji odbor, na čelu s grofom *Miroslavom Kulmerom*. Odbor je dobio tražena financijska sredstva, a grad mu je i ustupio zgradu koja je bila namijenjena za Zemaljsku bolnicu ( današnja zgrada *Rektorata Sveučilišta* na Trgu maršala Tita, Zagreb ) i prostor na novosnovanom Sajmišnom trgu ( prostor današnjeg Hrvatskog narodnog kazališta)

* Izložbu je svečano otvorio ban Josip Šokčević 18. kolovoza, 1864.
* Na izložbi je sudjelovalo 3 386 izlagača iz svih hrvatskih krajeva, kao i iz ostalih dijelova Habsburške monarhije.
* Na izložbi su bile zastupljene sve grane ondašnjeg gospodarstva; voće i povrće, stoka, strojevi, obrtnička roba, vina i pića,tektstilna roba, znanost i umjetnost ( knjige i slike) te rukotvorine.
**Sirius** je bio hrvatski časopis za znanstvenu fantastiku iz Zagreba.

Ime je dobio po prividno najsjajnijoj zvijezdi na nebu, gledano sa Zemlje.

Izlazio je od 1976. do 1989. a izdavala ga je zagrebačka novinsko-izdavačka kuća Vjesnik. List se ugasio 1990. godine.

Osnivanje je predložio hrvatski književnik Damir Mikuličić 1976. godine. Mikuličić je bio i taj koji je dao ime ovom časopisu, a u prvim godinama Siriusovog izlaženja je bio i jednim od njegovih recenzenata.

U Siriusu su objavljeni brojni radovi domaćih autora, kao i prijevodi inozemnih autora znanstvene fantastike. Osim njih, objavljivao je teorijske radove, osvrte i ine priloge. Razdoblje izlaženja Siriusa se smatra zlatnim razdobljem SF književnosti u Hrvatskoj i SFRJ.. 

Kulturološki, Sirius je odigrao ključnu ulogu za visoku kvalitetu i razvoj znanstveno-fantastičnog žanra u Hrvatskoj i cijeloj ondašnjoj SFRJ, izazvavši eksploziju znanstvenofantastične novelistike, kratke priče i minijature te popularizaciju tog žanra uopće po Hrvatskoj i SFRJ. Značajno je i to što je dosta vremena ovaj list bio jedinim mjestom gdje se redovito mogli objaviti domaći radovi ovog žanra, a bio je odskočnom daskom brojnim kasnije poznatim piscima znanstvene fantastike .

Prvi urednik Siriusa je bio Borivoj Jurković, a za njegova vođenja Sirius je dosegnuo naklade od oko 40.000 primjeraka, a u inozemstvu je stekao veliku pozornost, za što je dobio nagrade u Stresi (1980.)  i Brightonu (1984.) za najbolji europski časopis za znanstvenu fantastiku te nagradu Europskog ZF udruženja (1986.). .

Urednici
--------

* Borivoj Jurković
* Hrvoje Prćić

Objavljena djela
----------------

Pisci čija su djela objavljena u Siriusu: Branko Pihač, Branko Belan, Vesna Gorše, Predrag Raos, Slobodan Petrovski, Jack Williamson, Damir Bajs , Miha Remec, Vladimir Lazović...

Izvori
------

1. ↑  Zarez Arhivirano 2008-05-30 na Wayback Machine-u "Pravi" časopis o SF-u, 2. svibnja 2008.
2. ↑  Zarez Arhivirano 2008-02-19 na Wayback Machine-u Astronauti hrvatskog SF-a, 22. ožujka 2007.
3. ↑  ESFS Awards 1978-1982 Arhivirano 2008-11-20 na Wayback Machine-u Eurocon 80:
4. ↑  ESFS Awards 1983-1986 Arhivirano 2008-11-20 na Wayback Machine-u SeaCon: Brighton
5. ↑  Parsek Hrvoje Prćić: In memoriam Borivoj Jurković (1928. - 2006.)
6. ↑  ESFS Awards 1983-1986 Arhivirano 2008-11-20 na Wayback Machine-u BallCon: Zagreb
7. ↑  24 sata Arhivirano 2008-10-13 na Wayback Machine-u 24sata - Bajsovi turisti u SF priči bili su krvoločni ubojice!, 21. veljače 2008.
**Kampelje** (čakavski **Kanpeje,** tal. **Campeglie**), su kvarnersko selo u općini Vrbnik na otoku Krku u Republici Hrvatskoj.

Smještaj
--------

Kampelje se nalaze u središnjem dijelu otoka Krka. Uz Staru Bašku i Rudine, najizoliranije je naselje na otoku. Administrativno pripadaju općini Vrbnik, ali su na njezinom rubnom dijelu prema Gradu Krku. Najbliže naselje je Garica do čijeg su središta 3 km. Na jugu je Kornić, ali veza s njim ne postoji. Do Vrbnika je oko 7 km.

### Povezanost

Povezano je s dvije vrlo uske i zavojite ceste. Na većem dijelu obje ceste nemoguće je mimoilaženje automobila iz dvaju suprotnih smjerova.

Jedna cesta vodi iz Garice uz *Donju Garicu* i ta se cesta najčešće koristi. Druga cesta povezuje Kampelje sa cestom Punat-Vrbnik na koju se spaja otprilike na njezinoj sredini, blizu lokaliteta *Mišušalnica*.

Općinsko središte Vrbnik
Iako je na jugu selo Kornić udaljeno samo oko 2 km zračne linije, Kampelje s njim nisu povezane asfaltiranom cestom nego šumskim putom.

Porijeklo naziva, povijest
--------------------------

Prema romanistu Petru Skoku *toponim Kampelje je vrlo star*. Nedvojbeno je romanskog porijekla. Pojam je u akuzativu plurala. Veliku starost toponima Skok dokazuje deminutivnim sufiksom *-ellua* kakav postoji u mletačkom pojmu *campiello* te u veclisun ili veljotskom jeziku kod toponima *Kantijal* (pašnjak između Kampelja, Garice i Kornića). Prema toj teoriji Slaveni su Kampelje naselili vrlo rano, vjerojatno već prilikom prvotnog naseljavanja otoka Krka. Skok to tumači činjenicom da su čakavci od veljotskog toponima stvorili stari pridjev srednjeg roda pomoću sufiksa *-j*, a kakav se dodavao samo u najstarije vrijeme.

Štoviše, istaknuti krčki povjesničari Mihovil Bolonić i Ivan Žic Rokov smatraju da su Slaveni najprvo naselili Kampelje od svih naselje središnjeg dijela otoka.

A. Žic izvodi naziv Kampelje od talijanske riječi *Campo*, polje, zbog smještaja na zaravnjenom terenu.

Stanovništvo
------------

Prema posljednjem popisu stanovništva iz 2001. godine na Kampeljama je živjelo *6 stanovnika*. To nije niti 10 % nekadašnje populacije.

Prema popisu iz 1857. g. na Kampeljama je živjelo 34 stanovnika. Sve do 1900. g. broj stanovnika raste i tada je zabilježen i *maksimum od 67 mještana*. Nakon toga slijedi punih sto godina pada broja stanovnika. Prvo je pad bio umjeren, do 1961. g. kada je popisano 36 stanovnika, a zatim slijedi nagli pad populacije. Popisom iz 1991. g. zabilježen je minimalan broj stanovnika - samo 4.

Privreda
--------

Kampeljani se bave isključivo poljoprivredom, naročito stočarstvom i ratarstvom, a u manjoj mjeri i maslinarstvom. Postoje uvjeti, izuzev slabe prometne povezanosti, za razvoj agroturizma.

Vanjske poveznice
-----------------

* Službene stranice općine Vrbnik
* Službene stranice Turističke zajednice općine Vrbnik

Izvori
------

* Državni zavod za statistiku

Literatura
----------

* Bolonić, Mihovil, Žic Rokov, Ivan: *Otok Krk kroz vijekove*, Kršćanska sadašnjost, Zagreb, 2002.
**Merima Ključo** (Livno, 26. decembra 1973.), bosanskohercegovačka i nizozemska harmonikašica i kompozitorica. Stekla klasično obrazovanje harmonike, sa specijalizacijom u suvremenoj muzici. Vrsna u različitim muzičkim idiomima s repertoarom koji obaseže od klasične, avangardne i eksperimentalne muzike pa do kompozicija u kojima se balkanske, sefardske i klezmerske tradicije susreću sa suvremenim tehnikama muziciranja.

Srednju muzičku školu završila u Sarajevu (1988–92) i potom diplomirala na Roterdamskom Konzervatoriju. Na Univerzitetu za Umjetnost u Bremenu završila je poslijediplomski studij suvremene harmonike u klasi M. Kern, pokazavši izniman talent i diplomiravši s uspjehom (*cum laude*). Od 1993. živjela i radila u Nizozemskoj, a od 2011. prebiva u SAD-u. Albumi: *Zumra* (2009), *Couperin Visiting the Balkans* (2015), *Aritmia* (s M. Tadićem, 2016). Knjige: *Eastern European Folk Tunes for Accordion* i *Klezmer and Sephardic Tunes for Accordion*.

Izvori
------

1. ↑  "Eastern European Folk Tunes for Accordion" na Schott Music
2. ↑  "Klezmer and Sephardic Tunes for Accordion" na Schott Music

Eksterni linkovi
----------------

* službeni website

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 122001820
* LCCN: no2010095134
* ISNI: 0000 0000 8051 4773
* GND: 138751838
* SUDOC: 250597179
* BNF: cb15055081x (podaci)
* MusicBrainz: f4d25e55-f817-4b7f-9163-0a782a3c1371

 |
**Gorazd Ohridski** je bio učenik svetog Metodija ohridskog, tvorac slovenskog pisma, arhiepiskop Velike Moravske.

Biografija
----------

U periodu od 885.-886. godina, u vreme vladavina Svatopluka I, izbila je krize u Moravskoj crkvi, u kojoj je arhiepiskop Gorazd ušao u spor sa latinskim sveštenstvom, na čelu Vihtigom, apiskopom Nitravije, koji je u vreme Svetog Metodija nametnuo anatemu. Vihtig je uz odobrenje pape proterao Gorazda iz eparhije i sa njim još 200 sveštenika, da bi zauzeo njegovo mesti i proglasio se nadbiskupom. Bogosluženje na slovenskom u Moravskoj je prekinuto, a uvedena je služba na latinskom jeziku.

Istovremeno, u Bugarsku beži i Kliment Ohridski. Oni prekidaju širenje Jevanđelja u Moravskoj i nastavljaju u Bugarskoj. U Bugarskoj, učenici su stvorili svetski poznatu književnu školu u Pliski, Preslavu i Ohridu. Odatle su svoj misonarski rad počeli da šire i po Carskoj Rusiji.

Pravoslavna crkva poštuje Gorazda u liku svetitelja i pominje ga 27. jula (Julijanski kalendar).

Izvori
------

1. ↑  Svяtыe ravnoapostolьnыe Kliment, episkop Ohridskiй, Naum, Savva, Gorazd i Angelяr

***Gorazd*** na Wikimedijinoj ostavi
**Claus Phillip Maria Graf Schenk von Stauffenberg** (15. 11. 1907. — 20. 7. 1944) je bio njemački aristokrat i časnik vojske za vrijeme Drugog Svjetskog rata.

Vojna biografija
----------------

* 1926 Ulazak u bambergijski-kavalerijski-regiment 17
* 1936 Nastavnik na ratnoj akademiji u Berlinu
* 1938 Poziv u štab tenkovske divizije "Hoepners"
* 1939 Sa divizijom Hoepners učestvuje u napadu na Poljsku
* 1940 Učestvuje u napadu na Francusku
* 1943 Pukovnik u štabu 10. tenkovske divizije u Africi, teško ranjen
* 1944 Pukovnik i šef štaba rezerve pod generalpukovnikom Fromm

Odlikovanja
-----------

* Eisernes Kreuz I. (željezni križ prve klase)
* Ritterkreuz zum eisernen Kreuz (viteški križ)
* Eichenlaub mit Schwertern zum Ritterkreuz (hrasni vijenac sa mačevima uz viteški križ)

Učestvovanje u atentatu na Hitlera 20. Jula 1944
------------------------------------------------

Stauffenberg je na početku svoje karijere fasciniran od ideja nacionalsocijalizma. Na dan preuzimanja vlasti kroz nacionalsocijaliste 30.01.1933, on organizuje u Bambergu slavlje. Njegovo distanciranje naspram nacionalsocijalizma počinje tek sa „kristalnom noću" (9./10.11.1938) kada pripadnici SA i SS organizuju prve masovne napade na ustanove, prodavnice i same kuće židovskog stanovništva. Za vrijeme njegovog boravka u vojnoj bolnici poslije ranjavanja u Africi, Stauffenberg se sve više predaje ideji eliminacije Hitlera. 

Realnu izvedbu tek vidi sa svojim radom u štabu rezerve i mogućnošću ulaza u vučju jazbinu (*Wolfsschanze*), te pristupu sastancima sa Hitlerom.

20. Jula 1944. godine, Stauffenberg u jednoj aktnoj tašni unosi satnu bombu i postavlja je u blizini Hitlera ispod stola od hrastovine i izlazi iz barake. Još prije detonacije, jedan od oficira (vjerovatno Generalmajor Warlimont ili Jodl) pomjera tašnu malo dalje ispod stola jer mu smeta pri pogledu na kartu. Ovoj slučajnosti Hitler zahvaljuje život u tom momentu.

Poslije atentata, Stauffenberg slijeće u Berlin, uvjeren da je Hitler mrtav. Uvjeren u ovo, on moli generalpukovnika Fromm-a da pusti u pokret operaciju "Walküre" (podizanje vojne rezerve u slučaju smrti Hitlera i zauzimanje svih važnih državnih objekata te organizacija i preuzimanje vlasti). U međuvremenu Göbbels uspijeva razgovarati sa Hitlerom i Fromma uvjeriti da ovaj nije mrtav. Poslije jednog telefoniranja sa Hitlerom, iako je znao za atentat, Fromm hapsi Stauffenberga i daje ga dvorištu svoje komandature likvidirati.

Claus, graf Schenk von Stauffenberg je jedan od najvećih primjera borbe protiv Hitlerovog režima unutar njemačke vojske. Kao jedan Widerstandskämpfer (borac otpora) i primjer lojaliteta njemačkoj državi a ne Hitleru, slavi se kao heroj.

***Claus Graf Schenk von Stauffenberg*** na Wikimedijinoj ostavi
**Riccardo Bosazzi "Ricky"** (Rovinj, 6. siječnja 1954.), pjevač, gitarist, skladatelj.

Sklonost prema glazbi, posebno prema pjevanju, Riccardo Bosazzi pokazuje već u predškolskoj dobi kada za svoje vršnjake u rovinjskoj "Contradi" (na Trgiću svete Barnabe) oponaša slavne pjevače onoga vremena. U mladosti kao solist i bas gitarist nastupa s raznim sastavima. U tom razdoblju započinje i svoj skladateljski rad. Početkom sedamdesetih godina postaje članom KUD-a "Marco Garbin"/SAC "Marco Garbin" Zajednice Talijana Grada Rovinja/Comunità degli Italiani di Rovigno gdje se, uz pjevanje u zboru, ozbiljnije bavi i proučavanjem i valorizacijom rovinjske etno glazbe. Postupno se sve više okreće i glazbenoj obradi pjesama, pa se tako potpisuje kao autor aranžmana svih skladbi koje izvodi, neovisno o glazbenom stilu ili sastavu. 

Godine 1992. zajedno s nekolicinom ljubitelja rovinjske izvorne glazbe osniva, a kasnije i vodi folk sastav Batana koji ubrzo postaje prepoznatljivim glazbenim simbolom grada Rovinja. 

"Ruvigno par mi" Bosazzijev je samostalni CD, snimljen 2004. na kojem se javlja u ulozi autora glazbe, teksta i aranžamana. Te godine obnavlja i plodnu suradnju s rovinjskim pjevačem Sergiom Predenom "Gatom", započetu još osamdesetih godina 20. stoljeća.

Riccardo Bosazzi "Ricky" iznimno je aktivan u kulturnom i društvenom životu grada Rovinja. Godine 2007. izabran je za prvog predsjednika Udruge "Kuća o batani" /"Casa della batana".
**Grigorije Mikić** (1882 — 1957) je bio srpski sveštenik, katiheta i gimnazijski profesor.

Rođen je 24. februara 1882. u Martincima, u Sremu. Osnovno školovanje je dovršio u Vrbasu, a Veliku srpsku pravoslavnu gimnaziju u Novom Sadu. Bogosloviju je završio u Sremskim Karlovcima 1906. godine. Slušao je predavanja iz filozofije i teologije u Zagrebu, Budimpešti i Ženevi.

Celi radni vek provodi kao profesor u srednjim školama. Od 1909 — 1912. godine radi kao veroučitelj u gimnaziji u Sremskoj Mitrovici, a od 1912 — 1941. godine predaje katihizis i francuski jezik u gimnaziji u Sremskim Karlovcima. Godine 1941. je, zajedno sa svojom porodicom, proteran od strane ustaških vlasti u Srbiju. Do godine 1943, kada je penzionisan, radi kao profesor gimnazije u Aranđelovcu.

Bio je član više administrativnih tela u Srpskoj pravoslavnoj crkvi i ministarstvu prosvete; te strastveni pčelar. Od 1925 — 1929. godine bio je urednik časopisa *Srpski pčelar*, a na bogosloviji je uz moralno bogoslovlje predavao pčelarstvo kao izborni predmet.

Mikić je intenzivno proučava crkvenu istoriju i njegova biografija je objavljena u *Enciklopediji srpske istoriografije*.

Napisao je dva izuzetno kvalitetna gimnazijska udžbenika: *Pregled istorije hrišćanske crkve* i *Srpska crkva*. Isti su bili u upotrebi do Drugog svetskog rata. Početkom 21. veka isti udžbenici su ponovo objavljeni i služe kao dopunski sadržaji u nastavi veronauke u srednjim školama.

Literatura
----------

* *Enciklopedija srpske istoriografije*, Beograd 1997.
* Grigorije Mikić, *Pregled istorije hrišćanske crkve - opšti deo*, drugo izdanje, Beseda - Platoneum, Novi Sad 2003.

Spoljašnje veze
---------------

* Digitalno izdanje udžbenika *Srpska Crkva* od Grigorija Mikića.
Koruško odijelo
**Koruško odijelo** (nem. *Kärntner Anzug*) je tradicionalna muška narodna nošnja smeđe boje, koja je uvedena 1911. godine u austrijskoj pokrajini Koruškoj.

Historija
---------

Svaka regija, svaka država ponosi se svojom tradicionalnom nošnjom. Uz lijepu žensku nošnju, muška nošnja je pozitivan dodatak. To je također slučaj u Koruškoj s "koruškim odijelom", koje vuče korijene iz prošlog stoljeća i često ga je obnavljao koruški *Heimatwerk*, zadržavajući tradicionalne specifikacije. 

S jedne strane, kvaliteta tkanine prilagođena je današnjim zahtjevima, s druge strane, napravljene su određene promjene u području kroja i udobnosti nošenja. Krajem 19. stoljeća većina ljudi koji su nosili tradicionalnu korušku nošnju nosila je sivi kaput sa zelenim ovratnikom prema štajerskom uzoru nadvojvode Johanna.

Godine 1911, nakon osnivanja *Koruškog pokrajinskog saveza* (nem. *Kärntner Landsmannschaft*), i na njihovu inicijativu, predstavljeno je *koruško odijelo*, koje je dizajnirao slikar Leopold Resch iz Villacha, na osnovu motiva stare narodne nošnje iz Kanalske doline, koja se nalazi na tromeđi Austrije, Slovenije i Italije. Uredbom Vlade Koruške iste godine, ova je nošnja uvedena kao službena državna nošnja za muškarce. Cilj ove uredbe bio je jačanje nacionalne svijesti. Odijelo je prvi put predstavljeno javnosti na državnom sajmu rukotvorina 1911. godine.

Izgled
------

Stara muška narodna nošnja iz Labotske doline
Koruško odijelo je smeđe boje lješnjaka ili kestena i ima zelene revere; nosi se i baršunasti prsluk sa cvjetnim ukrasima. Smeđa boja trebala je simbolizirati povezanost sa zemljom ili domovinom. Za razliku od većine drugih austrijskih narodnih nošnji - poput raširenog štajerskog odijela - koruškom se odijelu ponekad pripisuje i politička simbolika; Posebno se bivši austrijski političar Jörg Haider često pojavljivao u ovoj odjeći; isto tako i članovi tradicionalnih koruških udruga i saveza. Nedavno su se pojavile kritike da pokrajina Koruška na Haiderovu inicijativu isplaćuje subvencije za kupnju koruških odijela unatoč teškoj proračunskoj situaciji.

Izvori
------

1. ↑  „Kärntner Anzug" (de-AT). www.heimatwerk-kaernten.at. Pristupljeno 25. marta 2023.
2. ↑  „Trachtenaustausch über Grenzen hinweg". 19 February 2013. Arhivirano iz originala na datum 23. septembra 2014.
3. ↑  Diem 1995: str. 36

Literatura
----------

* Diem, Peter (1995) (de). *Die Symbole Österreichs - Zeit und Geschichte in Zeichen*. Beč: Kremayr & Scheriau.
* Franz C. Lipp (1984) (de). *Tracht in Österreich. Geschichte und Gegenwart*. Beč: Christian Brandstätter. ISBN 3-85447-028-2.
* Franz, Koschier (2004) (de). *Kärntner Trachten: lebendige Kärntner Volkstracht*. Klagenfurt: Kärntner Heimatwerk.
**Zaljev Chetumal** (španjolski: *Bahía de Chetumal*) je zaljev kog od Karipskog mora razvaja veliki poluotok Yucatan u Meksiku i otok Ambergris Caye u Belizeu.

Politički je podjeljen između Meksika na sjeveru i Belizea na jugu.

Karakteristike
--------------

Zaljev ima površinu od oko 2,450 km². dug je nekih 100 km, prosječno širok 18 a maksimalno 45 km.

U zaljev kod grada Chetumala, uvire rijeka Hondo, koja formira granicu Belizea i Meksika, po njemu je zaljev i dobio ime.

U zaljevu koji je stanište ugrožene vrste Lamantina, postoji samo jedan otok *Tamalcab*.

Kuriozum je da u zaljevu nema luke koja bi mogla primiti brodove većeg gaza jer je vrlo plitak, ali u njemu postoji rupa, koja je druga najdublja plava rupa na svijetu. Njeno ime *Taam ja* na majanskom znači duboka voda.

Na površini je to gotovo krug površine 13.690 m² koji se pod kutom od 80 ° strmo spušta do dubine od 274 metara.

Historija
---------

Za pretkolumbovskih vremena postojao je **Chactemal** (ponekad u ranim evropskim dokumentima navođen kao *Chetumal*), koji je bio prijestolnica istoimene majanske države koja je vladala južnom četvrtinom današnje meksičke savezne države Quintana Roo i sjeveroistokom Belizea. Ona se uspješno odupirala španjolskim konkvistadorima do kraja 16. vijeka, kad je pokorena.

Danas se smatra da je orginalni Chetumal bio na drugoj obali Honda, u današnjem Belizeu, a ne na mjestu današnjeg Chetumala.

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5 6 7 8  „*Chetumal Bay*" (engleski). Cerulean Waters Expeditions. Pristupljeno 10.05.2023.
2. ↑  Benjamín Morales Vela. „*Bahía de Chetumal-Corozal, un recurso costero compartido entre México y Belice*" (španjolski). Colegio de la Frontera Sur, Chetumal. Pristupljeno 10.05.2023.
3. ↑  „*Blue hole in Chetumal Bay is world's second deepest*" (engleski). Mexico News daily. Pristupljeno 10.05.2023.

***Chetumal (zaljev)*** na Wikimedijinoj ostavi

Vanjske veze
------------

* *Chetumal Bay* (na portalu Mapcarta) ()