recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Mirjana Šegrt** (Dubrovnik, 13. travnja 1950.) je hrvatska plivačica koja se natjecala u disciplinama 100 m, 200 m i 400 m slobodno te 100 m i 200 m leptir.

Medalje i sportski uspjesi
--------------------------

Bila je višestruka državna prvakinja bivše Jugoslavije i rekorderka u disciplinama slobodno i leptir. Na državnim prvenstvima 1967. bila je pobjednica u disciplinama 100 m, 200 m i 400 m slobodno i 100 m leptir, a 1968. godine pobijedila je na 100 m i 400 m slobodno i oborila europski rekord na 200 m slobodno u Bratislavi. 

Na Europskom prvenstvu održanom 1970. u Barceloni osvojila je tri srebrna odličja i to u disciplinama na 100 m i 200 m slobodno i 200 m leptir. U disciplini 100 m leptir zauzela je četvrto mjesto. 

Na Olimpijskim igrama održanim u Ciudad de Méxicu 1968. nastupila u disciplinama 200 m slobodno i osvojila 5. mjesto te 100 m slobodno i osvojila 7. mjesto.

Na VI. Univerzijadi održanoj 1970. godine u Toinu (Italija) osvojila je zlatnu medalju u disciplini 100 m slobodno, dvije srebrne u disciplinama 100 m leptir, 4 x 100 m slobodno te brončanu u disciplini 4 x 100 mješovito.

Izvori
------

1. ↑  Večernji list Kožulj: Bez posebnih kostima bit ćemo sporiji tek 3%, 9. kolovoza 2010.
2. ↑  Plivanje - Mirjana Šegrt
3. ↑  „Olympic sports - Mirjana Šegrt". Arhivirano iz originala na datum 2009-01-06. Pristupljeno 2014-07-26.
4. ↑  „OKS - VI. Univerzijada Torino 1970". Arhivirano iz originala na datum 2009-10-05. Pristupljeno 2014-07-26.

Vanjske poveznice
-----------------

* Medalje hrvatskih plivača
Ovo je članak o fidžijsoj vladarskoj i počasnoj tituli.  Za ostala značenja, v. Ratu (razvrstavanje).
**Ratu** ili **Raatuu** je austronezijska plemićka titula koju koriste muški poglavice na Fidžiju; ženski ekvivalent ove titule je **adi** (fidžijski izgovor: ). Termin ratu složenica je čestog prefiksa *ra-* i opće imenice *tu*, koja na lokalnim jezicima znači "poglavica". Iako je titula sama po sebi postojala i ranije, poglavice su sve do 1874. godine bili znani po svojim osobnim imenima, međutim nakon britanske anekcije, poglavice su počeli dodavati titulu Ratu ispred osobnog imena, po uzoru na britansku počasnu titulu "Sir".

Termin je prisutan i u malajskom jeziku, gdje je također počasna titula kojom su se oslovljavali kraljevi i kraljice javanske kulture, s tim da se danas koristi kako bi se označila vladajuća kraljica bilo koje zemlje (npr. ratu Elizabeta II).

Literatura
----------

* **Lau Islands**, Fiji, By Arthur Maurice Hocart, Published 1929, Bernice P. Bishop Museum, Ethnology, 241 pages, Original from the University of Michigan, no.62 1929, Digitized Feb 23, 2007. *Page 150 has details on titles like Ratu and Roko and their use*
Zračna snimka ruševina Rievaulx Abbeey.
**Opatija Rievaulx** (engleski: ) je bivša Cistercitska opatija smještena kraj Rievaulxa, mjesta nedaleko od Helmsleyja u engleskoj grofoviji North Yorkshire. Osnovana je 1132. od dvanaest cistercitskih redovnika iz Opatije Clairvaux u Francuskoj. S vremenom je postala jednan od najbogatijih samostana u Engleskoj, čemu je značajno pridonijela marljivost redovnika koji su nekoliko puta mijenjali tok rijeke Rye. U 14. vijeku je samostan teško pogodila kako serija pljačkaških prepada iz susjedne Škotske, tako i epidemija Crne smrti koja je značajno umanjila dotada jeftinu kmetovsku radnu snagu. Za vrijeme Reformacije ju je 1538. godine, kao i sve samostane, dao raspustiti kralj Henry VIII od Engleske. U trenutku raspuštanja se opatija sastojala od 72 zgrada, u kojima su živjeli opat, 21 redovnik i 102 sluge; također je u njoj postojala i peć za lijevanog željeza; historičar Gerry McDonell na temelju toga tvrdi da je raspuštanje samostana odgodilo Industrijsku revoluciju za dva i pol vijeka. Zemljište je pripalo porodici Duncombe, čiji je potomak Thomas Duncombe III godine 1750. oko ruševina samostana dao sagraditi nekoliko građevina u grčkom stilu, danas poznatih kao Rievaulx Terrace & Temples. Opatija se danas nalazi u okviru nacionalnog parka North York Moors.

Literatura
----------

* Fergusson, Peter; Harrison, Stuart (2000). *Rievaulx Abbey. Community, Architecture, Memory*. Yale University Press.
* Woods, Thomas (2005). *How the Catholic Church Built Western Civilization*. ISBN 0-89526-038-7.
* Derbyshire, David (21 June 2002). „Henry "Stamped Out Industrial Revolution"". *The Daily Telegraph*.

Vanjske veze
------------

***Rievaulx Abbey*** na Wikimedijinoj ostavi

* Rievaulx Abbey information at English Heritage
* Catholic Encyclopedia article
* Independent study and photos of Rievaulx Abbey
**NGC 2392** ili maglica **Eskimo** je planetarna maglica u Blizancima. Otkrio ju je William Herschel 1787. godine.

Svojstva
--------

NGC 2392 je veoma mlada planetarna maglica. Njena starost je 2003. godine procijenjena na 1060 godina čime je ona jedan od najmlađih objekata dubokog svemira.   

Maglica se sastoji od unutarnje ljuske dimenzija 18" x 15" i okružena je elipsastim sjajnim prstenom dimenzija 48" x 42". U središtu se nalazi sjajna središnja zvijezda koja upravo u procesu preobrazbe u bijelog patuljka.  

Sudari plina u maglici uzrokuju pojavu vlaknaste strukture neobične narančaste boje. Struktura maglice je bipolna s dvostrukom ljuskom. 
  
Sunce se nalazi u smjeru osi maglice tako da mi promatramo maglicu "odozgo". Zanimljivo je napomenuti da se plin duž osi koja gleda prema nama širi brzinom od 200 km/s.

Amaterska promatranja
---------------------

Maglica je veoma sjajna ali ujedno i veoma malena. Već je i manji teleskop može uočiti kao mutnu zvijezdu na manjem povećanju. Za uočavanje strukture potrebno je veće povećanje, barem od 200 puta. Zbog svoje neobične strukture maglica u većim teleskopima podsjeća na glavu Eskima koji nosi parku pa odatle je maglica i dobila neslužbeno ime. 
Zbog velikog površinskog sjaja maglicu je moguće promatrati i iz svjetlosno zagađenog područja.

Eksterni linkovi
----------------

***NGC 2392*** na Wikimedijinoj ostavi

* Skica NGC 2392

| * p
* r
* u
Susjedni objekti u New General Catalogue (NGC) |
| --- |
| 
NGC 2368 |
NGC 2369 |
NGC 2370 |
NGC 2371 |
NGC 2372 |
NGC 2373 |
NGC 2374 |
NGC 2375 |
NGC 2376 |
NGC 2377 |
NGC 2378 |
NGC 2379 |
NGC 2380 |
NGC 2381 |
NGC 2382 |
NGC 2383 |
NGC 2384 |
NGC 2385 |
NGC 2386 |
NGC 2387 |
NGC 2388 |
NGC 2389 |
NGC 2390 |
NGC 2391 |
**NGC 2392** |
NGC 2393 |
NGC 2394 |
NGC 2395 |
NGC 2396 |
NGC 2397 |
NGC 2398 |
NGC 2399 |
NGC 2400 |
NGC 2401 |
NGC 2402 |
NGC 2403 |
NGC 2404 |
NGC 2405 |
NGC 2406 |
NGC 2407 |
NGC 2408 |
NGC 2409 |
NGC 2410 |
NGC 2411 |
NGC 2412 |
NGC 2413 |
NGC 2414 |
NGC 2415 |
NGC 2416 |
NGC 2417
 |
| Vidi još **spisak NGC objekata**. |
**Melkiti** (prema sirijskom *malko* = car, kralj), kršćani istočnog obreda u Siriji, Palestini i Egiptu, koji su u borbama protiv monofizita u V. st. prihvatili odredbe Kalcedonskoga sabora (451.) i ostali vjerni carskoj Crkvi ("caristi"). Drže se legitimnim nasljednicima Antiohijske, Jeruzalemske i Aleksandrijske patrijaršije.
U crkvenom pogledu to su patrijaršije koje obuhvaćaju područje Sirije, Libanona, Iraka, Palestine, Jordana i Egipta.

Povijest
--------

U starini se taj naziv koristio za sve kršćane na Bliskom Istoku koji su ostali vjerni Kalcedonskom saboru koji je održan 451. godine i pravovjerju, nasuprot "monofizitima", tj. Sirijcima, Koptima i Armencima koji su bili protiv Kalcedonskog vjerovanja i osnovali vlastite Crkve i hijerarhije na tim područjima. U borbama između monofizitskih Crkava s jedne strane i carske Crkve i dvora s druge strane, monofiziti su te kršćane pogrdno nazvali "caristima" ili "imperijalistima" – na sirijskom i arapskom jeziku "melkitima". 
Taj crkveni raskol je na Istoku imao, uz teološku, još i političku i etničku pozadinu. Melkiti su bili uglavnom gradsko stanovništvo grčke kulture i jezika, dok su monofiziti bili domaće ruralno stanovništvo sirio-aramejskog (u Siriji) ili koptskog jezika u Egiptu.

Kasnije, nakon Velike šizme, tj. raskola između Rima i Konstantinopola 1054. Melkiti spadaju u patrijarhe Pravoslavne Crkve. Međutim, u 18. st. među samim Melkitima dolazi do podjele kada jedan dio pristupa jedinstvu s Rimom odnosno Katoličkom Crkvom, zadržavajući svoj obred, pa se od tada dijele na Grkokatoličku Crkvu i na Pravoslavne Crkve. S vremenom, a tako je i danas, naziv "melkit" ostaje vezan isključivo za grkokatolike, dok se ostali nazivaju najčešće "grkopravoslavni". Zanimljivo je da i danas Arapi i Turci kršćane bizantskoga obreda nazivaju "rum katolik" (= rimski katolici ili kršćani istočnoga Rimskoga carstva) bez obzira jesu li grkokatolici ili pravoslavni.

Vanjske veze
------------

* Rimokatolički Ekumenski Portal - Melkiti
* Dočkal, Kamilo (1940.). „Povijest Sirske Crkve". *Bogoslovska smotra*. Zagreb: Kršćanska sadašnjost.
* Dočkal, Kamilo (1941.). „Povijest Armenske Crkve". *Bogoslovska smotra*. Zagreb: Kršćanska sadašnjost.
**Sivica** (mađ.: *Muraszilvágy,* prek.: *Süvica*) je naselje u Republici Hrvatskoj, u sastavu Općine Podturen, Međimurska županija.

Naseljem prolazi cesta koja povezuje Čakovec i Podturen. Od centra Čakovca Sivica je udaljena oko 9 kilometara, dok je Podturen od nje udaljen oko 4 kilometra. Područje oko naselja uglavnom je prekriveno njivama i ponekom šumom.

Stanovništvo
------------

Prema popisu stanovništva iz 2001. godine, naselje je imalo 743 stanovnika te 197 obiteljskih kućanstava.

  

***Kretanje broja stanovnika 1857.-2001.***  

  

**Napomena:** U 2001. smanjeno izdvajanjem nenaseljenog dijela naselja koji je pripojen naselju Celine.

Izvori
------

1. ↑  Popis stanovništva 2001. www.dzs.hr
2. ↑  Kućanstva prema obiteljskom sastavu i obiteljska kućanstva prema broju članova, Popis 2001. www.dzs.hr
3. ↑  Naselja i stanovništvo Republike Hrvatske 1857.-2001. www.dzs.hr

  


*Ovaj nedovršeni članak o **naselju** u Hrvatskoj:* **Sivica** *treba dopuniti.   
Dopunite ga prema pravilima Wikipedije.*


| * p
* r
* u
Naselja u sastavu Općine Podturen |
| --- |
| Celine • Ferketinec • Miklavec • Novakovec • Podturen • Sivica |
*Za ostale upotrebe, v. Ravna gora (razvrstavanje).*

**Ravna gora** je visoravan koja se prostire na zapadnim i jugozapadnim obroncima planine Suvobor u zapadnoj Srbiji. Ravna Gora pripada opštini Požega.

U današnje vreme Ravna gora je poznata kao mesto na kojem se održavaju *Dani Ravne gore*. Tu se između 8. i 12. svibnja okupljaju sljedbenici četništva i jugoslovenstva (nekad i više desetina hiljada) da se poklone generalu Dragoljubu Mihailoviću i proslave godišnjicu njegovog dolaska tu.

Geografija
----------

Predstavlja zaravnjen prostor, obrastao prilično bujnim livadama i pašnjacima. Ivični delovi su obrasli gustim šumama, pretežno bukovim. Zbog ovih osobina Ravna gora je u prošlosti veoma pogodovala stočarstvu, pa je do 1941. na njoj bilo mnoštvo koliba, kojih je danas znatno manje. Na zaravni, u blizini Damjanovog kamena izgrađena je šumska kuća, koja je vremenom postala vlasništvo lovačkog društva. Duboko u dolini nalazi se Mokra pećina koja je važna osobenost Ravne gore. Pećina je usečena u strmu krečnjačku stenu. Ulaz u pećinu je širok oko 15 metara a tavanica na ulazu je visoka 4,5 metara. Iz pećine izbija snažan potok, po kojem je pećina i dobila ime. Oko 200 metara nizvodno a levo od potoka, dva metra od obale izbija iz krečnjačke stene jak izvor u nivou vodotoka.

Četnički spomen-kompleks
------------------------

Na Ravnoj gori 1990-ih godina sagrađeni su neki objekti sa ciljem da se očuva uspomena na Jugoslavensku vojsku u otadžbini (četnike) i Dražu Mihailovića, koji je tu boravio u drugom svetskom ratu. Maja 1992. otkriven je spomenik Draži Mihailoviću, izgrađen je u bronzi. Potom je izgrađena crkva naspram spomenika, za pokoj duša "svih Srba izginulih u građanskom ratu 1941-1945". Godine 1998. završena je crkva, koju je osveštao episkop šabačko-valjevski Lavrentije.

U isto vreme, 1998. godine, do Ravne gore je stigao prvi asfaltni put, iz pravca Valjeva. Godine 2005. asfaltiran je i put koji do Ravne gore vodi iz Gornjeg Milanovca (preko sela Brajići).

Izgradnja ravnogorskog spomen doma trajala je od 1998. do 2000. godine, prema projektu arhitekte Spasoja Krunića. U domu se nalaze muzej, biblioteka sa čitaonicom, kao i sala za predavanja i kongrese sa 200 mesta.

Literatura
----------

* *Mala enciklopedija Prosveta*, Treće izdanje (1985); Beograd: „Prosveta"; ISBN 86-07-00001-2
* Jovan Đ. Marković (1990): *Enciklopedijski geografski leksikon Jugoslavije* Sarajevo: „Svjetlost"; ISBN 86-01-02651-6

Spoljašnje veze
---------------

***Ravna gora (Srbija)*** na Wikimedijinoj ostavi

* Časopis Horizont - Ravna gora
Suoruga Pan Yunu
**Suoruga Pan Yunu** (潘玉奴) (? -501) bila je supruga, odnosno konkubina kineskog cara Xiao Baojuana iz dinastije Južni Qi. Opisivana je kao žena izuzetne ljepote, a usprkos toga što joj je otac Pan Baoqing (潘寶慶) bio pučanin, car joj je dao titulu *Guifei* (貴妃), čime je dobila rang viši od običnih priležnica. Car joj je odao počast i tako što je pod carske palače popločao zlatom u obliku lotusa. Njen otac je, pak, brzo stekao veliki uticaj te ga iskoristio da mnoge carske i državne velikodostojnike lažno optužuje za zločine, te poslije njihovog pogubljenja preuzima konfisciranu imovinu. Između ostalog, to je bio razlog za brojne pobune, od kojih je, posljednja, pod generalom Xiao Yanom dovela do carevog svrgavanja i smrti. Xiao Yan je ispočetka mislio uzeti Pan Yunu za svoju priležnicu, ali ga je od toga odgovorio Wang Mao (王茂) obrazloživši to da je upravo ona odgovorna za propast dinastije. Xiao Yan je umjesto toga naredio da je zadave.

Neki historičari smatraju da je upravo Pan Yunu zaslužna za kinesku tradiciju vezivanja ženskih stopala, ali za to ne postoje jasni dokazi. Književni kritičari, pak, smatraju da je njena biografija poslužila kao podloga za Pan Jinlian, ključni lik kineskih romana *Rub rijeke* i *Jin Ping Mei*.
**Nanni di Baccio Bigio** (Firenca, 1513. - Rim, august 1568.) bio je pseudonim **Giovannia di Bartolomeo Lippia**, talijanskog manirističkog skulptora i arhitekta, poznatog po svađama s Michelangelom.

Biografija
----------

Rođen je kao sin klesara i zidara Bartolomea di Giovannija, poznatijeg po pseudonimu Baccio Bigio. Svoju umjetničku karijeru započeo je kao firentinski skulptor i slikar, već oko 1532. preselio se u Rim i počeo raditi kod Lorenza Lottia na kopijama Michelangelove Piete za crkvu Santa Maria dell'Anima.

Početak njegove samostalne arhitektonske aktivnosti datira početkom 1540-ih, kad je počeo graditi palaču za porodicu Mattei u Paganici. Tih godina desila se velika prekretnica u njegov karijeri, jer se tad upoznao sa Giovannijem Riccijem iz Montepulciana budućim kardinalom i svojim kasnijim velikim mecenom.

Već sljedeće godine ta veza urodila je plodom, jer je zahvaljujući njoj počeo graditi vilu u Frascatiju, za biskupa Ruffinija.

Od kad je Ricci 1551. proglašen kardinalom, povećao se broj njegovih narudžaba, od rekonstrukcije njegove privatne palače u Montepulcianu do gradnje dva apartmana u Vatikanu, jednog za Riccija a dugog za papu Julija III.

Tokom 1555 i 1556. podigao je palaču Sacchetti za Riccija, a vjerojatno je radio i na projektima vezanim uz palače Salviati i Ruspoli. Nakon tog se je u nedostatku dobrih narudžaba prihvatio gradnje fortifikacija za Papinsku Državu.

Tokom 1561. radio je na Anđeoskoj tvrđavi i slavoluku Porta del Popolo na Piazza del Popolo koji je naručio papa Pio IV.. Tih se godina rasplamsao i njegov sukob sa Michelangelom, jer je Nanni di Baccio agitirao kod papa da mu se da otkaz sa gradilišta Bazilike sv. Petra zbog problema sa kupolom.

Zahvaljujući Riccijevim vezama je 1564. dobio posao da uredi vrt Ville Farnese u Fabrici di Roma, tad je započeo graditi vilu na brdu Pincio za Riccija, koju je dovršio njegov sin Annibale. Nakon tog radio je na rekonstrukciji više objekata, ali se nemože ocjeniti što je od tog njegov rad, a što njegovog sina (ili sinova). Posljednji posao rekonstrukcija i proširenje zatvora Tor di Nona (koji nije dovršio) dobio je od pape Pia V.

umro je augustu 1568. pokopan je u porodičnoj grobnici u rimskoj crkvi Trinità dei Monti.

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5 6 7 8 9  „*LIPPI, Giovanni di Bartolomeo, detto Nanni di Baccio Bigio*" (talijanski). Treccani. Pristupljeno 5. 3. 2018.

Vanjske veze
------------

* *LIPPI, Giovanni di Bartolomeo, detto Nanni di Baccio Bigio* (`it`)

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 9664771
* LCCN: no2008120537
* ISNI: 0000 0000 7732 7395
* GND: 135796024
* SUDOC: 253194555
* BNF: cb16187824q (podaci)
* ULAN: 500014207

 |
**Ravne Njive** su gradski kotar u sjeveroistočnom dijelu Splita, smješten južno od gradskog kotara Brda, sjeverno od Kocunara, a sjeverozapadno od gradskog kotara Pujanke. Gradski kotar Ravne Njive nalazi se između ulice Domovinskog rata s juga i Hercegovačke ulice sa sjevera, te od Solinske ulice na zapadu do Zagorskog puta na istoku (po drugoj verziji do Avenije ZNG).

Ravne Njive su najvećim dijelom izgrađene od 1974. do 1976. Odnosi se to na 6-katne zgrade (s detaljima u raznim bojama, po kojima su zgrade, najviše među djecom, i nazivane - zelena, siva...). Najzapadniji dio se sastoji od nebodera visine do 15 katova, izgrađenih 80-tih godina 20. st, u čijem se sastavu nalaze i banka, samoposluga, župni ured i dr, a pored njih je veliki dječji vrtić i sa istočne strane ambulanta.
Ravne Njive imaju površinu od 39 ha, a na tom području živi 5812 stanovnika. 

Ravne Njive imaju istoimenu osnovnu školu (2009/10. slavi 30 godina postojanja), knjižnicu, ambulantu, dječje vrtiće, sportske terene, poštu, tri banke (od kojih je jedna u sastavu trgovačkog centra), novouređene parkove, a osnovana je i župa sv. Mateja te je izgrađena nova crkva.

U novije vrijeme uređen je u potpunosti i rubni južni dio kotara, u kojem su izgrađeni veliki trgovački centri (Tommy, Kaufland), a između njih je tvornica DES (za osobe sa invaliditetom) i poslovni centar (SEM i Split Ship Management), u kojem je i medicinski laboratorij, teretana, konzulat, Splitska televizija (STV), salon namještaja i mnoštvo drugih sadržaja. 
U središtu kotara je veliki hotel/prenoćište "Željezničar", u čijem je sastavu i druga ambulanta u kotaru sa ordinacijom medicine rada.

Komercijalni sadržaji u kotaru su još i prodajni salon i servis Peugeot, brojni kafići, autoškola, ljekarna, trafike, kladionica i dr.
Općenito gledavši, u kotaru Ravne Njive, za razliku od stanja od prije pet ili 10 godina, postoje svi sadržaji koje stanovnici mogu zatrebati, uz izuzetak kulturnih ustanova tipa kino ili kazalište, pa je i kvaliteta življenja u zadnjih desetak godina uvelike unaprijeđena, te je sada vrlo dobra.

Prometna povezanost
-------------------

Uz sve nabrojeno, Ravne Njive su i izvrsno prometno povezane s ostatkom grada, a izuzetno lako je i doći iz pravca Solina i autoceste A1. Gradskim autobusima 3, 9, 11, 14 i 20 izravno je moguće doći u bilo koji dio grada, jer su im polazne postaje upravo u ovom kotaru, a osim njih na obodnim ulicama kotara smještene su i postaje autobusa koji ovuda prolaze u smjeru centra i iz njega (kao npr br. 1, 2, 10, 16, 35, 37 i drugi). 

| * p
* r
* u
Splitski gradski kotarevi |
| --- |
| 
Bačvice  •
Blatine-Škrape  •
Bol  •
Brda  •
Firule  •
Grad  •
Gripe  •
Kman  •
Kocunar  •
Lokve  •
Lora  •
Lovret  •
Lučac-Manuš  •
Mejaši  •
Meje  •
Mertojak  •
Neslanovac  •
Plokite  •
Pujanke  •
Ravne njive  •
Sirobuja  •
Split 3  •
Sućidar  •
Šine  •
Špinut  •
Trstenik  •
Varoš  •
Visoka  •
Žnjan-Pazdigrad
 | Grb Grada Splita |
**Peterov (Piterov) princip** označava uverenje da će u organizaciji u kojoj napredovanje zavisi od postignuća, uspeha i zasluge, pripadnici te organizacije na kraju biti unapređeni preko svog nivoa sposobnosti. Princip se obično iskazuje: *zaposlenici teže da se uzdignu do svog nivoa nesposobnosti*. Formalnije rečeno to se može iskazati *zaposlenici teže za unapređenjima sve dok više nisu u stanju kompetentno obavljati posao*. Princip su formulisali dr. Laurence J. Peter i Raymond Hull u svojoj knjizi iz 1969. *The Peter Principle*, humorističnom traktatu koji je takođe predstavio "korisnu nauku hijerarhiologije". 

Peterov korolarij tvrdi da se "svaki položaj vremenom teži ispuniti zaposlenim koji je nesposoban izvršavati svoje dužnosti" tako da "rad obavljaju zaposlenici koji još nisu dostigli svoj nivo nesposobnosti". S tim u vezi se pominje koncept "upravljanja naviše" prema kome podređeni nalaze načina da suptilno "upravljaju" (nesposobnim) nadređenima kako bi ograničili štetu koju oni čine. 

Satiričar D. Dolson Dolson je je u svojoj knjizi *Rule Zero* iz 2007. ustvrdio da ovaj princip zapravo nije primenjiv jer pretpostavlja da se na višim nivoima organizacije zahtevaju veće sposobnosti, čemu on suprotstavlja svoj "Dolsonov princip" - "što je viši nivo menadžmenta, posao je lakši".

Takođe videti
-------------

* Dunning–Krugerov efekt
* Spisak eponimnih zakona
* Negativna selekcija (politika)
* Parkinsonov zakon
* Puttov zakon
* Softverski Peterov princip
* Sistemantika
* Dilbertov princip
**Regent’s Park** (prevedeno *Regentski park*) je ime jednog od kraljevskih parkova na granici londonskih borougha Westminster i Camden. Park je nekad bio lovište kralja Henrya VIII, a danas je jedan od najposjećenih londonskih parkova.

Historija
---------

Park je projektirao arhitekt John Nash 1820. na površini od 197 hektara. Po njegovom orginalnom planu trebalo je biti izgrađeno puno više aristokratskih vila, ali je unatoč podrške koju je imao od tadašnjeg regenta Princa od Walesa (kasniji kralj George IV) koji je platio troškove projekta, izgrađeno samo osam od planiranih pedeset i šest. Park je bio zatvoren za javnost sve do 1845. kada je vladala kraljica Viktorija, ali je u početku bio otvoren samo dva dana u tjednu.

Regent park ima brojne atrakcije, od vrta ruža, do jezera po kom se može iznajmiti čamac i veslati. Uz to ima i ljetnu pozornicu na kojoj se tokom ljeta izvode shakespearovske drame, a po čitavom parku se periodično održavaju kojekakvi festivali i sajmovi.

Na sjevernom kraju parka nalazi se poznati Londonski zoološki vrt, jedan od najstarijih u Evropi. Kanal Regent, prokopan je i otvoren 1820. godine, a proteže se gotovo 13 km od Male Venecije na zapadu do dokova na Temzi na istoku. Brojni izletnički brodovi prevoze turiste do ustave na Temzi kod Camdena.

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5 6  „*Regent’s Park*" (engleski). London Drum. Pristupljeno 8. 2. 2017.

Vanjske veze
------------

***Regent’s Park*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Regent’s Park* (`en`)
* *Regent’s Park* na portalu The Royal Parks (`en`)

| * p
* r
* u
Kraljevski parkovi Londona |
| --- |
| Bushy • Green • Greenwich • Hyde • Kensington • Regent • Richmond • St. James |
**Milan Lang** (Volavje kraj Jastrebarskog, 10. rujna 1863. – Samobor, 6. srpnja 1953.), hrvatski učitelj, pisac, prevodilac i etnograf. Brat je zagrebačkog biskupa Josipa Langa.

Biografija
----------

Lang je cijeli svoj život proveo u Samoboru, iako se rodio u Jastrebarskom. U Samobor je došao 1883. kada se zaposlio kao učitelj gdje se iskazao u svom poslu. Pismenost je, zahvaljujući njemu, porasla.

Za učitelja i orguljaša imenovan je 1884. a ravnateljem je postao 1895. Utemeljio je školsku knjižnicu te prirodoslovnu zbirku koje su djelovale u sklopu škole. Škola je na Langovu inicijativu 1902. nabavila instrumente za sate glazbenog odgoja.

Lang se iskazao i kao aktivan član u neškolskim udrugama. Bio je član Općinskog odbora, tajnik i zborovođa HPD "Jeka" te tajnik vatrogasne postaje.

Zbog svih ovih zasluga Općinsko poglavarstvo proglasio ga je počasnim građaninom Samobora.

"Samobor-narodni život i običaji"
---------------------------------

U knjizi **"Samobor-narodni život i običaji"** Lang je opisao tadašnji život u Samoboru i njegovoj okolici.
Knjiga je najprije tiskana u "Zborniku za narodni život i običaje" koju je Jugoslavenska akademija znanost i umjetnosti izdavala te je 1915. počela izlaziti kao posebna knjiga.

Suradnja sa školskim časopisima
-------------------------------

Langove su tekstove izdavali brojni školski časopisi: "Smilje", "Mali Hrvat", "Napredak" itd.

Izvori
------

1. ↑  Osnovna škola Milana Langa Bregana (pristupljeno 27. travnja 2014.)

Vanjske veze
------------

* Lang, Milan Hrvatska enciklopedija
**Milan Pavić** (Daruvar, 31. siječnja 1914. – Zagreb, 1986.), hrvatski fotograf.

U rodnom gradu završava osnovnu školu. Nakon naukovanja završava gimnaziju radeći kao službenik u gradskoj upravi. 1934. upoznaje Franju Fuisa, novinara u zagrebačkim "Novostima" koji mu nudi suradnju i objavljue prvi njegov članak. Do prvog fotoaparata došao je skupljajući preplatu za časopis "Panoramu". 1937. osniva foto klub u Daruvaru, a te godine objavljena mu je i prva fotografija u časopisu "Sad i nekad". 1942. dolazi u Zagreb gdje je bio nekoliko puta uhićen, a pred kraj rata snima dramatične scene raspada NDH, a te fotografije će prikazati prvi puta tek 40 godina kasnije. 

S Tošom Dabcem, Marijanom Szabom i Mladenom Grčevićem obnavlja tzv. "Zagrebačku školu". Tijekom života mnoge njegove fotografije objavljivanje su u brojnim časopisima u zemlji i svijetu, a neke čak bile i žrtve plagijatora. Svojim fotoaparatom zabilježio je brojne trenutke iz naše povijesti i gotovo da nema značajnije ličnosti i događaja koji je prošao kraj njega, a da ga Milan Pavić nije snimio.

Foto Film klub Daruvar po njemu je nazvao svoju galeriju obilježavanjem 70. godišnjice postojanja foto kluba. Svečano je otvorena 15. prosinca 2007. u Daruvaru, u prisustvu mnogih uzvanika i predstavnika Foto saveza Hrvatske.

Hrvatski likovni kritičar Josip Depolo napisao je monografiju o Milanu Paviću.

Izvori
------

1. ↑  Ksenija Matanić-Živanović: Josip Depolo, Enciklopedija hrvatske umjetnosti, sv. 1, Zagreb, 1995. str. 182-183
Imenom **Mauri**, **Mavari** ili **Mavri** (*Maures*) danas se nazivaju islamizirani stanovnici sjeverozapadne Afrike, većinom nomadski stočari. Od njih potiče ime države Mauritanije, čije sjeverne dijelove nastanjuju. Dijele se na niz plemena: Trarza, Brakna, Adrar, Abakak i dr.

Antički Mauri
-------------

U antičko doba, **Mauri** je bilo ime jednog od berberskih plemena, koje je nastavalo, približno, područja današnjeg Maroka i Alžira. Prema njima je dobila ime rimska provincija Mauritanija. 

U srednjem vijeku, naziv "Mauri" ili **Mori** (*Moors*) primjenjuje se na narod koji je nastao miješanjem antičkih Maura s Kartažanima, Rimljanima, Vandalima i Arapima. U doba arapskih osvajanja, krajem VII. st. brzo prelaze na islam. Većina tog povijesnog naroda u tijeku slijedećih stoljeća apsorbirani su u arapsku naciju.

Mauri na Pirinejskom poluotoku
------------------------------

Početkom VIII. st. Mauri prelaze na Pirinejski poluotok i ruše državu Vizigota. Osvajaju gotovo cijeli poluotok i zasnivaju visoku kulturu, koja opstaje tijekom slijedećih osam stoljeća. Vidi: Pirinejski poluotok - Povijest. 

Kršćani sve islamske doseljenike nazivaju **moriski** (španjolski: *morisco*).

Nakon uspjeha kršćanske rekonkviste, koja završava osvajanjem Granade godine 1492, većina moriska protjerana je u sjevernu Afriku. Ostali pod pritiskom prihvaćaju kršćanstvo, ali potajice često zadržavaju svoju vjeru i običaje. Zbog toga su izloženi bijesu puka i progonu španjolske inkvizicije.

Na njih se, kao i na pokrštene Židove, primjenjivao pogrdan naziv Marani (možda prema španjolskom *marranos*: gadovi, svinje).

Povezano
--------

* Maurska umjetnost

Izvori
------

* Opća enciklopedija JLZ, sv. 5, Zagreb: 1979.

***Mauri*** na Wikimedijinoj ostavi

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* GND: 4038043-9
* SUDOC: 02989266X
* NKC: ph166065

 |
*Za ostale upotrebe, v. Milan Petrović.*

Dr **Milan Petrović** (Leskovac, 1958) istaknuti je srpski lekar, urolog, koji je značajno doprineo razvoju urologije uvođenjem novih operativnih metoda i objavljivanjem naučnih publikacija.

Biografija
----------

Lekar na Urološkom odeljenju je i dr Milan Petrović, koji je rođen 1958. godine u Leskovcu. Osnovnu školu završio je u Turekovcu, a gimnaziju u Lebanu. Medicinski fakultet upisao je i završio u Nišu 1985. godine. Posle završenog fakulteta radio je na određeno vreme na hemodijalizi, a zatim kao volonter na opštoj hirurgiji. Specijalizaciju iz urologije dobio je 1991. i završio je u Beogradu 1994. godine. Potom je nastavio da radi kao specijalista u službi urologije. Za načelnika službe urologije sa hemodijalizom postavljen je 1996. i na toj dužnosti ostaje do 2000. godine. U tom periodu uvode se nove operativne metode: radikalna prostatektomija kod Ca prostate, plastika UP po Hajns—Andersonu. Prvi je uradio na odeljenju litoklas u ureteru, ureterorafiju kod stenoze uretera i prvu totalnu cistektomiju sa Mejns—Poušom.

Kao društveni radnik aktivan je u Podružnici i Sekciji urologa SLD. Učesnik je na kongresima i simpozijuma kao i na Svetskim kongresima urologa 1997. u Montrealu, zatim na Evroskim u Parizu, Beču i Madridu i Balkanskom kogresu u Budimpešti. Dobitnik je zahvalnice SLD 2000. godine.
| Osobni podaci |
| --- |
| IME | Necho I |
| ALTERNATIVNA IMENA | {{{Alt}}} |
| KRATAK OPIS |  |
| DATUM ROĐENJA | {{{Datum rođenja}}} |
| MJESTO ROĐENJA | Drevni Egipat |
| VRIJEME SMRTI |  |
| MJESTO SMRTI | Drevni Egipat |

**Neho I** (ponekad navođen kao **Nekau**) (672. pne.–664. pne.) bio je vladar ili guverner staroegipatskog grada Saisa, a kasnije i faraon, odnosno osnivač Dvadeset šeste dinastije. Na početku njegove vladavine u Saisu, Egipat je bio pod vlašću Nubijske, odnosno XXV dinastije. Sais je, pak, bio tradicionalno sjedište otpora Nubijcima. 

Kada je asirski vladar Asarhadon godine 671. pne. provalio u Egipat, nubijsku vojsku faraona Taharke je protjerao na jug. Asirci su kao vazalnog kralja Donjeg Egipta imenovali Nehoa. 

Godine 664. pne. Kušiti pod faraonom Tantamanijem su provalili natrag u Deltu i ubili Nehoa. Međutim, Asirci pod Asurbanipalom su iste godine došli u Egipat, konačno porazili Nubijce, istjerali ih iz Egipta, a Nehoa je naslijedio njegov sin Psametih I.

Manetho tvrdi kako je Neho I bio unuk Bakenranefa, posljednjeg faraona XXIV dinastije.

Dio egiptologa vjeruje kako je njegov prethodnik Nekauba bio izmišljena ličnost, a dio da je riječ o istoj ličnosti kao i Neho. Većina, pak, smatra kako je riječ o sinu saiskog vladara Tefnakhta II, odnosno Nekaubinom bratu.

Izvori
------

1. ↑  Nekau I

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Prethodi:**Nekauba** | **Faraon Egipta**672 – 664. pne. Dvadeset šesta dinastija Egipta | Slijedi:**Psametih I** |

***Neho I*** na Wikimedijinoj ostavi
Poljska tanketa TKS u muzeju
**Tanketa** je guseničarsko borbeno vozilo, koje podseća na mali tenk. Slične je veličine kao automobil, a predviđena je za izviđanje i podršku jedinicama lake pešadije.

Tankete su dizajnirane i proizvedene u periodu između dvadesetih i četrdesetih godina 20. veka, i učestvovale su u borbama sa relativnim uspehom. Međutim, zbog osetljivosti njihovog lakog oklopa, kasniji razvoj koncepta je napušten.

Tankete su imale posadu od jednog ili dva člana, zavisno od modela. U određenim modelima je moralo da se leži zbog nedostatka prostora. Neki modeli nisu imali ni kupolu, ili je bila toliko mala, da se pokretala rukom. Tankete su bile primetno manje od lakih tenkova i nisu imale top. Najčešće naoružanje su bili jedan ili dva mitraljeza, ili u retkim slučajevima top ili bacač granata kalibra 20mm.

Koncept tankete je napušten zbog ograničenosti upotrebe i korisnosti, i zbog osetljivosti na antitenkovska oružja i mitraljeze. Koncept oklopnog automobila je takođe zaslužan za prestanak razvoja tankete, jer su u dobrom delu preuzeli njihovu funkciju.

***Tanketa*** na Wikimedijinoj ostavi
**Sjeverna Engleska** (engl. ), također poznata i kao **Sjever Engleske** (engl. ), **Sjever** (engl. = ili **Sjeverna zemlja** (engl. ), je kulturna regija Engleske. Nije službena upravna regija nego neformalni spoj grofovija. Pruža se od rijeke Trent na jugu, do Škotske na sjeveru.

Sjeverna Engleska ima tri izborne jedinice za Evropski parlament: Sjeveroistok, Sjeverozapad i Yorkshire i Humber. One zajedno imaju oko 14,5 stanovnika i površinu od 37,331 km2 (14,414 sq mi).

U antici je najveći dio područja bio poznat pod imenom *Brigantia*— odnosno predstavljao postojbinu Briganata i najveće brtsko kraljevstvo na otoku. Nakon rimskog osvajanje današnji grad York je postao sjedište područja zvanog Britannia Inferior, a potom Britannia Secunda. U post-rimsko vrijeme je su nastala nova britska kraljevstva poznata pod imenom *Hen Ogledd* ("Stari Sjever"). Potom su anglijski naseljenici stvorili kraljevstva Bernicija i Deira od kojih je nastalo Northumbrija, čije su zlatno doba svoom kulturnom, naučnom i monastičkom aktivnošću u Lindisfarneu omogućili irski redovnici. Nordijski i gelski vikinški pljačkaši su osvojili najveći dio područja, stvorivši Danelaw. U to vrijeme je podruje imalo bliske odnose sa Mannom i Otocima, Dublinom i Norvšekom. Northumbrija je sa ostatkom Engleske ujedinjena pod kraljem Eadredom oko 952.

Nakon normanskog osvajanja 1066. godine je uslijedilo Progon Sjevera u kome je dotadašnje stanovništvo izloženo masovnim ubijanjima i razaranjima; nakon toga je slijedila obnova te su sagrađeni brojni gradovi. U kasnom srednjem vijeku je Sjeverna Engleska imala vlastito administrativno tijelo zvano Savjet Sjevera, koje je ukinuto od strane Commonwealtha za vrijeme građanskog rata. Područje je također bilo poprište čestih borbi na anglo-škotskoj granici tkom ujedinjena Britanije pod dinastijom Stuart.

Literatura
----------

* Holder, Judith (2005) *It's Not Grim Up North*. London: BBC Books ISBN 0-563-52281-X
* Turner, Graham (1967) *The North Country*. London: Eyre & Spottiswoode
* Wainwright, Martin (2009) *True North*. London: Guardian Books ISBN 978-0-85265-113-1
**Maurice Jaubert** (Nica, 3. januar 1900 - Baccarat, 19. jun 1940) bio je francuski kompozitor, poznat kao jedan od prvih koji je slavu stekao komponirajući muziku za film.

Rodio se u porodici advokata te je, nastojeći slijediti tradiciju, neko vrijeme studirao pravo prije nego što se posvetio muzici. Prije muzike za film je komponirao muziku za teatar. 1920-ih je došao u doticaj s nekim od najistaknutijih francuskih sineasta svog vremena, kao što su Rene Clair, ali je najveće uspjehe imao 1930-ih kada je pisao muziku za filmove režisera kao što su Jean Vigo, Julien Duvivier i Marcel Carne. Nakon izbijanja drugog svjetskog rata je stupio u francusku vojsku. U proljeće 1940. je ranjen kod Azeraillesa je ranjen, te je od zadobivenih rana umro u vojnoj bolnici u Baccaratu.

François Truffaut mu je odao počast, tako da je 1970-ih koristio njegove kompozicije kao soudntrack svojih filmova.

Vanjske veze
------------

* bio & filmography
* non-film compositions
* 1985 documentary by François Porcile
**Maurice de Hond** (Amsterdam, 8. 10. 1947. – ), nizozemski poduzetnik i autor. Rođen je u jevrejskoj porodici i studirao je humanističku geografiju na Univerzitetu u Amsterdamu, nakon čega je radio kao asistent na Institutu društvene geografije (SGI). Godine 1975. de Hond i Hedy d'Ancona osnovali su *Cebeon*, kompaniju za istraživanje tržišta, koju de Hond napušta 1980. i postaje direktorom kompanije *Interview-NSS*. Kasnije je radio kao savjetnik za brojne kompanije, uključujući *Vendex* i *Dixons*. Godine 1998. bio je jedan od osnivača kompanije *Newconomy* koja se vremenom pokazala vrlo profitabilnom. Od 2002. de Hond vodi *Peil*, agenciju za istraživanje javnog mnijenja.

Opus
----

* *De 2e Woning in Nederland* (koautor: Jan Koetsier), 1971
* *Hoe wij kiezen*, Amsterdam: Sijthoff, 1986, ISBN 9789021836966
* *Dankzij de snelheid van het licht* (koautor: Anton van Elburg), Utrecht: Het Spectrum, 1995, ISBN 9789027447777
* *De vijfde dimensie*, Utrecht: Het Spectrum, 2002, ISBN 9789027476296

Vanjske veze
------------

***Maurice de Hond*** na Wikimedijinoj ostavi

* (`en`) Službene stranice Mauricea de Honda
***Oxford Classical Texts*** (sh. *Oksfordski klasični tekstovi*, akr. ***OCTs***), takođe i ***Scriptorum Classicorum Bibliotheca Oxoniensis***, naslov je edicije knjiga koju objavljuje Oxford University Press. Edicija sadrži tekstove iz starogrčke i rimske književnosti, kao što su, na primer, Homerova *Odiseja* i Vergilijeva *Eneida*, pri čemu tekstove prati potpuni kritički aparat. Dela naučne proze, kao što su, na primer, Euklidovi *Elementi*, uglavnom nisu zastupljena. Budući da su knjige iz ove edicije namenjene uglavnom onima koji proučavaju klasičnu filologiju, uvod i prateći komentari tradicionalno se štampaju na latinskom jeziku, pa su knjige u celini ― od korica do korica ― pisane na klasičnim jezicima, bez prevoda ili objašnjenja na drugim jezicima. Ova je tradicija prekršena u nekoliko nedavnih izdanja, počev od Lloyd-Jonesovog i Wilsonovog izdanja Sofokla iz 1990, gde su uvodi napisani na engleskom jeziku (premda je kritički aparat ostao na latinskom).

***Oxoniensis*** je skraćenica kojom se označava pojedinačna knjiga iz ove edicije (punim nazivom: *editio Oxoniensis* = "okfordsko izdanje"), a tek retko cela edicija. Slično tome, izrazom *Teubneriana* označava se *Bibliotheca Scriptorum Graecorum et Romanorum Teubneriana* ― edicija koja ima isti cilj kao i *Oksfordski klasični tekstovi*. Čitaocima koji ne vladaju dobro klasičnim jezicima ili ih uopšte ne poznaju na raspolaganju stoje *Loebova klasična biblioteka* (engl. ), u čijim se izdanjima, pored teksta izvornika, nalazi i engleski prevod, kao i *Budéova kolekcija* (fr. *Collection Budé*), koja sadrži prevod na francuski.

Vanjske veze
------------

* *Oksfordski klasični tekstovi* na stranici Oxford University Press-a Arhivirano 2006-09-23 na Wayback Machine-u
**Sven Alkalaj** (Sarajevo, 11. 11. 1948.), bosanskohercegovački političar i bivši ministar vanjskih poslova Bosne i Hercegovine.

Biografija
----------

Sven Alkalaj je rođen 11. 11. 1948 u Sarajevu. Otac mu je židov sefardskog podrijetla, a majka Hrvatica. Alkalaj je odgojen u očevoj vjeri, kao Židov. Očeva obitelj je za vrijeme Španjolske inkvizicije pobjegla iz Španjolske i smjestila se u Bosni i Hercegovini. 2006 godine Alkalaj je dobio hrvatsko državljanstvo preko majčinog podrijetla. Alkalaj je ujedno bio jedini član Vijeća Ministara BiH iz reda ostalih. Obavljao je dužnost ambasadora Bosne i Hercegovine u Washingtonu, SAD, u periodu od 1994 do 2000 godine. Od 2004 do 2007 godine bio je ambasador Bosne i Hercegovine u Belgiji. Član je Stranke za Bosnu i Hercegovinu. Aktivno govori engleski i francuski jezik.

2016 godine Sud Bosne i Hercegovine, odjel II za organizirani kriminal, privredni kriminal i korupciju, je donio oslobađajuću presudu u predmetu koji se na Sudu vodio protiv Alkalaja. Tužilaštvo je u optužnici navelo da je Alkalaj, kao službena osoba u institucijama Bosne i Hercegovine, u svojstvu ministra Ministarstva vanjskih poslova BiH donio rješenje o isplati novčane nagrade zamjenici ministra Ministarstva vanjskih poslova BiH, za rad u NATO koordinacionom timu Vijeće ministara Bosne i Hercegovine, čime je svjesno prekršio Odluku Vijeća ministara po kojoj novčana naknada ne pripada rukovodiocu i zamjeniku rukovodioca institucija BiH i time prouzrokovao štetu budžetu Bosne i Hercegovine u iznosu od 13.418,59 KM.

Karijera
--------

* 2007 – 2012: ministar vanjskih poslova Bosne i Hercegovine

* 2004 – 2007: Ambasador Bosne i Hercegovine u Belgiji i šef misije Bosne i Hercegovine pri NATO-u u Bruxellesu.

* 2000 – 2004: Ambasador Bosne i Hercegovine pri Organizaciji američkih država i ambasador Bosne i Hercegovine u SAD-u

* 1993 – 2000: Ambasador Bosne i Hercegovine u SAD-u

* 1988 – 1994: Generalni direktor Energoinvesta Sarajevo u Bangkoku, Tajland

* 1985 – 1988: Regionalni direktor za srednji i daleki istok Energoinvesta

* 1975 – 1985: Komercijalni direktor Petrolinvesta Sarajevo
**Nekropola sa stećcima Donje Breške**, na lokaciji Stare kuće, opština Tuzla, sadrže nadgrobnike iz dužeg perioda istorije Bosne i Hercegovine. Na sjednici komisije za očuvanje nacionalnih spomenika održanoj od 26. oktobra 2010. godine, proglašena je za nacionalni spomenik BiH. Ovu odluku Komisija je donijela u sljedećem sastavu: Zeynep Ahunbay, Martin Cheery, Amra Hadžimuhamedović (predsjedavajuća), Dubravko Lovrenović i Ljiljana Ševo.

Historija
---------

U XIII vijeku oblast Soli pripadala je Ugarskoj državi. U periodu od 1284. do 1316. godine ovu oblast od ugarskih vladara dobija na upravu srpski kralj Stefan Dragutin.

Bosanski ban Stjepana II Kotromanića (1322. do 1353. godine) sebe naziva gospodarom „Soli i drugih oblasti". Od 1356. godine, Tvrtko I Kotromanić naziva se banom „čitave Bosne i čitave Usore i Soli". Nakon proglašenja Bosne kraljevinom 1377. godine Soli ulaze u titulu Tvrtka I, koja glasi: *Kralj Srbljem, Bosni, Primorju, Hlmsci Zemli, Zapadnim Stranam, Dolnim Krajem, Usori, Soli, Podrinju i k tomu*.

Opis
----

Naselje Donje Breške udaljeno je od Tuzle oko 8 km vazdušne linije u pravcu sjeverozapada. Na nekropoli evidentirano je 23 stećka.

Od ukupnog broja stećaka samo dva su sanduci, koji su za oko 20 m izdvojeni od ostatka nekropole. Ostatak nekropole čine stubovi različitih završetaka (lučno zasvođeni, s lučnim izbočenjem i s ravnim završetkom koji se šire prema gore). Po brojnosti i obradi, stubovi dosta zaostaju iza osnovnih oblika stećaka, a malobrojnost je i posljedica njihovog relativnog kratkog trajanja. Datiraju se najranije oko polovine XV stoljeća, a pripadaju i prvoj polovini XVI stoljeća.

Stubovi su dobro klesani. Ukrašeni su motivom krsta, polumjeseca, jabukama, spiralama, kanelurama.

Literatura
----------

* Marian Wenzel, Ukrasni motivi na stećcima, Sarajevo, 1965.

Vanjski linkovi
---------------

* Zvanični sajt komisije za očuvanje nacionalnih spomenika Bosne i Hercegovine Arhivirano 2012-03-07 na Wayback Machine-u


|  |  |
| --- | --- |
|  | ***Portal Bosna i Hercegovina***  |
**Sven Hannawald** (Erlabrun, Saksonija, 9. 11. 1974 -) je poznati nemački skakač skijaš. 

Skijaškim skokovima je počeo da se bavi kao 12-godišnjak u SG Dinamo iz Klingentala. S roditeljima se preselio u Ulm 1991. godine gde je završio školu za komunikacijsku elektroniku. Danas živi u Berlinu sa devojkom Nadinom i sinom Mateom. Prestao je da skače 2004. zbog psihičkih problema sa depresijom. Osvajao je medalje na prvenstvima u letovima i tri medalje na Olimpijskim igrama.

Hanavald je prepoznatljiv po fizičkoj visini i krhkosti koju je odlično koristio za gotovo perfektan stil sa ramenima i smučkama poravnatim u gotovo savršenom balansu, pa ipak dešavale su mu se primetne oscilacije u dužinama ali ne i u stilu. Prvi značajniji uspesi počinju 1998. kada je osvojio srebrnu medalju na prvenstvu u Oberstdorfu kao i na Olimpijadi u Naganu u timskom takmičenju. Sledeće godine završio je kao peti u ukupnom poretku svetskog kupa a na svetskom prvenstvu u Ramsau osvojio je srebrnu medalju iza tada dominantnog Martina Šmita, a zajedno osvajaju timsko zlato na velikoj skakaonici.2000 osvojio je takmičenje u Holmenkolenu tzv. Nordijsku turneju da bi sledeće godine osvojio timsku bronzu na prvenstvu u Lahtiju na normalnoj skakaonici (90metarska).

Ipak najuspešnija sezona bila mu je 2001/02. upravo tada je ostvario legendarnih četiri pobeda na Novogodišnjoj turneji i osvojio je u ukupnom poretku, kao i odbranio titulu na svetskom prvenstvu a na olimpijadi u Naganu osvojio je individualno srebro na maloj skakaonici i zlato na velikoj u timskoj konkurenciji medjutim bio je drugi u Svetskom kupu i nominovan za sportistu godine u Nemačkoj. Sledeće dve sezone donose nagli pad jer mu je najbolji rezultat bio tek treće mesto u Engelbergu, pa je sezonu okončao pre kraja, da bi u aprilu 2004. shvatio da boluje od depresije od koje se oporavljao duže vreme da bi karijeru završio u avgustu 2005.godine jer nije mogao da podnosi stres profesionalnog sporta.

Vanjske veze
------------

***Sven Hannawald*** na Wikimedijinoj ostavi

* FIS-Ski: Sven Hannawald - statistike (engleski)
* Holmenkollen winners since 1892 Arhivirano 2007-02-24 na Wayback Machine-u - click Vinnere for downloadable pdf file ((no))

| Nagrade |
| --- |
| Prethodi: **Njemačka Erik Zabel**  |  **Njemački sportaš godine** 2002 | Slijedi: **Njemačka Jan Ullrich**  |
**Rilindja** (alb. **Rilindja** = preporod) je list na albanskom jeziku na Kosovu čiji je prvi broj izašao 12. februara 1945. godine u Prizrenu. U početku imao je redakciju zajedno sa Jedinstvom, potom su u Prištini redakcije razdvojene. Bila je organ Oblasnog odbora Narodnog Fronta Kosova i Metohije, da bi potom postala organ SSRN-a Kosova. 

Do šezdesetog broja izlazi u Prizrenu, potom u Prištini. Od 1948. do 1958. izlazi četiri puta nedeljno, a potom postaje dnevni list. Čitava kultura Albanaca na Kosovu i Metohiji ponikla je iz ovog lista, njegove redakcije i izdavačke delatnosti. 

Uz list „Rilindju" u Prištini je postepeno formirana velika novinsko-izdavačka i grafička kuća NIGRO „Rilindja" sa redakcijama listova i časopisa, štamparijom, trgovačkom i knjižarskom mrežom i distribucijom. U Domu štampe držala je devet spratova i ogroman skladišni prizemni i podrumski prostor sa štamparijom. Uz dnevni list „Rilindju", izdavala je još deset listova, revija i časopisa i imala posebnu izdavačku delatnost. Izdavala je revije i časopise: „Jeta e re", „Përparimi" (1955), „Fjala", „Pionieri" (1949), „GEP-i", „Shkëndija", „Kosovarja", „BAT-i", „Thumbi" i „Bujku". Jedno vreme štampala je godišnje više knjiga no ijedna izdavačka kuća u Jugoslaviji - oko tristotine naslova. Njene knjige su bile posebno dotirane od države, tako da su u prodaji imale simboličnu cenu.

"Rilindja" je objavljivala svetske, jugoslovenske i srpske pisce, pa i one sa prostora Kosova i Metohije. U njenom izdanju objavljene su knjige Vuka Filipovića, Radoslava Zlatanovića, Petra Sarića, Srboljuba Tasića, Moše Odalovića, Darinke Jevrić, Milenka Jevtovića i drugih. 

Sedamdesetih godina 20. veka „Rilindja" je imala izuzetno bogatu kulturnu saradnju sa Tiranom, odakle je uvozila raznorodnu literaturu za učenike osnovnih i srednjih škola. Kasnije je od strane srpskih nacionalista i Miloševićeve vlasti optuživana za promoviranje albanskog nacionalizma i separatizma. 

Najveći tiraž list je dostigao u vreme homogenizacije albanskih masa na paroli „Kosovo Republika" (243.000 primeraka) sredinom osamdesetih godina. Posle antibirokratske revolucije i uspostave Miloševićevog režima na Kosovu, koristeći "separatistički intonirane tekstove" kao izgovor, 5. avgusta 1990. godine, Okružni sud u Prištini zabranio je njeno izlaženje. Umesto „Rilindje", nakon toga, dnevno izlazi list „Bujku", uređivan od iste redakcije. „Rilindja" obnavlja izlaženje 12. juna 1999. godine nakon bombardovanja SRJ od strane NATO-a.

Literatura
----------

* Rilindja, monografija, Rilindija, 1985.
* Jedinstvo (novine), 1950-2005.