recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Prikaz *tajčitua* iz 18. vijeka; Zhao Huiqian (1370-e)Moderni 'simbol za jin i jang'
***Tajčitu*** (Vejd-Džajls: [*t'ai⁴chi²t'u²*]; trad. kin. , uprošć. kin. , pinjin: ) jest simbol ili dijagram ( *tú*) koji ima korijene u kineskoj filozofiji i predstavlja tajči ( *tàijí*) i prema monističkom (*vu-či*) i prema dualističkom (jin i jang) aspektu. Ovakav dijagram je prvi uveo filozof Zhou Dunyi (, 1017–1073) iz dinastije Sung u svom radu *Taijitu shuo* ().

Simbol ima izgled kruga podijeljenog krivom linijom (koja je nalik slovu *S* u ogledalu), sa različito obojenim polovicama (obično bijelom i crnom) i sa tačkom u dijelu veće površine koja ima boju druge strane (može biti i bez tačke).

Prikazuje posebne i naizgled nespojive sile prirode. Dvojnost je opisivana u raznim granama kineske nauke, kao i kineskoj filozofiji. Teorija o jinu i jangu jedno je od načela kineske medicine. Bijeli jin simbolizuje muško načelo.

Ornamentalni uzorci vizuelno slični izgledu jin-jang simbola mogu se pronaći kao arheološki artefakti evropske praistorije; takve dizajne savremeni naučnici ponekad opisno nazivaju "jin-jang simbolima" u arheološkoj literaturi. Uzorak je čest kod Kelta, Etrušćana i Rimljana.

U HTML-u se može predstaviti kao ☯ ili ࿊.

Galerija
--------

* Verzije kroz istoriju
* Iz ere dinastije MingIz ere dinastije Ming
* 430430
* Drevna verzijaDrevna verzija
* 15991599
* 18821882
* 18971897
* 19111911
* 19161916
* 19281928
* 19471947
* 19491949
* 19641964
* 19731973
* ModernoModerno

* Verzije predstavljanja simbola
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 

* Verzije u prirodi
* 
* 
* 
* 
* 
* 
*

Vanjski linkovi
---------------

* O simbolu, sajt *chinesefortunecalendar.com* (`en`)

  


|  |  |
| --- | --- |
|  | *Nedovršeni članak* **Jin i jang (simbol)** *je u začetku. Možete pomoći Wikipediji tako da ga proširite*. |
Eiffelov toranj i Nebeski globus
**Exposition Universelle 1900** bila je jubilarna svjetska izložba održana u Parizu, Francuska, koja je trebala pokazati dosege proteklog stoljeća i dati podstreka novom. Ova manifestacija bila je i prezentacija novog stila u umjetnosti *Art Nouveau*.

50 milijuna posjetitelja
------------------------

Izložba je trajala od 15. travnja do 12. studenog 1900.. Posjetilo ju je više od 50 milijuna posjetitelja, što je brojka koju je nadmašila samo izložba u Osaki 1970..
Posebna komisija kojoj je predsjedao Gustave Eiffel je nagradila zlatnom medaljom *Lavra Proskurjakova* za projekt mosta preko rijeke Jenisej kod Krasnojarska.
Sajam je okupio više od 76.000 izlagača, na prostoru od 1,12 km četvornih. Za ovu izložbu je podignuto puno građevina i objekata, koji su i danas ponos Pariza; Gare de Lyon (kolodvor Lyon), Gare d'Orsay (danas je pretvoren u Muzej d'Orsay), Most Alexandra III, Grand Palais, La Ruche i Petit Palais. Za ovu veliku manifestaciju puštena je u rad i prva linija Pariškog metroa poznata kao "Ligne 1".

Dio ove velike manifestacije bile su i ljetne olimpijske igre 1900. na kojima su prvi put nastupile žene.

Dosezi
------

Most Alexandra III.
Na ovoj svjetskoj izložbi kao novina prikazan je *zvučni film*, *pokretne stube*, *instant juha* ( od američke tvrtke Campbell Soup Company). Na izložbi je i Rudolf Diesel izložio svoj motor koji je bio na dizelski pogon.
Bilo je puno panoramskih slika, i prikaza novih panoramskih tehnika, kao što su Cinéorama, Mareorama i Transsibirska željeznička panorama.

Vanjske veze
------------

***Exposition Universelle (1900)*** na Wikimedijinoj ostavi

* Exposition Universelle 1900. u Parizu Fotografije
* Pariška izložba iz 1900. Arhivirano 2008-08-10 na Wayback Machine-u Zbirka fotografija Williama Henrya Goodyeara (1846-1923) iz Brooklynskog Muzeja

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 167885588
* LCCN: n50054651
* GND: 2081426-4
* SELIBR: 292645
* SUDOC: 031072011
* BNF: cb12236011h (podaci)

 |
**Interpelacija** (lat. *interpellatio*, od *interpellare*: upasti u reč, prekidati nečiji govor pitanjem) je kvalifikovano poslaničko pitanje. Od običnih pitanja se razlikuje po tome što se povodom interpelacije otvara rasprava u plenumu parlamenta i sprovodi glasanje. Dok je kod poslaničkog pitanja osnovni cilj dobijanje informacije, kod interpelacije se radi o pretresanju i ocenjivanju politike vlade. Poslanici koji interpeliraju zahtevaju od vlade da obrazloži i opravda neke svoje postupke i mere.

Interpelacijom se napada politika vlade, s namerom da se pokaže da je pogrešna i štetna po državne interese. Ako vlada nije uspela da se uspešno odbrani od napada opozicionih interpelanata, vrlo je verovatno da će posle interpelacije slediti glasanje o poverenju. Zbog toga, u nekim političkim okolnostima, rasprava povodom interpelacije, može da znači najavu odlaska vlade. Ukoliko je osuda politike vlade takve prirode da u osnovi negira njen dotadašnji politički kurs, onda će vlada biti primorana bilo da prihvati diktat nove parlamentarne većine, bilo da odstupi.

Interpelacija nije opasna samo za vladu, već i za parlamentarnu opoziciju, pogotovo ako iza vlade stoji jasna parlamentarna većina. Iz političkog duela sa opozicijom vlada može izaći čak ojačana. Zato poslanici ne pokreću interpelaciju, ako nisu sigurni da mogu svojom kritikom i argumentima bar uzdrmati ugled vlade u redovima vladinih pristalica, narodnih poslanika, ili barem u široj publici. Interpelacija je po svojoj tematici šira od poslaničkog pitanja. Iterpelacjom se takođe traži objašnjenje vlade o jednom konkretnom, već svršenom postupku ili o nekim događajima za koje vlada nosi ili mora da snosi odgovornost.

Po završetku pretresa o interpelaciji sprovodi se glasanje, koje po vladu može biti nepovoljno, bez obzira što se, po pravilu, ne može postaviti predlog za glasanje o poverenju. Obično se prvo glasa o predlogu za prelaz na dnevni red, prost prelaz u kojem nisu sadržane nikakve kvalifikacije vladinog rada. Vlada pristaje da se najpre glasa o ovom predlogu, ukoliko nije u stanju da obezbedi motivisani prelaz, koji je za nju najpovoljniji. Samo ako parlament ne bi prihvatio ove predloge, pristua se glasanju o predlozima koji sadrže eventualnu pohvalu ili osudu vladinog rada.

Literatura
----------

* Ivan Klajn; Milan Šipka (2008). *Veliki rečnik stranih reči i izraza* (četvrto izd.). Novi Sad: Prometej. str. 532. ISBN 978-86-515-0311-8.
* Dragan M. Stojanović, Ustavno pravo knjiga II, Niš, 2009.
**Grof Jindřich Matyáš od Thurn-Valsassine** (njemački: ), 24. februar 1567 - 26. januar 1640) bio je češki plemić, diplomat i vojskovođa, poznat kao jedan od pokretača i vođa ustanka protiv habsburške vlasti kojim je započeo Tridesetogodišnji rat.

Rođen u porodici protestantskih plemića, Thurn je karijeru započeo kao diplomat u službi katoličke dinastije Habsburg, te je kao mladić posjetio Siriju, Jeruzalem i Egipat pod tadašnjom osmanskom vlašću. Godine 1592. se nakon izbijanja rata sa Turcima priključio habsburškoj vojsci i sudjelovao u borbama u tadašnjoj Hrvatskoj, stekavši čin pukovnika. Po završetku rata je došao u Češku gdje se počeo baviti politikom, nastojeći spriječiti Habsburgovce da oduzmu pravo na slobodu vjeroispovjesti tamošnjem protestantskom stanovništva. To je u maju 1618. godine eskaliralo kada je, upravo na Thurnovo poticanje, došlo do Druge praške defenestracije kojim je simbolički započet ustanak, a Habsburzi svrgnuti sa mjesta čeških vladara.

Thurna su češki Državni staleži imenovali zapovjednikom ustaničke vojske. Thurn se protiv carskih i katoličkih trupa uglavnom borio na jugu Češke, sa promjenljivim uspjehom, na trenutke ugrozivši čak i hasburško sjedište Beč. Kada su Državni staleži za češkog kralja izabrali Friedricha V Falačkog, novim je zapovjednikom postao Christian od Anhalta. Nakon što je ustanička vojska poražena na Biloj hori u novembru 1620. godine, Thurn je izbjegao iz Češke, a svi njegovi posjedi su konfiscirani. Thurn je potom u izbjeglištvu nudio svoje usluge protestantskim i anti-habsburškim vladarima i državama sve dok ga 1630. godine u službu nije primio švedski kralj Gustav Adolf II te mu dodijelio zapovjedništvo nad dijelom svoje vojske. Thurn je sudjelovao u bitci kod Lützena 1632. godine, a sljedeće godine je poražen od Wallensteina u bitci kod Steinaua te zarobljen. Iz zarobljeništva je otkupljen, a potom je bez uspjeha pokušavao nagovoriti Wallensteina da prijeđe na protestantsku stranu. Kraj života je proveo u današnjoj Estoniji gdje mu je švedska vlada udijelila veleposjed.

Vanjske veze
------------

***Jindřich Matyáš Thurn*** na Wikimedijinoj ostavi

* Jindřich Matyáš Thurn na stránkách českého rozhlasu Brno
* Jindřich Matyáš hrabě z Thurnu a Valsassiny

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 59937391
* LCCN: n84142309
* ISNI: 0000 0000 5539 3607
* GND: 12132141X
* SELIBR: 256087
* NKC: jn20000728744

 |
**Jingkang incident** (pojednostavljeni kineski: ; tradicionalni kineski: ), **Poniženje Jingkanga** (pojednostavljeni kineski: ; tradicionalni kineski: ) ili **Meteži perioda Jingkang** (pojednostavljeni kineski: ; tradicionalni kineski: )  je izraz kojim se u historiji Kine opisuju događaji vezani uz džurčensku opsadu carske prijestolnice Kaifeng, koja je 9. januara 1127. završila zauzimanjem i pustošenjem grada te zarobljavanjem cara Qinzonga i gotovo svih pripadnika vladajuće dinastije Song. Taj je događaj predstavljao kulminaciju dvogodišnjeg sukoba dinastije Song sa Džurčenima, koji su nedugo prije toga kao kineski saveznici bili osvojili područje kitanske dinastije Liao na današnjem sjeveroistoku Kine. U njemu se inače prosvijećeni kineski car Huizong iskazao kao vojnički potpuno nesposoban, a njegova vlada podijeljena oko toga treba li napadače zaustaviti oružjem ili diplomacijom. Džurčeni su to iskoristili kako bi zauzeli grad, te svog vladara Wanyan Shenga proglasili novim kineskim carem uspostavivši vlast dinastije Jin nad sjeverom Kine; zarobljeni var Qinzong i njegov otac Huizong su 9. marta 1127. javno degradirani u pučane i odvedeni u Mandžuriju, čime je simbolički prestala tzv. Sjeverna dinastija Song. Princ Zhao Gu je, međutim, uspio izbjeći na jug Kine te tamo osnovao tzv. Južnu dinastiju Song koja je uspjela zaustaviti Džurčene u daljem prodoru te godine 1141. sklopila Sporazum u Shaoxingu čime je uspostavljena podjela Kine na sjeverni i južni dio, koja će potrajati sljedeći vijek. Zbog toga, ali i zbog strahovitog pustošenja grada koji je predstavljao središte kineske kulture i nauke, Jingkang incident se tradicionalno opisuje kao jedan od najtraumatičnijih događaja u kineskoj historiji.

Izvori
------

1. ↑  Coblin, W. South. "Migration History and Dialect Development in the Lower Yangtze Watershed," *Bulletin of the School of Oriental and African Studies* (Volume 64, Number 3, 2002): 529–453. Page 533.

Literatura
----------

* Kaplan, Edward Harold. *Yueh Fei and the founding of the Southern Sung*. Thesis (Ph. D.) - University of Iowa, 1970. Ann Arbor: University Microfilms International, 1970.
Za ostale osobe s istim imenom, v. Filostrat (razvrstavanje).
**Filostrat** ili **Lucije Filostrat** (*Lucius Philostratus*, cca. 170 - 247) je bio grčki sofist rodom iz Atene poznat kao autor nekoliko važnih književnih djela sa kraja antičkog perioda. Otac mu se također zvao Filostrat i također bio poznat kao sofist. Vjeruje se da se doselio u Rim gdje je postao članom kružoka buduće carice Julije Domne. Za nju je napisao biografsko djelo *Život Apolonija iz Tijane*, poznato kao glavni izvor podataka o *Apoloniju iz Tijane*. Osim toga je napisao zbirku biografskih eseja *Životi sofista*, djelo Gymnasticus posvećeno Olimpijskim igrama i zbirku erotske poezije *Epistolae*.

Eksterni linkovi
----------------

* Livius, Philostratus Arhivirano 2008-02-21 na Wayback Machine-u Updates the preceding article with some ninety years of more recent research.
* Online Text: Philostratus, *Life of Apollonius of Tyana* Arhivirano 2008-02-21 na Wayback Machine-u translated by F. C. Conybeare
* Flavius Philostratus entry in historical sourcebook with fresh translations of excerpts from the *Life of Apollonius* by Mahlon H. Smith
Ovo je članak o filmu.  Za književni predložak, v. Desperate Characters (roman).  

***Desperate Characters*** (sh. *Očajni likovi*) je američki igrani film snimljen u režiji Franka D. Gilroya. Po žanru je drama i predstavlja adaptaciju istoimenog romana Paule Fox. Protagonisti, koje tumače Shirley MacLaine i Kenneth Mars su Sophie i Otto Bentwood, relativno situirani sredovječni par iz srednje klase koji živi u njujorškoj četvrti Brooklyn Heights. Radnja prikazuje kako se suočava sa egzistencijalnom krizom, nedostatkom djece i međusobne ljubavi, ali i sve većom paranojom uzrokovanom porastom kriminala na njujorškim ulicama. *Desperate Characters*. Film je snimljen zahvaljujući britanskom TV-producentu Sir Lewu Gradeu za koga je MacLaine tada snimala televizijski sitkom *Shirley's World*; ona ga je pri tome zamolila da financira projekt, pri čemu je pristala na minimalni honorar i postotak od profita. Film je prikazan na Berlinskom filmskom festivalu gdje je MacLaine osvojila Srebrni medvjed za najbolju glumicu. Kritičari mu, međutim, nisu bili skloni, zamjerajući mu preveliku hermetičnost i teatralnost.

Uloge
-----

* Shirley MacLaine ... Sophie Bentwood
* Kenneth Mars ... Otto Bentwood
* Sada Thompson ... Claire
* Gerald S. O'Loughlin ... Charlie

Izvori
------

1. ↑  Lew Grade, *Still Dancing: My Story*, William Collins & Sons 1987 p 221

Vanjske veze
------------

* *Desperate Characters* at the Internet Movie Database

| * p
* r
* u
Filmovi čiji je autor Frank D. Gilroy |
| --- |
| scenario i režija | 
* *Desperate Characters* (1971)
* *The Turning Point of Jim Malloy* (1975)
* *From Noon till Three* (1976)
* *Nero Wolfe* (1977)
* *Once in Paris...* (1978)
* *The Gig* (1985)
* *Money Play$* (1988)
* *The Luckiest Man in the World* (1989)

 |
| samo scenario | 
* *The Fastest Gun Alive* (1956)
* *Gunfight at Sandoval* (1959)
* *The Gallant Hours* (1960)
* *The Subject Was Roses* (1968)
* *The Only Game in Town* (1970)

 |
**Enns** (od keltskog imena za rijeku - *Anisa*) je najveća rijeka sjeverozapadne Štajerske duga 254 km, južna pritoka rijeke Dunav.

Enns je tipična rijeka Istočnih Alpa, a sa svojim slivom od 6080 km² peta po veličini u Austriji.

Karakteristike
--------------

Rijeka Enns izvire u masivu Radstädter Tauern u saveznoj zemlji
Salzburg od tamo teče prema istoku kroz mjestimično močvarnu izduženu dolinu, između Sjevernih vapnenačkih Alpa i Centralnih Alpa, koja je nastala za vrijeme ledenog doba.

Nakon što primi pritoku Palten, teče do prijevoja Mandling i ulazi u Štajersku gdje teče kroz uski kanjon Gesäuse, dug 15 km koju je rijeka probila kroz vapnenačke Ennstalske Alpe.
Nakon što primi pritoku Laussabach, naglo okreće prema sjeveru i ulazi na teritorij Gornje Austrije.

Sjeverno od grada Steyra, u predalpskom pojasu, Enns svojim tokom formira granicu između saveznih zemalja
Gornje i Donje Austrije. Zbog nje su i stara imena tih zemalja glasila *Österreich ob der Enns* (Austrija iznad Ennsa) i *Österreich unter der Enns* (Austrija ispod Ennsa), a ulijeva se u Dunav u blizini Mauthausena.

Sredinom 19. vijeka regulirano je korito rijeke u dužini od oko 70 km na potezu od Weißenbacha do Gesäuse, s ciljem da se dobiju bolje površine za poljoprivredu i pošumljavanje. Tako da je do do 1939. tok rijeke skraćen za 19 km.

Koncern Ennskraftwerke-AG (Ennskraft) izgradio je u donjem toku rijeke, deset protočnih hidroelektrana (Schoenau, Weyer, Grossraming, Losenstein, Ternberg, Rosenau, Garsten-Sankt Ulrich, Staning, Muehlrading i Sankt Pantaleon). One su 1998. proizvele ukupno 1,8 milijardi kWh električne energije.

Najveća urbana naselje duž rijeke su: Radstadt u Salzburgu; Schladming, Gröbming, Liezen, Selzthal i Admont u Štajerskoj i Großraming, Ternberg, 
Garsten, Steyr i Enns u Gornjoj Austriji.

Danas dolinom rijeke - Ennstal, ide trasa autoputa Pyhrn - transverzale između Njemačke i Slovenije.

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12  „*Enns, Fluss*" (engleski). Austria-Forum. Pristupljeno 14. 02. 2016.

Vanjske veze
------------

***Enns (rijeka)*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Enns, Fluss* (`en`)
*Za ostala značenja, v. Filonid (razvrstavanje).*
**Filonid** (grč. Φιλωνίδης, 5. vek pne.) bio je atinski komediograf koji je stvarao u okviru stare atičke komedije, savremenik Aristofanov. Prema *Sudi*, pre nego što se počeo baviti komediografskim radom, bio je slikar (γραφεύς). *Suda* spominje tri Filonidova komada:

* *Zaprežna kola* (Ἀπήνη)
* *Čovekoljubac* (Φιλέταιρος)
* *Junačke čizmice* ili *Prevrtljivci* (Κοθόρνοι)

*Prevrtljivci*
--------------

Reč κοθόρνος upotrebljavala se da označi naročitu obuću koju je Eshil uveo za glumce koji su u njegovim tragedijama tumačili likove junake iz grčke mitologije, a koja je imala visoke pete da bi se osoba doimala još višom na pozornici; kako se ta obuća mogla nositi na obe noge, to je u prenesenom smislu ova reč počela označavati prevrtljivca ili dvoličnog čoveka. Taj je nadimak zbog svoje prevrtljivosti u politici zaradio Teramen, učesnik oligarhijskog prevrata 411. pne. pa je ova Filonidova komedija najverovatnije i bila napad na ovoga političara. To potvrđuje izjava jednog antičkog gramatičara: "Teramen: vokativ: u Filipidovim *Prevrtljivcima*" (Θηραμένης τὴν κλητικήν Φιλιππίδης Κοθόρνοις), gde svakako umesto "Filipid" (Φιλιππίδης) treba čitati "Filonid" (Φιλωνίδης), jer se Filipidu nikada nije pripisivala drama takvoga imena. Množina u naslovu najverovatnije se odnosi na hor, čiji su članovi delili Teramenovu dvoličnost.

Filonid je u istoriji grčke književnosti poznatiji i značajniji po tome što je bio jedna od dve osobe pod čijim je imenom Aristofan na pozornici prikazao neke od svojih komedija: *Ose*, *Amfijaraj* (danas izgubljen) i *Žabe*.

Filonidov sin Nikohar takođe je pisao komedije.
**Jablonec na Nisi** ili **Jablonec nad Nisu** (češ. *Jablonec nad Nisou*, nem. *Gablonz an der Neisse*) je grad u Češkoj Republici. Jablonec na Nisi je drugi po veličini grad upravne jedinice Liberečki kraj, u okviru kojeg je sedište zasebnog okruga Jablonec na Nisi.

Jablonec na Nisi po svetski poznatoj proizvodnji ukrasnog i nakitnog stakla.

Prirodni uslovi
---------------

Jablonec na Nisi se nalazi u severnom delu Češke republike. Grad je udaljen od 105 km severno od glavnog grada Praga, a od prvog većeg grada, Libereca, svega 12 km jugoistočno (i sa njim čini veću aglomeraciju).

**Reljef**: Jablonec na Nisi se nalazi na prelazu između dve istorijske pokrajine, Bohemije i Lužice. Grad se nalazi na južnim padinama planinskom masiva Krkonoša (planina Ješted), na približno 470 m nadmorske visine. Teren u gradu i okolini je veoma pokrenut.

**Klima**: Klima oblasti Jabloneca na Nisi je umereno kontinentalna.

**Vode**: Grad Jablonec na Nisi se nalazi blizu izvorišta reke Lužičke Nise.

Istorija
--------

Područje Jabloneca na Nisi bilo je naseljeno još u doba praistorije. Naselje pod današnjim nazivom prvi put se u pisanim dokumentima spominje u 1356. godine, a naselje je u 16. veku dobilo gradska prava. Već tada su grad i okolina bili mahom naseljeni Nemcima.

1919. godine Jablonec na Nisi je postao deo novoosnovane Čehoslovačke. 1938. godine Jablonec na Nisi, kao naselje sa nemačkom većinom, je ocepljeno od Čehoslovačke i pripojeno Trećem rajhu u sklopu Sudetskih oblasti.

U Jablonecu na Nisi je takođe došlo do izrazitog razvoja arhitekture. Uglavnom se radi o secesiji koje je jako uticala na grad. U ovo doba je nastala secesiska crkvena zgrada „Povišenje najsvetijeg križa". Mnogo građevina ima izgled novog istoricizma npr. novorenesansna zgrada pošte, istoricizujuća zgrada pozorišta koja ima secesijske enterijere ili zgrada evangelističke crkve u novogotici.
U međuratnom razdoblju nastale su dominante u stilu funkcionalizma- nova većnica i Rimskokatolička crkva „Najsvetijeg srca Isusovog".

Posle Drugog svetskog rata mesni Nemci su se prisilno iselili iz grada u maticu. U vreme komunizma grad je naglo industrijalizovan. Posle osamostaljenja Češke došlo je do opadanja aktivnosti teške industrije i do problema sa prestrukturiranjem privrede.

Stanovništvo
------------

Jablonec na Nisi danas ima oko 46.000 stanovnika i poslednjih godina broj stanovnika u gradu lagano raste. Pored Čeha u gradu žive i Slovaci i Romi.

Slike gradskih građevina
------------------------

* Stara gradska kuća na Donjem trguStara gradska kuća na Donjem trgu
* Crkva svete AneCrkva svete Ane
* Jedna od ulica starog gradaJedna od ulica starog grada
* Gradsko pozorišteGradsko pozorište

Spoljašnje veze
---------------

* www.mestojablonec.cz Zvanična stranica grada Jabloneca na Nisi (`en`)(`cs`)

***Jablonec nad Nisou*** na Wikimedijinoj ostavi
**Feargus O'Connor** punim imenom *Feargus Edward O’Connor* (selo Connorville, Grofovija Cork, 18. jul 1796. - London, 30. august 1855.), bio je istaknuti čartistički lider, koji je uspio organizirati čartizam kao prvi masovni radnički pokret u Velikoj Britaniji.

Biografija
----------

O'Connor je bio pravnik po vokaciji, ali je promjenio pravo za politiku kad je izabran u Britanski parlament 1832. kao delegat Grofovije Cork. Nakon što je prestao biti delegat - 1835. , O'Connor se okrenuo radikalnoj agitaciji u Engleskoj, štampajući irske apelacije, pokušavajući tako među sunarodnjacima dobiti podršku za svoje ideje.

Navodno je bio prilično razmetljiv, čak je i tvrdio da je potomak drevnih irskih kraljeva.

O'Connor je 1837. u Leedsu pokrenuo novine Northern Star (*Sjeverna zvijezda*) koje su jako utjecale na širenje čartističkih ideja. On je u istom gradu 1838. osnovao Veliki sjeverni sindikat. Kako je bio duhovit i energičan čovjek ubrzo je postao jedan od viđenijih čartističkih lidera.

Njegove metode i pogledi dovodili su ga do sukoba sa drugim čartističkim lidererima, naročito sa Williamom Lovettom, ali je nakon što je proveo godinu dana u zatvoru zbog klevete - 1841. postao neprikosnoveni lider čartista i preuzeo vodstvo. 

On i pored svoje energičnosti nije uspio dovosti pokret do pobjede, i pored tog što se okrenuo prema srednjoj klasi, nebi li tako uspio osigurati podršku za čartističku peticiju (objavljenu u maju 1838.) Iako je izabran u Parlament Nottinghama - 1847. počeo je gubiti pozicije među čartistima.

Neuspjeh peticije iz 1848. označio je početak kraja O'Connora, čija je egocentričnost već graničila sa ludilom. Službeno je proglašen ludim 1852. a umro je tri godine kasnije.

Na njegovom pogrebu u septembru 1855. okupilo se 40,000 ljudi.

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5 6  „*Feargus Edward O’ConnorI*" (engleski). Encyclopædia Britannica. Pristupljeno 18. 04. 2017.
2. 1 2  „*Chartism & The Chartists*" (engleski). Stephen Roberts. Pristupljeno 18. 04. 2017.

Vanjske veze
------------

***Feargus O'Connor*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Feargus Edward O’Connor* (`en`)
|  |
| --- |
|  *Ovo je glavno značenje pojma **Evaporator**. Za druga značenja, v. Evaporator (razvrstavanje).* |

**Evaporator** ili **isparivač** je naprava koja služi da bi neku tvar pretvorila iz tekućeg u plinoviti oblik. U njoj se nekoj tekućini dodava toplinu i pretvara je u paru, čime se vrši postupak obrnut od postupka u kondenzatoru. U isparivaču se vrši proces izmjene topline, pri čemu jedan medij isparava, tj. mijenja svoje agregatno stanje. Najveći broj isparivača isparava vodu kao medij, a pored vodenih isparivača važno mjesto imaju isparivači rashladnih i klima uređaja.

Objašnjenje pojma
-----------------

Voda se može odvajati iz otopina osim isparavanjem i na druge načine, kao što su osmoza, tj. membranski proces, kristalizacijom, kemijskim putem,... Isparavanje se razlikuje od ostalih procesa jer je ostatak nakon isparavanja zgusnuta tekućina a ne krutina. Također, isparavanje je lako za razumjeti jer se upotrebljava posvuda i od pamtivjeka. U isparavanju, toplina je glavni alat kojim se proces odvija i nadgleda, a postupak isparavanja se može odvijati pri različitim tlakovima i temperaturama

Toplina je potrebna da se molekule vode (otapala) odvoje iz otopine i da krenu u okolni zrak. Pri konstruiranju isparivača, treba se voditi računa o stvarnim potrebama sustava, njegovoj izvedbi, stanju i mogućim onečišćenjima, a površina izmjene topline se općenito računa po slijedećoj formuli:

  

**Q = K ◦ A ◦ (T1-T2)**

gdje je
**K** = ukupni koeficijent prijelaza topline

**A** = površina izmjene topline

**Q** = količina predane topline

Izvedbe isparivača
------------------

Isparivač može biti izveden na više načina, tako da mu je zadaća da zgušnjava neku otopinu i da se takva otopina dalje korisri ili da iz otopine odvoji otapalo koje se dalje upotrebljava. U prvom slučaju, otapalo se odvodi iz isparivača i odstranjuje se iz ciklusa, a u drugom slučaju se otapalo vodi na odvajač kapljica, a zatim ili u spremnik ili u kondenzator, gdje se ukapljuje i tako dalje upotrebljava. Kod nekih sustava se protok otopine kroz isparivač izvodi sisaljkama, a vakuum se postiže vakuum pumpama.

Upotreba
--------

Evaporatori danas imaju raznovrsnu primjenu. vrlo je raširen u industriji namirnica gdje služi za pripremanje namirnica, a također i za termičku obradu namirnica nakon pakiranja čime se povećava rok trajanja namirnica. U kemijskoj industriji, medicini, pa čak i u kanalizacijskim sustavima možemo naći razne vrste i tipove isparivača.

Također vidi
------------

* Kondenzator
* Izmjenjivač topline
* Rashladnik
* Proračun rashladnika
* Brodski rashladnici
* Koeficijent prijelaza topline
* Evaporator (za proizvodnju vode)
* Isparivač rashladnih uređaja
*Za ostale upotrebe, v. Izvor (razvrstavanje).*

  
Koordinate: 42° 12′ 14" SGŠ, 21° 34′ 42" IGD

**Izvor** (mak. *Izvor*) je naselje u Republici Makedoniji, u severnom delu države. Izvor pripada opštini Lipkovo.

Prirodni uslovi
---------------

Izvor je smešten u severnom delu Republike Makedonije. Od najbližeg većeg grada, Kumanova, naselje je udaljeno 25 km severozapadno.

Naselje Izvor je u istočnom delu istorijske oblasti Crnogorje. Naselje je položeno visoko, na severoistočnim visovima Skopske Crne Gore. Nadmorska visina naselja je približno 880 metara.

Mesna klima je planinska zbog znatne nadmorske visine.

Istorija
--------

Stanovništvo
------------

Izvor je prema poslednjem popisu iz 2002. godine imao 4 stanovnika. 

Pretežno stanovništvo u naselju su Albanci (100%).

Većinska veroispovest je islam.

Vidi još
--------

* Opština Lipkovo

Izvori
------

* Popis u Makedoniji 2002. - Knjiga 10.

Spoljašnje veze
---------------

* Zvanična stranica opštine Lipkovo Arhivirano 2009-06-16 na Wayback Machine-u

  

  


| p • r • uNaseljena mesta opštine Lipkovo |
| --- |
| **Lipkovo** • 
Alaševce •
Belanovce •
Vaksince •
Vištica •
Glažnja •
Gošince •
Dumanovce •
Zlokućane •
Izvor •
Lojane •
Matejić •
Nikuštak •
Opaje •
Orizari •
Otlja •
Rinkovce •
Ropalce •
Runica •
Slupčane •
Straža •
Strima |  |
Pojam **Finitizam** (od latinskog *finire*: ograničiti, omeđiti, odatle *finitus*: određen, ograničen) koristi se ponekad u filozofiji, odnosno filozofskoj antropologiji, za označavanje onih koncepcija koje ističu načelnu i neizbježnu **konačnost** ljudskog bića, kojem ono beskonačno (transcendentno, metafizičko, Bitak, ono što pripada Bogu ili bogovima isl.) uvijek izmiče. *(Drugačije značenje pojam Finitizam ima u filozofiji matematike. Pogledajte članak Finitizam (u matematici).)*

Čovjeku su u njegovom osobitom načinu egzistencije, svojstvene granice, koje nikad ne može prekoračiti, koliko se god on trudio i koliko mu god težnja za tim bila urođena. U antičkoj filozofiji ta je misao samorazumljiva, iako ljudski um nužno teži ka bskonačnosti, kao kod Platona spoznaji čistih ideja. Beskonačnost koja je ljudskom biću dostupna uvijek je samo potencijalna: uvijek se mogu postavljati slijedeća pitanja, kao što se iza svakog prirodnog broja može postaviti slijedeći, ali nikada se ne može postići odgovore na beskonačan broj pitanja koje čovjek može postići (aktualna beskonačnost). Tako Sokrat (u Platonovim dijalozima) postavlja tezu da samo čovjek "teži ka mudrosti" (tj. ima potrebu za filozofijom jer bogovi mudrost posjeduju, a životinje i ne mogu postaviti pitanje koje prekoračuje njihovo neposredno postojanje.

Kršćanstvo zasniva vjeru da je dostignuće konačnog odgovora na beskonačan problem ipak moguće. Čovjek taj beskonačni ponor ne može preskočiti (pa su napori filozofa uzaludni), ali Bog to može, i on je to učinio utjelovljujući se kao Isus Krist.

Novovjekovna filozofija započinje međutim s vjerom u beskonačnu moć ljudskoga uma da iz sebe samog dostigne i utemelji se u onome beskonačnome. Od Descartesa, to izaziva napetost i borbu filozofskih škola, koja se može označiti oprekom između infinitizma (kao što je Hegelov i Marxov i finitizma (npr. kod Kanta i Heideggera). Tome je bliska i opreka između racionalizma i empirizma. Popperova kritika (u njegovom slavnom djelu *0tvoreno društvo i njegovi neprijatelji*) totalitarnih tendencija u filozofiji od Platona do Marxa, kritika je njihovog infinitizma. I unutar kršćastva, također, opreka nastavlja živjeti (npr. u stalnoj obnovi milenarističkih pokreta).

Ovu opreku koristi npr. suvremeni hrvatsko-brazilski filozof Željko Loparić u svojoj knjizi *Optuženik Heidegger. esej o opasnosti filozofije*. Ona ipak izaziva i neke nejasnoće oko toga koji je točno kriteriji svrstavanja, te zbog toga što radikalno različite koncepcije mogu biti svedene pod istu oznaku "finitizam" ili "infinitizam". Zato ova terminologija nije u filozofiji široko prihvaćena.
Geja je rodila Erihtonija nakon što je Hefest pokušao silovati Atenu. Na slici Atena uzima bebu Erihtonija iz ruku Majke Zemlje Geje, atički stamnos, 470.–460. pr. n. e.
Kralj **Erihtonije** (također poznat po nazivima **Erichthonios** ili **Erichthonios**) je bio rani kralj Atene iz legendi. Po nekim tradicijama bio je autohton (rođen iz tla) i odgajan od božice Atene. Rani povjesničari su bili skloni njega i unuka Erehteja navoditi kao istu osobu, ali od 4. vijeka pne. se smatraju različitim ličnostima.

Rođenje
-------

Prema Apolodoru, Atena je posjetila hromog boga vatre Hefesta, svog brata, kako bi naručila oružje, ali je Hefest odjednom bio tako ovladan požudom da ju je pokušao zavesti u svojoj kovačnici. Atena je, nastojeći očuvati djevičanstvo, pobjegla ali ju je bog-kovač, usprkos hromosti, sustigao i bezuspješno pokušao silovati. Za vrijeme borbe je njegovo sjeme palo na Atenino bedro, te ga je Atena, zgađena, obrisala komadom vune. Vunu je bacila na tlo, te je tako oplodila Geju, Majku Zemlju. Geja je odgojila malog dječaka i nakon toga ga vratila Ateni, a Atena ga je nazvala Erihtonije, od riječi *chthon* za "zemlju", te ga je stavila u mali kovčeg, a željela ga je učiniti besmrtnim.

Erihtonije u kovčegu i život
----------------------------

Atena je potom kovčeg dala trima kćerima Kekropa, kralja Atene - Herzi, Pandrosi i Aglauri - i upozorila ih da je nikada ne otvore. Ovladane znatiželjom, Aglaulura i Herza (iako neki izvori spominju samo jednu sestru, odnosno Aglauru) otvorile su kutiju i u njoj pronašle dijete i budućeg kralja Erihtonija ("nevolje rođene iz Zemlje"). Sestre su bile užasnute prizorom - ili zmijom obmotanom oko djeteta, ili djetetom koje je bilo polu-zmija i polu-čovjek - te su poludjele i bacile se sa Akropole. Druge priče govore da ih je ubila zmija. Jedna od priča govori i da je vrana je vidjela otvaranje i odletjela reći Ateni koja je postala bijesna i ispustila planinu koja je postala brdo Lykabettos. Od njezina gnjeva nije bila pošteđena ni vrana - Atena joj je dotad bijelo perje zavila u crno. Kada je narastao, Erihtonije je prognao Amfiktiona, koji je bio uzurpirao prijesto od Kranaja dvanaest godina ranije, te postao kralj. Oženio je Najadu Praksiteju te imao sina Pandiona I. U to doba ga je Atena često štitila. Osnovao je panatenski festival u čast Atene, i podigao drvenu statuu na Akropoli. Prema Parijskom mramoru, naučio je ljude kako da uprežu konje i koriste dvokolice, tope srebro i obrađuju zemlju plugom. Govori se da je Erihtonije izmislio kvadrigu, četveropreg. Erihtonija je naslijedio sin Pandion I. Njegov simbol je zmija, a na Partnenonu je predstavljen statuom zmije skrivene iza Ateninog štita.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Prethodi: **Amfiktion**  |  **Kralj Atene**  | Slijedi: **Pandion I**  |

Vanjske veze
------------

***Erihtonije I od Atene*** na Wikimedijinoj ostavi

* Greek Mythology Link dictionary
U matematici i filozofiji matematike, pojam **Finitizam** označava koncepciju koja pooštrava konstruktivistički pristup (u diskusijama o osnovama matematike početkom 20. stoljeća, koristio se naziv intuicionizam). (Drugačije značenje pojam Finitizam ima u filozofiji općenito. Vidi članak Finitizam (filozofija).)

Kao i drugi oblici konstruktivizma, finitizam zastupa načelo da matematički predmeti (objekti, koncepti) trebaju biti dati tako, da postoji postupak konstrukcije koji može biti izvršen odnosno završen. Pri tome postoje razlike kako to "izvršiti" odnosno "završiti" treba shvatiti. Razni oblici konstruktivizma obično prihvaćaju potencijalnu beskonačnost: prihvaćaju se kao "konstruktivni" oni postupci ili algoritmi takvi da se svaki pojedini korak može načelno obaviti jednom u budućnosti, iako zahtijevaju beskonačni broj koraka da bi se dati predmet zaista konstruirao (što se naravno ne može obaviti u konačnom vremenu, čak i korištenjem svih računala koja na svijetu postoje ili će postojati). 

Finitizam ide korak dalje i odbacuje takve konstrukcije. Osobitu primjenu ima u geometriji.

Eksterni linkovi
----------------

Finitism in geometry. članak u Stanford Encyclopedia of Philosophy
**Iris Bostjančić** je alpinistkinje iz Hrvatske, koja se 19. V. 2009. god. popela na Mount Everest. Iris je uspon ostvarila kao članica Hrvatske ženske ekspedicije, zajedno sa sestrom Darijom Bostjančić, Enom Vrbek i Milenom Šijan. Ovim usponom Darija i Iris Bostjančić postale su prve žene te godine na vrhu svijeta, ali i prve sestre u historiji koje su istovremeno došle na vrh Mount Everesta.

Rođena je 1980. god u Rijeci. Po obrazovanju je diplomirani inžinjer geologije sa stalnim zaposlenjem u Hrvatskom geološkom institu. Sa planinarstvom se počela baviti 1998. god. sa 18 god. po nagovoru starije sestre Darije.

Presudan trenutak u njihovim životima bio je uspon na Aconcaguu (6.974 metra), najviši vrh Argentine i Južne Amerike, kada su shvatile da im visina nije nikakav problem. To su potvrdile i usponom na šesti svjetski vrh Cho Oyu (8201 metara) 2007. god, takođe u sastavu ženske ekspedicije.

Zajedno sa sestrom učesnica je brojnih pustolovnih i treking trka u Hrvatskoj i inostranstvu (Velebit, Istra, Južna Afrika, Brazil i dr.)

Uspon na Mount Everest
----------------------

Na Mount Everest se popela kao članica Hrvatske ženske ekspedicije koju je vodio Darko Berljak. Završni i teški iscrpljujući uspon po jugoistočnom grebenu zajedno sa sestrom je završila 19.05.2009. u 9,40 sati. Sa njima je bio i Šerpa Lakhpa.
**Mitropolit Irinej**, svetovno ime **Milan Kovačević**, rođen je 6. septembra 1914. godine u selu Vrnčanima kod Gornjeg Milanovca u Srbiji, od oca Sretena i majke Krstine, rođene Drenjaković. Osnovnu školu je završio u svom selu, a gimnaziju u Gornjem Milanovcu. Po završenoj Učiteljskoj školi, bio je učitelj u selu Ljutovnici kod Gornjeg Milanovca.

Kao rezervnog oficira Nemci ga 1941. godine odvode u logor u Nemačku, gde ostaje sve do 1945. godine. Posle oslobođenja odlazi za Englesku, gde u Dorčesteru privremeno pohađa bogosloviju. Godine 1950. dolazi za Ameriku i upisuje se na Akademiju Svetog Vladimira u Njujorku, kao i na Kolumbija univerzitet.

U oktobru 1953. godine dolazi u manastir Svetog Save, Libertivil, gde 30. decembra prima monaški čin i dobija ime Irinej. Zamonašio ga je arhimandrit Firmilijan (Ocokoljić). Rukopoložen je u čin jerođakona 31. decembra 1953, a u čin jeromonaha 7. aprila 1954. godine, od strane episkopa Dionisija. Episkop Dionisije ga, 31. avgusta 1956. godine unapređuje u čin igumana, a Sveti arhijerejski sinod Srpske pravoslavne crkve na predlog episkopa Dionisija 1961. godine, u dostojanstvo arhimandrita.

U deobi 1963. godine ostaje uz episkopa Dionisija. Na Desetom crkveno-narodnom saboru, održanom u Libertivilu novembra 1963. godine, izabran je za episkopa i hirotonisan 7. decembra u manastiru Svetog Save u Libertivilu. Hirotoniju su izvršila dva ukrajinska episkopa, Genadije i Grigorije.
U avgustu 1984. godine crkveno-narodni sabor preimenovao je Slobodnu američko-kanadsku eparhiju u Slobodnu srpsku crkvu i episkopa Irineja proglasio za Mitropolita Slobodne srpske crkve.

Kao administrator upravljao je Eparhijom za Australiju i Novi Zeland Slobodne srpske pravoslavne crkve, od oktobra 1988. do juna 1991. godine.
Na poziv Njegove Svetosti Patrijarha srpskog Pavla, predvodio je delegaciju sveštenih i mirskih lica Slobodne srpske pravoslavne crkve, koja je vodila razgovore sa članovima Svetog arhijerejskog sinoda Srpske crkve o prevazilaženju raskola i stupanja u evharistijsku zajednicu. Pomirenjem je postignuto dugoželjeno evharistijsko jedinstvo i potvrđeno zajedničkom Svetom liturgijom na Sretenje Gospodnje, u Sabornom hramu u Beogradu, 1992. godine.

Posle duge i teške bolesti umro je 2. februara 1998. godine u manastiru Nova Gračanica, Čikago, gde je i sahranjen 8. februara 1998.
**Filozofski fakultet u Zadru** je bivša fakultetska ustanova u Zadru. Bila je dio Sveučilišta u Splitu, a kasnije kad je osnovano Sveučilište u Zadru pripojilo se njemu.

Osnovan je 1955. godine. Iduće godine je započeo s radom, a djelovao je kao dio Sveučilišta u Zagrebu, u čijem je sastavu ostao 19 godina. 

Godine 1961. osnovana je u Zadru. Pedagoška akademija koja je 1979. pripojena Filozofskom fakultetu. 
Od 1975. Filozofski fakultet djeluje pod drugom krovnom ustanovom. Od tada je bio u sastavu Sveučilišta u Splitu kao njegova najveća ustanova. Zadarski je filozofski fakultet bio prvom visokoškolskom ustanova koju se je izmjestilo od Zagreba, onda jedinog sveučilišnog grada u Hrvatskoj. Onda je po broju odsjeka, nastavnika i studenata zadarski filozofski fakultet bio najvećim visokim učilištem na hrvatskom Jadranu. 

Zadarski filozofski fakultet je bio bitnim kad se obnovilo zadarsko sveučilište. Te 1994. godine je Fakultetsko vijeće Filozofskog fakulteta u Zadru imenovalo povjerenstvo koje je izvodilo podlogu za sveopću raspravu o osnivanju Sveučilišta.

Godine 1998. iz Filozofskog fakulteta u Zadru izdvojena je Visoka učiteljska škola. 

2002. godine, 46 godina nakon osnivanja, brojio je 16 odsjeka i 17 različitih studijskih grupa, 6 poslijediplomskih studija, izvanrednim i dopunskim studijima s ukupno oko 3400 studenata (s apsolventima). Broj zaposlenika bio 240, od čega je 180 nastavnika i suradnika (te još 60 vanjskih suradnika, uključujući i strane lektore, a onda je osnovano Sveučilište u Zadru kome su pripojeni Filozofski fakultet u Zadru Sveučilišta u Splitu i Visoka učiteljska škola.

Poznati studenti, suradnici i predavači
---------------------------------------

Ivan Jurić, Josip Kolanović, Vladimir Anić, Ljubomir Antić, Nenad Cambi, Šime Peričić, Helena Peričić, Sanja Knežević, Marijan Krmpotić i drugi.

Vanjske veze
------------

* Službene stranice
**Tokugawa Ieyasu** (徳川 家康, ***Tokugawa Ieyasu***?)
**Tokugava Iejasu** (pokrajina Mikawa, 31. siječnja 1542. — dvorac Sumpu, 1. lipnja 1616.) bio je osnivač i prvi šogun dinastije Tokugawa, koja je vladala Japanom od bitke kod Sekigahare (1600.) do Restauracije Meiji (1868.). Iejasu je prigrabio vlast 1600. postao šogun 1603. povukao se s položaja 1605. ali je ostao na vlasti do smrti.

Iejasu je jedan od tri čovjeka zaslužna za ujedinjenje srednjovjekovnog Japana. Druga dvojica su bili njegovi suvremenici i vojskovođe Oda Nobunaga i Tojotomi Hidejoši. Iejasu se isprva vezao uz Nobunagu kako bi prebrodio opći rat u Japanu tog doba i polako izgradio svoj posjed. U 1580-ima je postao važan *daimyo*, vladar plodnog i mnogoljudnog *hana* (posjeda). 

Kad je Nobunaga umro, Iejasu je ponudio svoje usluge Hidejošiju, koji je širio vlast nad jugozapadnim Japanom. U međuvremenu je osnažio svoje vazalske snage i povećao gospodarsku moć svojih posjeda. Kad je Hidejoši u 1590-ima pošao u katastrofalne pohode protiv Koreje, Iejasu ga nije slijedio, nego je osigurao položaj u zemlji. 

Po Hidejošijevoj smrti, Iejasu je imao najveću i najpouzdaniju vojsku, kao i najproduktivnije i najbolje ustrojene posjede u Japanu. U bitkama je pobijedio sve suparnike, kojima je zatim oduzeo zemlju i dao im nove posjede daleko od japanskih središta, koja su uglavnom postala njegovo vlasništvo. Dobio je naslov šoguna i dvije godine kasnije prenio ga na svojeg sina, pa je tako šogunat postao nasljedna titula dinastije Tokugawa.
**Jasna Turkalj** (Zagreb 24. travnja 1962.), hrvatska povjesničarka.

Životopis
---------

Jasna Turkalj (rođ. Žiljak) rođena je 24. travnja 1962. u Zagrebu. Studij povijesti (A1) i arheologije (A2) završila je na Filozofskom fakultetu Sveučilišta u Zagrebu. Poslijediplomski znanstveni studij iz nacionalne povijesti 19. i 20. stoljeća upisala je na Filozofskom fakultetu u Zagrebu 1993. godine. Od 1. travnja 1995. zaposlena je u Hrvatskom institutu za povijest na projektu Povijest političke misli i političkih stranaka u Hrvata od 18.-20. stoljeća pod vodstvom dr.sc. Jure Krište, a zatim na projektu Politički život u hrvatskom društvu od druge polovice 19. stoljeća do početka 20. stoljeća pod vodstvom dr.sc. Zlatka Matijevića. U znanstveno zvanje znastvene suradnice izabrana je 2005. a iste je godine zasnovala radni odnos na neodređeno vrijeme na znanstvenom radnom mjestu znanstveni suradnik.

Od 2007. godine radi na projektu Politički život u hrvatskom društvu od 1840-ih do 1940-ih kojem je voditelj dr. sc. Stjepan Matković.

Magistarski rad pod naslovom Značaj Starčevićevih i Kvaternikovih ideja u pravaškom tisku i politici do Rakovice (1867.-1871.) obranila je na Filozofskom fakultetu Sveučilišta u Zagrebu 1998. godine. Doktorirala je obranom doktorskog rada pod naslovom Nositelji pravaške misli 80-ih godina 19. stoljeća na Filozofskom fakultetu Sveučilišta u Zagrebu 2002. godine. Bila je urednica časopisa Povijesni prilozi (od 2002. - 2008.), članica je Predsjedništva Hrvatskog nacionalnog odbora za povijesne znanosti (od 2004.) te od 2005. predsjednica Znanstvenog vijeća Hrvatskog instituta za povijest. Sudjelovala je u organizaciji i radu više znanstvenih skupova, između ostalog i kao članica Izvršnog odbora Prvog kongresa hrvatskih povjesničara, Znanstvenog odbora Drugog kogresa hrvatskih povjesničara i Organizacijskog odbora Trećeg kongresa hrvatskih povjesničara.

Područje znanstvenog rada: Istraživanje složenog fenomena pravaštva, a težištem na slabo poznatoj društvenoj strukturi i teritorijalnoj kompoziciji ne samo stranačkog vodstva već i šireg kruga članova i pristaša Stranke prava te pravaškog izbornog tijela tijekom 1880-ih, dakle u vrijeme kada Stranka prava prerasta u nacionalni pokret i postaje vodeća politička snaga Banske Hrvatske i njoj 1881. reintegrirane Vojne krajine.

Izvori
------

* preuzeto 31. srpnja 2011. s dopusnicom
**Escuintla** je općina od 170,280 i grad od 156,313 stanovnika na jugu Gvatemale u Departmanu Escuintla u kom je administrativni centar.

Geografske karakteristike
-------------------------

Escuintla se prostire po pacifičkoj obalnoj ravnici, na nadmorskoj visini od 347 metara, udaljena 56 km jugozapadno od glavnog grada Ciudad Guatemale.

Dvadesetak km zapadno, kod grada u Santa Lucía Cotzumalguapa nalaze se arheološka nalazišta iz pretklasičnog i klasičnog mezoameričkog perioda kulture Maya.

Historija
---------

Escuintla je nikla u predkolumbovsko doba kao naselje indijanaca Pipil pod imenom *Ytzcuintlan*.
Nakon dolaska španjolskih kolonista u vrijeme Generalne kapetanije Gvatemala ime joj je mjenjano u *Escuintepeque* do najnovijeg - *Escuintla*, što po nekima na Nahuatla jeziku znači *Puno pasa*.

Kraljevskim dekretom iz marta 1680. mjesto *Concepción Escuintla* dobilo je status ville (gradića) i postalo administrativni centar tadašnje provincije (današnjeg departmana).

Za kolonijalnih vremena, kao jedan od većih gradova na pacifičkoj obalnoj ravnici, tokom 17 i 18. vijeka bio je vjerski i administrativni centar i važno trgovište za indigo.

Status ville (gradića) je potvrđen 1825. za Savezne Republike Centralne Amerike.

Od augusta 1836. Escuintla je sjedište provincijskog suda, a od februara 1887. ima status grada.

Privreda i transport
--------------------

Escuintla je grad tekstilne i prehrambene industrije koje prerađuju proizvode svoje ratarsko-stočarske okolice; pamuk, šećernu trsku, ananas, mango, kokos i meso.

Escuintla je i popularna turistička destinacija naročito zimi zbog brojnih termi.

Grad je odlično povezan jer se nalazi na pacifičkom autoputu, ima i željeznicu i *Aerodrom San Jose* (ICAO: **MGSJ**, IATA: **GSJ**) kod grada Puerto San José (48 km), koji služi i ljetovalištu Monterrico, luci Puerto Quetzal i istočnoj pacifičkoj obali Gvatemale

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5 6  „*Escuintla Municipality in Guatemala*" (engleski). City population. Pristupljeno 24.2.2023.
2. 1 2 3 4 5 6  „*Historia del Municipio de Escuintla*" (španjolski). Municipalidad de Escuintla. Pristupljeno 24.2.2023.
3. 1 2  „*Escuintla in Escuintla*" (engleski). City population. Pristupljeno 24.2.2023.
4. 1 2 3 4  „*Escuintla*" (engleski). Encyclopaedia Britannica. Pristupljeno 24.2.2023.
5. ↑  „*San Jose Airport (Guatemala)*" (engleski). SkyBrary. Pristupljeno 24.2.2023.

Vanjske veze
------------

***Escuintla*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Municipalidad de Escuintla* (službene stranice) (`es`)
**Erciyes** (turski: *Erciyes Dağı*) čita se **Erdžijes** je stratovulkan, dio Masiva Taurus koji leži 25 km južno od grada Kayseri u Turskoj.

Geografske karakteristike
-------------------------

*Erciyes* je sa svojih 3 916 metara, najviša planina u Centralnoj Anadoliji i najviši vrh Antitaurusa - sjeveroistočnog kraka Masiva Taurus. 

Do danas je *Erciyes* poprilično erodirao, ali se možda ponovno probudi i eruptira kao što je to napravio za antičkog Rima - 253. pne.

Grčki historičar, geograf i filozof Strabon zvao je tu planinu **Argaeus** (grčki: Ἀργαῖος) i zabilježio da je njen vrh uvijek pokriven snijegom. Napomenuo je i da su malobrojni penjači koji su se popeli na vrh, tvrdili da se sa njega za jasnog dana vide i Crno (na sjeveru) i Sredozemno more (na jugu).

Danas je *Erciyes* jedno od najboljih skijalište Turske.

Izvori
------

1. 1 2  „*Erciyes Dağı*" (engleski). Smithsonian Institution. Pristupljeno 25. 09. 2013. [*mrtav link*]
2. ↑  „*Taurus Mountains*" (engleski). Encyclopædia Britannica. Pristupljeno 25. 09. 2013.

Vanjske veze
------------

***Erciyes*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Skijalište Erciyes* (`tr`)
**Ivica Perković** (Đurđenovac, 19. VI. 1934. – Našice, 14. IV. 1979), enigmat. Bio je zaposlen kao tehničar u "Dekoru" iz Zagreba.

Enigmatika
----------

Prvu križaljku objavio je 19. III. 1953. u zagrebačkoj *Džepnoj križaljci*. Ukupno je objavio preko 2.500 različitih enigmatskih sastavaka, većinom križaljki i rebusa.

Osim u "Džepnoj križaljci", objavljivao je u svim izdanjima EU "Čvora", *Zagonetki* i *Rebusu* iz Osijeka, *Vjesnikovom kvizu* te brojnim nezagonetačkim listovima ("Velikogorički list", "Požeški list" i dr.).

Jedno vrijeme vršio je dužnost urednika bjelovarskog *Mini Čvora*. Bio je član EU "Čvora" od 1969. godine, gdje je vršio dužnost predsjednika Poslovnog odbora.

Od 1972. godine nosio je naslov zagonetačkog majstora, a posmrtno mu je dodijeljena titula velemajstora. Sudionik je svih Susreta zagonetača Jugoslavije.

Brojne sastave objavljivao je i pod pseudonimima *Caper* <(Ivi**ca** **Per**ković), *Hans*, *John*, *Pan*, *Perica* (<**Per**ković Iv**ica**), *PI* i *Šokac*.

Izvor
-----

* Stjepan Horvat : *Leksikon zagonetača Jugoslavije*. Bjelovar : Enigmatsko udruženje "Čvor", Bjelovar, (1979).