recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Borislav** ***Boro*** **Paravac** je srpski političar iz Bosne i Hercegovine, koji je služio kao član Predsjedništva Bosne i Hercegovine od 2003. do 2006.

Paravac je rođen 18. 2. 1943. u Kostajnici, općina Doboj. Diplomirao je na ekonomskom fakultetu Sveučilišta u Zagrebu 1966. godine. Od 1990. do 2000. bio je predsjednik općine Doboj i član Narodne Skupštine Republike Srpske.

Na izborima 2002. godine izabran je za poslanika u Predstavničkom domu Bosne i Hercegovine, gdje je bio i prvi zamjenik predsjedavajućeg Predstavničkog doma Bosne i Hercegovine. Jedanaestog aprila 2003. godine izabran je za člana Predsjedništva Bosne i Hercegovine. 

Paravac je član Saveza računovođa i revizora Republike Srpske. Posjeduje certifikat ovlaštenog računovođe i certifikat ovlaštenog revizora za finansijske izvještaje. Pasivno govori francuski jezik. Oženjen je Dragicom Paravac (poljoprivredni tehničar), i ima dvoje punoljetne djece. Sa porodicom živi u Kostajnici, općina Doboj. 

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * p
* r
* u
Predsjednici Bosne i Hercegovine |
| --- |
|  |
| 
**Predsjednici  Socijalističke republike Bosne i Hercegovine** |
|  |
| 
Vojislav Kecmanović  •  Đuro Pucar  •  Vlado Šegrt  •  Rato Dugonjić  •  Džemal Bijedić  •  Hamdija Pozderac  •  Raif Dizdarević  •  Branko Mikulić  •  Milanko Renovica |
|  |
| 
**Predsjednici Bosna i Hercegovina Bosne i Hercegovine** |
|  |
| 
Alija Izetbegović  •  Živko Radišić  •  Ante Jelavić  •  Jozo Križanović  •  Beriz Belkić  •  Mirko Šarović  •  Borislav Paravac  •  Dragan Čović  •  Sulejman Tihić  •  Ivo Miro Jović  •  Haris Silajdžić  •  Željko Komšić  •  Nebojša Radmanović  •  Bakir Izetbegović |

 |
Grob Bertrade od Laona u Bazilici Saint Denis.
**Bertrada** ili **Bertha od Laona** (710/727 - 12. jun 783) također poznata i kao **Bertha Velikog Stopala** (latinski: ; doslovno: "Kraljica guščjeg stopala") bila je franačka kraljica iz dinastije Karolinga], odnosno supruga kralja Pipina Malog.

Bila je kćer Cariberta od Laona. Godine 740. se udala za Pipina, sina tadašnjeg majordoma Karla Martela, ali je brak od Crkve priznat tek nekoliko godina kasnije. Kada je 751. Pipin svrgnuo Merovinge, postala je prva franačka kraljica iz dinastije Karolinga. Pipinu je rodila četvero djece - sinove Karlomana, Karla, Pipina (koji je umro djetinjstvu) te kćer Giselu. Nakon muževe smrti su Karloman i Karlo podijelili franačku državu, ali je od Karlomanove smrti 771. Karlo vladao sam. Gisela je otišla u samostan.

Bertrada je ostatak života provela na Karlovom dvoru, i Einhard tvrdi da je sa sinom bila u izvrsnim odnosima. Na njen poticaj se oženio za langobardsku princezu Desideratu; odluka da se od nje razvede je predstavljala jedini slučaj razilaženja majke i sina. Kada je umrla, dao ju je pokopati s najvišim počastima u bazilici St. Denis.

Vanjske veze
------------

***Bertrada od Laona*** na Wikimedijinoj ostavi

* Bertrada od Laona na Find a Grave

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Prethodi:**Klotilda** | **Kraljica Franaka**751–768 | Slijedi:**Desiderata i Gerberge** |
**Balatonlelle** je turistički grad na jugu Mađarske od 5,223 stanovnika, koji administrativno podpada pod Županiju Somogy.

Geografske karakteristike
-------------------------

Balatonlelle leži na jugoistočnoj obali Jezera Balaton, odmah do Balatonboglára i Fonyóda.

Mjesto je prvi put dokumentirano 1229. pod imenom *Lelle*, a 1848. dobilo je status trgovišta, od 1864. mjestu je promjenjeno ime u *Balatonlelle*. 

Balatonlelle se 1978. spojio sa tadašnjim Boglárom u novo naselje pod imenom - *Boglárlelle*, ali se to ujedinjenje razvrgnulo 1991. Kako je zajedničko naselje 1986. dobilo status grada, to su i Balatonlelle i Balatonboglár zadržali taj status.

Pobratimski gradovi
-------------------

* Njemačka, Ramstein-Miesenbach
* Rumunjska, Vlăhița

Izvori
------

1. 1 2 3 4  „Hungary: Somogy" (engleski). City population. Pristupljeno 05. 05. 2016.

Vanjske veze
------------

***Balatonlelle*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Službene stranice Balatonlellea* (`hu`)

|  |  |
| --- | --- |
|  | *Ovaj članak o **geografiji** je u začetku. Možete pomoći Wikipediji tako da ga proširite*. |
**Peluzijum** je bio grad na istočnom rubu egipatske Delte Nila, 30 km jugoistočno od suvremenog Port Saida. Poznat je i po alternativnim imenima **Sena** i **Per-Amun** (egipatski, koptski: Ⲡⲉⲣⲉⲙⲟⲩⲛ *Paramoun* znači Kuća ili Hram Amun)ov, **Pelousion** (grčlki, Πηλούσιον), **Sin** (haldejski i hebrejski), **Seyân** (aramejski) iu **Tell el-Farama** (suvremeni egipatski arapski). Peluzijum je bio najistočniji grad nekadašnjeg Donjeg Egipta, smješten na najistočnijem rukavcu Nila, tzv. *Ostium Pelusiacumu*, a po kome je dobio ime. U Starom zavjetu se spominje kao *Sin* (Ezekijel xxx. 15); ta riječ, kao i egipatski naziv Peremoun ili Peromi, te grčki (πήλος) sugeriraju grad od blata (*cf.* omi, koptski, "blato"). Peluzijum se nalazio između obale mora i močvara u Delti, oko dvije i pol milje od mora. Ostium Pelusiacum se počeo gušiti zbog taloga pijeska još u 1. vijeku pne. te je obala napredovala daleko od nekadašnje grabnice, tako das se grad već u 4. vijeku n.e. nalazio četiri milje od Mediterana. 

Glavni proizvod okolnih područja bio je lan, i *linum Pelusiacum* (Plonijeva Historija prirode xix. 1. s. 3) je bio visoke kvalitete. Grad je, pak, najpoznatiji kao granična utvrda, a zbog strateškog položaja je bio poprište mnogih opsada i bitaka, od kojih je vjerojatno najveća bitka kod Peluzija 525. pne.

Eksterni linkovi
----------------

* Pelusium: Gateway to Egypt (archaeology.org)
* Ancient Sources: Pelusium

Koordinate: 31°02′30″N 32°32′42″E﻿ / ﻿31.041590°N 32.545071°E﻿ / 31.041590; 32.545071
**Awatixa** (Amatiha), podpleme i selo Hidatsa Indijanaca sa južne obale rijeke Nož (Knife River), pola milje od njezinog ušća u Sjevernoj Dakoti. Selo Awatixa (danas Sakakawea Site) podigli su 1796. doselivši se iz sela Awatixa Xi'e što je po svoj prilici uzrokocala prethodna epidemija boginja koja je pogodila Mandane i Hidatse. Ni u novom selu neće dugo biti na miru, godine 1834. zapalili su ga ratoborni Siouxi. Tri godine kasnije (1837) nova epidemija boginja gotovo potpuno uništava Mandane i Hidatse, a broj im sa izvornih 7,000 pada na nekoliko stotina. Tjerani Siouxima i bolestima ostaci Amatiha, Amahamija i Hidatsa napuštaju rijeku Nož. Udružit će se 1845. i osnovat novo selo poznato kao Like-a-Fishhook Village, a 1862. priključuju im se i Arikare, strano pleme srodno Pawneejima. Izgradnja brane Garrison prouzročit će 1880.-tih novu seobu, pa će tri plemena Hidatsa, Arikara i Mandan svoj put završiti na rezervatu Fort Berthold, gdje se još možda mogu naći potomci Indijanaca Awatixa.

Vanjske poveznice
-----------------

* Awatixa Village (Ah-wah-TEE-khah) (Sakakawea Site)
* The Knife River People Arhivirano 2016-03-17 na Wayback Machine-u
* Knife River Indian Villages National Historical Site North Dakota
**Ponosni na Nizozemsku** (niz. *Trots op Nederland*, akr. **TON**) je konzervativno-liberalna politička stranka u Nizozemskoj, osnovana 17. 10. 2007. od strane Rite Verdonk, bivše članice Narodne stranke za slobodu i demokraciju (VVD). Nakon registracije 3. 4. 2008. godine, anketa de Hondove agencije *Peil* pokazivala je da će TON i Radnička stranka (PvdA) biti izjednačeni u borbi za drugo mjesto na predstojećim izborima i da će ostvariti 22 zastupnika u Donjem domu koji broji ukupno 150 mjesta. Verdonk je najavila da će njena stranka imati karakter pokreta (nalik PVV-u) i da će biti sastavljena od simpatizera, bez jasne strukture članstva. Ipak, 7. 7. 2009. navodni pokret profilirao se u organiziranu političku stranku. Dvije godine nakon osnutka, popularnost TON-a počela je naglo opadati i prema anketama iz sredine 2009. bila je u mogućnosti osvojiti samo jedno zastupničko mjesto u parlamentu. Dana 3. 3. 2010. stranka je po prvi put sudjelovala na nizozemskim općinskim izborima i ostvarila je gotovo 50 mjesta u 30 različitih lokalnih vijeća. U gradu Den Helderu pokazala se kao druga najjača stranka. Međutim, na parlamentarnim izborima održanim 9. 6. iste godine, Verdonk nije uspjela dobiti dovoljno glasova za osiguranje bar jednog mjesta u Donjem domu, zbog čega se povukla iz nacionalne politike. Prije novih parlamentarnih izbora 2012. godine, dana 9. 6. Hero Brinkman iz Nezavisne građanske stranke (OBP) najavio je spajanje s TON-om u novu stranku (DPK), međutim, raspala se već 19. 11. iste godine i TON je nastavio funkcionirati kao nezavisna stranka. Sjedište TON-a nalazi se u Den Haagu, a čelnik stranke od oktobra 2013. je Pieter Alberda.

Vanjske veze
------------

***Ponosni na Nizozemsku*** na Wikimedijinoj ostavi

* (`nl`) Službene stranice stranke
**Politika planiranja porodice**, na Zapadu poznatija pod kolokvijalnim nazivom **politika jednog djeteta** jest skup zakona, administrativnih i drugih mjera u svrhu kontrole populacije koja se primjenjivala u Narodnoj Republici Kini od 1976. do 2015. u svrhu spriječavanja nekontroliranog i potencijalno štetnog rasta stanovništva. Njena glavna mjera jest strogo ograničavanje parovima i majkama da imaju jedno dijete; ona se ne primjenjuje univerzalno, te su od nje izričito izuzeti pripadnici etničkih manjina; smatra se kako se režim jednog djeteta strogo primjenjuje samo na 36 % stanovništva, dok je za 53 % dozvoljeno drugo dijete ukoliko je prvo dijete bilo ženskog spola. Mjere su najavljene 1978. godine, a službeno su se počele primjenjivati 18. septembra 1980. godine. Za njih su zadužene posebne državnim agencije na provincijskim i nižim razinama, koje je najčešće provode kroz sistemom globa i raznih financijskih kazni, mada su česti navodi da su se ponekad koristili i prisilni abortusi i sterilizacija. Prema dostupnim anketama, većina Kineza podržava politiku, s obzirom da se smatra zaslužnom za izbjegavanje problema sa prenaseljenošću i zagađenjem koje bi izazvao nekontrolirani rast, kao i dramatičan rast kineske ekonomije u prethodnim decenijama. U inozemstvu je politika jednog djeteta izazvala oprečne reakcije - čest je predmet optužbi za drastično kršenje najelementarnijih ljudskih prava, dok se u dijelu ekoloških krugova promiče kao recept za rješavanje ekonomskih i drugih problema drugih zemalja koje muči prenaseljenost. Posljednjih godina se u NR Kini, međutim, počelo stvarati mišljenje da je politika, originalno zamišljena "za jednu generaciju" postigla svoj cilj, odnosno da bi počela stvarati kontraproduktivne posljedice u obliku naglog starenja stanovništva nalik na Japan i druge zapadne zemlje. 29. oktobra 2015. je KP Kine na svom kongresu objavila kako će se politika ukinuti, odnosno zamijeniti mnogo blažom politikom dva djeteta.

Vidi još
--------

* Maltuzijanstvo

Izvori
------

1. ↑  www.24sata.hr, "Kina nakon 36 godina ukinula strogu politiku jednog djeteta", objavljeno 29. listopada 2015. pristupljeno 30. listopada 2015.
Pergamski muzej
**Pergamski muzej** (njemački: ) je muzej smješten na Muzejskom otoku u centru Berlina. Projektirali su ga Alfred Messel i Ludwig Hoffmann, a gradio se dvadeset godina - između 1910. i 1930. po nalogu njemačkog cara Wilhelma II. U Pergamskom muzeju su glavne atrakcije vjerno i u nekadašnjoj veličini rekonstruirane monumentalne građevine kao Pergamski oltar i Vrata tržnice u Miletu, a koje se sastoje od originalnih dijelova uvezenih iz Turske (što je kasnije postalo predmet međunarodne kontroverze). Kao dio kompleksa Muzejskog otoka, Pergamski muzej je 1999. godine upisan na UNESCO-ov popis svjetske baštine zbog svoje arhitekture i uloge u evoluciji muzeja kao arhitektonskog i društvenog fenomena.

Muzej je podijeljen na antičku zbirku, Srednjoistočni muzej i Muzej islamske umjetnosti. Svake godine ga posjećuje oko 850.000 ljudi, što ga je godine 2006. učinilo najposjećenijim umjetničkim muzejem u Njemačkoj. Dijelovi zgrade zatvoreni su zbog obnove čiji je planirani rok dovršetka 2025. godina.

Početci muzeja
--------------

Već u vrijeme otvaranja *Muzeja Kaiser-Friedricha* 1904. godine (današnji *Bodemuseum*) bilo je očigledno kako zgrada toga muzeja neće biti dovoljno velika da primi sve umjetnine i arheološke artefakte koje se iskopavalo pod njemačkim nadzorom. Iskapanja su bila u tijeku na području starog Babilona, Uruka, Asura, Mileta, Priene i starog Egipta, a predmeti s tih lokacija nisu mogli biti prikladno izloženi unutar postojeće njemačke muzejske mreže. Wilhelm von Bode, ravnatelj Muzeja Kaiser-Friedricha, pokrenuo je planove za izgradnju novog muzeja u blizini tadašnje zgrade u kojemu bi se smještili izlošci vezani za antičku arhitekturu, njemačku post-antičku umjetnost te predmeti bliskoistočne i islamske umjetnosti.

Alfred Messel je započeo rad na dizajnu velike trokrilne zgrade 1906. godine. Nakon njegove smrti 1909. njegov prijatelj Ludwig Hoffman preuzeo je projekt te je izgradnja započela 1910. godine, nastavljajući se tijekom Prvog svjetskog rata (1918.) i velike inflacije 1920-ih godina. Dovršena zgrada otvorena je 1930. godine.

Pergamski muzej teško je oštećen tijekom zračnih napada na Berlin krajem Drugog svjetskog rata. Mnogi izloženi predmeti bili su pohranjeni na sigurnim lokacijama, a neki od velikih izložaka bili su zazidani radi zaštite. Godine 1945. Crvena armija je pokupila sve rasute muzejske predmete, bilo kao ratni plijen ili kako bi ih spasila od pljačke i požara koji su tada bjesnili Berlinom. Tek 1958. većina predmeta vraćena je u Istočnu Njemačku. Značajni dijelovi zbirke ostali su u Rusiji. Neki od njih danas su pohranjeni u Puškinovom muzeju u Moskvi i Ermitažu u Sankt Peterburgu. Povrat ovih predmeta dogovoren je ugovorom između Njemačke i Rusije, ali je od lipnja 2003. blokiran ruskim zakonima o restituciji.

Galerija
--------

* Pergamski oltarPergamski oltar
* Vrata tržnice u MiletuVrata tržnice u Miletu
* Dvorana TraianeumDvorana Traianeum
* Ištarina kapijaIštarina kapija

Vanjske veze
------------

* Pergamon Museum - official site
* Medijski sadržaji Pergamon Museum na Wikicommonsu.
Koordinate: 35°16′00″N 36°34′01″E﻿ / ﻿35.266707°N 36.566952°E﻿ / 35.266707; 36.566952

**Bitka kod Shayzara** se odigrala 1111. u Siriji za vrijeme križarskih ratova između vojske križarskih država na čelu s jeruzalemskim kraljem Balduinom I na jednoj, i muslimanske seldžučke vojske na čelu s mosulskim guvernerom Mawdudom na drugoj strani. Do nje je došlo tokom velikog seldžučkog pohoda na križarska područja u današnjoj sjevernoj Siriji; križarske snage pod kraljem Balduinom su napale Mawdudovu vojsku koja se okupila kraj grada Shaizar. Križarske snage su prisiljene na povlačenje, ali su sve vrijeme uspjele sačuvati borbeni poredak, odnosno odbiti pokušaje muslimanskih konjanika-strijelaca da ih uvuku u pojedinačne okršaje. Na kraju se muslimanska vojska, kojoj je izmakao obećani plijen iz križarskog logora, jednostavno razišla. Ishod bitke je na nekoliko godina zaustavio dalje muslimanske napade na Edesu i Antiohiju.

Jedan od učesnika bitke bio je arapski diplomat i historičar Usama ibn Munqidh koji ju je poslije opisao u svojoj knjizi *Kitab al-I'tibar*.

Literatura
----------

* Smail, R. C. *Crusading Warfare 1097-1193.* New York: Barnes & Noble Books, (1956) 1995. ISBN 1-56619-769-4

Izvori
------

1. ↑  Byzantium and the Crusades
 By Jonathan Harris, pg. 84
Za kasnijeg guvernera Virginije v. Peyton Randolph (guverner).

  

**Peyton Randolph** (cca. 1721 – 22.10. 1775) bio je sjevernoamerički političar i prvi Predsjednik Kontinentalnog kongresa. Predsjedao mu je u jesen 1774. te u maju 1775. Na tom mjestu ga je naslijedio Henry Middleton, odnosno John Hancock.

Rodio se u uticajnoj porodici Randolph, te studirao u College of William and Mary i stekao pravno obrazovanje u Londonu. Po povratku je postao Vrhovni advokat Virginije i bio zastupnik u skupštini Virginije. Tamo je stekao veliko političko iskustvo i ugled, a kada je skupštinu raspustio britanski guverner Virginije, vodio je neformalne političke sastanke u lokalnim gostionicama. Zbog iskustva je izabran za predsjednika Kontinentalnog kongresa.

Eksterni linkovi
----------------

* Randolph's Congressional Biography
* Virginia Colonial Dynasties VA Historical Society {Reference only} Arhivirano 2007-09-26 na Wayback Machine-u
* Peyton Randolph na Find a Grave

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Prethodi: ***(none)* - Britanski Državni sekretar za kolonije William Legge, 2nd Earl of Dartmouth**  |  **Predsjednik Prvog Kontinentalnog kongresa** 5.9. 1774 – 21.10. 1774 | Slijedi: **Henry Middleton**  |
| Prethodi: **Henry Middleton*(kao predsjednik Prvog Kontinentalnog kongresa)***  |  **Predsjednik Drugog Kontinentalnog kongresa** 10.5. 1775. – 23.5. 1775. | Slijedi: **John Hancock**  |


***Peyton Randolph*** na Wikimedijinoj ostavi
Izrada pergamenta oko 1568. godine
Vinodolski zakon, najvažniji je i najstariji prijepis koji potječe iz 16. stoljeća, sastoji se od 14 listova (ili 28 stranica) pergamentnoga sveska (243 x 165 mm) kurzivnom glagoljicom ispisano je 17 stranica (nekoliko uvodnih redaka knjižnom glagoljicom), a ostale su stranice prazne. Rukopis sadrži nekoliko inicijala, crteža i kasnijih pripisa. Čuva se danas u Nacionalnoj i sveučilišnoj knjižnici u Zagrebu.
**Pergament** je jedan od najstarijih materijala za pisanje koji se koristi i danas.

Historija pergamenta
--------------------

Prema legendi koja potiče iz starorimskih izvora, oko 200. pne. jedan faraoni iz dinastije Ptolemejevića zabranio je izvoz papirusa iz Egipta, kako bi spriječio razvoj "biblioteka" u drugim zemljama. Ovakva situacija primorala je korisnike papirusa da nađu alternativni materijal pogodan za pisanje odnosno prenošenje poruka i pohranjivanje znanja. U gradu Pergamu, (u današnjoj Turskoj), proizveden je materijal pogodan za pisanje i dobio naziv pergament. Bio je trajniji i postojaniji na vlagu od papirusa. Sve do danas, smatra se jednim od najboljih materijala za pisanje perom i tintom.

U stvarnosti, pisanje na pergamentima datira nekoliko vijekova ranije, pa ga npr. spominje Herodot još u 5. vijeku pne.

Pergament je s vremenom postao dominantan materijal za pisanje, pogotovo u srednjem vijeku Takvo je stanje ostalo i nakon uvođenja papira, sve do početka tiskarske ere. Tada se ispostavilo da je knjige mnogo jeftinije tiskati na papiru nego na pergamnetu, pa je pergament s vremenom počeo izlaziti iz upotrebe.

Izrada
------

Pergament se izrađivao preradom tankih koža najčešće mladih životinja: koza,
ovaca, teladi, magaraca pa i zmija. Proces izrade bio je vrlo jednostavan. S oguljenih životinjskih koža odstranila se dlaka, zatim se koža tretirala vapnom. Depilirana koža napinjala se na drvene okvire i postupno sušila. Sljedeća faza bilo je brušenje pomoću vulkanskog pijeska i glačanje uz pomoć kosti ili glatkim kamenom. Što je pergament bio tanji to je bio cijenjeniji. Zadnja faza bila je natapanje ispeglane kože u ulju, i sušenje ulja s ciljem da se postigne odgovarajuća elastičnost.

Pergament danas
---------------

Pergament je i danas u upotrebi za različite svečane prigode, kad je potrebno izraditi povelje, priznanja i slično (Versajski ugovor, povelja UN, Povelja grada Zagreba, Nobelova nagrada).

***Pergament*** na Wikimedijinoj ostavi
*Za ostala značenja, v. Savoie (razvrstavanje).*
Položaj Savoje u Evropi
Zastava Savoje
**Savoja** (fr. *Savoie*, ital. *Savoia*) je povijesna pokrajina u istočnoj Francuskoj. Obuhvata otprilike teritoriju zapadnih Alpa između Ženevskog jezera na severu i Dofena na jugu.

Istorijska oblast Savoja je nastala kao feudalna teritorija porodice Savoja od 11. do 14. veja. Ova istorijska tertorija je danas podeljena između Francuske, Italije i Švajcarske.

Zvanično postavljena 1003. od Rudolfa III od Burgundije, dinastija Savoja je postala najdugovečnija vladarska dinastija Evrope. Ona je vladala grofovijom Savoja do 1416. a zatim Savojskim vojvodstvom od 1416. do 1714.

Teritorija Savoje je pripojena Francuskoj 1792. za vreme Prve francuske republike, pre nego što je vraćena Kraljevstvu Pijemont-Sardinija 1815. Savoja je, zajedno sa grofovijom Nicom konačno referendumom pripojena Francuskoj, za vreme Drugog francuskog carstva, kao deo političkog sporazuma (sporazum iz Torina) između francuskog cara Napoleona III i sardinijskog kralja Vitorija Emanuela II čime je počeo proces ujedinjenja Italije. Dinastija Vitorija Emanula, dinastija Savoja, je zadržala svoje teritorije u Pijemontu i Liguriji i postala je vladarska dinastija Kraljevine Italije.

***Savoie*** na Wikimedijinoj ostavi

| * p
* r
* u
 Historijske provincije Francuske  |
| --- |
| 
* Alsace
* Angoumois
* Anjou
* Artois
* Aunis
* Auvergne
* Basse-Navarre
* Béarn
* Beaujolais
* Berry
* Bourbonnais
* Bretagne
* Bourgogne
* Champagne
* Corsica
* Dauphiné
* Flandre i Hainaut
* Foix
* Forez
* Franche-Comté
* Gascogne
* Guyenne
* Île-de-France
* Languedoc
* Limousin
* Lorraine
* Lyonnais
* Maine
* Marche
* Montbéliard
* Mulhouse
* Nice
* Nivernais
* Normandie
* Orléanais
* Perche
* Picardie
* Poitou
* Provence
* Roussillon
* Saintonge
* Savoie
* Touraine
* Trois-Évêchés
* Venaissin

 | Provinces of France before the revolution |
**Nagrade i priznanja Grada Pule** dodjeljuje se pojedincima i pravnim osobama za iznimna dostignuća i doprinose od osobitog značaja za razvitak i ugled Grada, a poglavito za istaknute uspjehe u unapređivanju gospodarstva, znanosti, kulture, sporta, tjelesne i tehničke kulture, odgoja, obrazovanja, zdravstva, socijalne skrbi, zaštite čovjekova okoliša ili u pružanju humanitarne i druge pomoći.

Nagrade i priznanja koje dodjeljuje Gradsko vijeće Grada Pule na temelju općeg akta, odnosno Statuta Grada Pule, po važnosnom slijedu, jesu:

* **Nagrada Grada Pule**
* **Grb Grada Pule**
* **Povelja Grada Pule**

Gradsko vijeće Grada Pule također dodjeljuje **Povelju "Počasni građanin Grada Pule"** prema istim kriterijima kojima se dodjeljuju javna priznanja i počasti Grada. Gradonačelnik Grada Pule može dodjeliti pojedincima i pravnim osobama **Zahvalnicu gradonačelnika Grada Pule**.

Nagrade i priznanja određena su *Odlukom o dodjeli nagrada, priznanja i počasti Grada Pule* iz 1998. godine.

Nagrade i priznanja uručuju se zaslužnim osobama prigodom svečanosti obilježavanja *Dana grada Pule* koji se obilježava 5. svibnja u spomen na oslobođenje Pule u Drugom svjetskom ratu.

Poveznice
---------

* Odlikovanja
* Odlikovanja i priznanja Republike Hrvatske

Vanjske veze
------------

* Nagrade i priznanja Grada Pule Arhivirano 2007-06-09 na Wayback Machine-u
**Monacan**, pleme i labavi plemenski savez Siouanskih plemena sa gornjeg toka rijeke James u Virginiji, srodnih plemenima Manahoac, Tutelo i Saponi. Potomci im danas žive u Virginiji u okrugu Amherst (1.400; 2005.) gdje su 1989. priznati od matične države.

Ime
---

Moguće (Hodge, Swanton) iz Algonquian jezika u značenju "digging stick," ili "spade."

Plemena saveza
--------------

Monacani su okupljali u svoj savez više plemena. W. J. McGee navodi:

* Monacan
* Meipontsky
* Mahoc (?)
* Nuntaneuck ili Nuntaly
* Moneton ili Mohetan

Hodge spominje plemenske grupe: Massinacac, Mohemencho, Monahassano, Monasiccapano, uz napomenu da to nisu sve. Njegovo pleme Monahassano ili Monahassanugh identificiraju se sa Nahyssan Indijancima i kasnije će biti poznati kao Yesa.

Sela
----

D. I. Bushnell, Jr. navodi sela Massinacack na desnoj obali rijeke James, oko ušća Mohawk Creeka; Mohemencho, na južnoj obali rijeke James, koje je po istom autoru kasnije poznato kao Monacan Town; Rassawek, blizu mjesta gdje se spajaju James i Rivanna.

Povijest
--------

Domovina plemena Monacan nalazi se u području planina Bear Mountain već nekoliko tisuća godina, a njihovo porijeklo moglo bi biti u dolini rijeke Ohio, gdje su se prema nekim znanstvenicima formirala plemena porodice Siouan, nakon čega je došlo do seoba na zapad i istok. Monacane prvi susreće kapetan John Smith 1607. koji istražuje rijeku James, a već sljedeće godine posjećuje ih kapetan Christopher Newport koji otkriva dva sela. Kao saveznici Manahoaca bili su i neprijatelji konfederacije Powhatan. Većina ih nestaje u ratovima pa ih je do 1699. preostalo svega 100, a hugenoti zauzimaju njihovo selo Mohemencho. Njihovi ostaci po svoj prilici priključuju se Saponima i Tutelima na mjestu Fort Christanna.

Etnografija
-----------

Kultura plemena u savezu Monacana veoma je nalik onoj kod Powhatana, uz tu razliku što njihova sela nisu bila zaštićena palisadama, a pripada jugoistočnom kulturnom području. Monacani su kombinirali agrikulturu sa lovom, [ribolov]om i sakupljanjem. Žene su sakupljale orahe, bobice i drugo bilje i voće, te uzgajali kukuruz, grah i tikve i neke druge kulture. Ženski posao bila je i izrada predmeta za domaćinstvo iz drveta, kostiju, životinjske kože i drugih prirodnih materijala koji su i bili dostupni. Muški posao bio je lov (uključujući bizona, medvjeda), ribolov i rat. Bavili su se i košaraštvom i lončarstvom a glavna trgovačka roba bio je bakar koji su trgovali sa drugim plemenima. Sela Monacana imala su i parne kupelji, saune, koje su se nalazile u posebnim kolibama, a do pare su dolazili polijevanjem vode po vrućem ugljenu. Svoje mrtve Monacani su tisućama godina sahranjivali u svetim moundima posebno građenim za tu svrhu, a izučavao ih je Dr. Jeffrey Hantman s Virginijskog sveučilišta.

Vanjske veze
------------

* The Monacan Indians of Virginia Arhivirano 2002-08-05 na Wayback Machine-u
* The Monacan Indians Arhivirano 2008-01-13 na Wayback Machine-u
* Monacan Indian Tribe
**Bitka kod Vincyja** se odigrala u proljeće 717. u današnjoj sjevernoj Francuskoj (kraj mjesta Les Rues-des-Vignes) za vrijeme franačkog građanskog rata nastalog nakon smrti dugogodišnjeg majordoma Pipina Herstalskog. Na jednoj strani su bili franački kralj Hilperik II i njegov neustrijski majordom Ragenfrid; na drugoj strani je bio Pipinov nezakoniti sin Karlo Martel. On je Hilperika i Ragenfrida bio porazio kod Amblevea prethodne godine, ali je, umjesto da ih goni, nekoliko mjeseci proveo okupljajući i obučavajući svoje trupe. Tek kada su pripreme bile dovršene krenuo je u pohod i suprotstavio se neprijatelju; u bitci im je nanio težak poraz, natjeravši kralja da se skloni iza zidina Pariza. Nakon toga je Karlo odlučio politički konsolidirati svoj položaj te je proglasio novog kralja Klotara IV te smijenio Rigoberta, tadašnjeg biskupa Reimsa, sa svojim pristašom Milonom; konačni obračun sa Hilperikom i Ragenfridom se zbio godinu dana kasnije u bitci kod Soissonsa.

Izvori
------

* Oman, Charles. *The Dark Ages, 476–918*. London: Rivingtons, 1914.

Koordinate: 50°05′43″N 3°14′25″E﻿ / ﻿50.09528°N 3.24028°E﻿ / 50.09528; 3.24028
Koordinate: 42° 01′ 37" SGŠ, 21° 22′ 34" IGD

**Bardovci** (mak. *Bardovci*) su naselje u Republici Makedoniji, u severnom delu države. Bardovci pripadaju gradskoj opštini Karpoš grada Skoplja. Naselje je severno predgrađe glavnog grada.

Prirodni uslovi
---------------

Bardovci su smešteni u severnom delu Republike Makedonije. Od najbližeg većeg grada, Skoplja, naselje je udaljeno 10 km severozapadno.

Naselje Bardovci je u zapadnom delu istorijske oblasti Skopsko polje. Područje oko naselja je ravničarsko i pod poljoprivredom. Južno od naselja protiče Vardar, a zapadno Lepenac. Nadmorska visina naselja je približno 270 metara.

Mesna klima je blaži oblik kontinentalne klime usled slabog uticaja Egeja (žarka leta).

Istorija
--------

Stanovništvo
------------

Bardovci su prema poslednjem popisu iz 2002. godine imali 1.472 stanovnika.

Pretežno stanovništvo u naselju su etnički Makedonci (97%). Ostalo su mahom Srbi.

Većinska veroispovest je pravoslavlje.

Vidi još
--------

* Grad Skoplje
* Gradska opština Karpoš

Izvori
------

* Popis u Makedoniji 2002. - Knjiga 10.

Spoljašnje veze
---------------

***Bardovci*** na Wikimedijinoj ostavi

* www.karpos.gov.mk Zvanična stranica opštine Karpoš Arhivirano 2013-04-02 na Wayback Machine-u (`mk`)
* Fallingrain

  

  


| p • r • uNaseljena mesta opštine Karpoš |
| --- |
| **Četvrti Skoplja** (**Karpoš**  • Vlaje  • Vodno  • Donji Nerezi  • Ždanec  • Zlokućani  • Kozlje  • Srednji Nerezi  • Taftalidže  • Trnodol), **Prigradska naselja** (Bardovci  • Gornji Nerezi) |  |
**Bitka kod Yiquea** (伊阙之战) se godine 293. pne. odigrala kod Yiuqea, današnjeg Longmena u blizini grada Luoyang u kineskoj provinciji Henan, između snaga, između snaga kralja Zhaoxianga od Qina na jednog, te saveza država Wei (魏) i Han (韩) na drugog strani. Iako su Qinove snage, pod komandom Bai Qija, bile dva puta slabije u ljudstvu od savezničkih, izvojevale su pobjedu, zarobivši njihovog vojskovođu Gongsun Xija (公孙喜), ubivši 240.000 vojnika i zauzevši 5 Han i Wei gradova. Savezničke države su bile prisiljene mirovnim ugovorom predati dio svojih teritorija državi Qin.

Uvod
----

Kraljevstvo Qin je ojačalo u 4. vijeku pne. postavši jednom od najvećih vojnih sila tadašnje Kine. Njeno je jačanje omogućilo i dugotrajno suparništvo država Wei i Han, koji na Qin jednostavno nisu obraćali pažnju. To se promijeniulo kada je Bai Qi godine 294. pne. napao jednu i osvojio jednu tvrđavu Države Wei.

Države Wei i Han su shvatile kakva im opasnost prijeti od Qina, te su sklopile savez te formirale veliku vojsku od 240.000 ljudi. Ona je zauzela obrambene položaje koji su se sastojali od pet gradova, riječnih prijelaza i planinskih prijevoja. Bai Qi je, pak, imao samo 120.000 ljudi pod svojom komandom. Iako nadmoćni, saveznici se, uvjereni kako je Bai Qi dobar general, nisu usudili direktno napasti, te je zavladala pat-pozicija koja je trajala do 293. pne.

Bitka
-----

Bai Qi je u tih godinu dana shvatio kako su Wei i Han još uvijek neprijateljski raspoloženi jedni prema drugima, te je primijenio strategiju podijeli pa vladaj. Poslao je izvdinice da otkriju koje su slabe točke savezničke obrane. Potom je lukavom demonstracijom, odnosno manjim zasjedama, glavninu vojske Hana namamio iz njenih položaja, udaljivši je od glavnine vojske Weija. Oslabljeni Wei su potom postali metom glavnog napada vojske Qina. 

Iako taj napad nije imao odlučujući ishod, među oficirima Weija se proširilo mišljenje da ih je vojska Han namjerno ostavila na cjedilu. Kako je raslo neprijateljstvo, tako su na kraju oficiri države Han odlučili uistinu ostaviti svoje sumnjičave i nezahvalne saveznike na cjedilu, odnosno izbjegavati sudar s vojskom Qin. To je Bai Qi iskoristio kako bi se koncentrirao protiv Weija te osvojio njihova uporišta jedno za drugim. 

Bai Qi se potom okrenuo protiv Hana, koji su bili prisiljeni na povlačenje. Međutim, zahvaljujući Qinovoj konjici su opkoljeni i prisiljeni na predaju. Među zarobljenima je bio i njihov komandant Gongsun Xi.

Posljedice
----------

Wei i Han su nakon bitke sklopili sporazum kojim su se odrekli svojih teritorija u zamjenu za mir. Qin je, pak, po prvi put počela širiti uticaj u centralnoj Kini. Dugoročne posljedice su, pak, bile trajno slabljenje država Han i Wei, koji su šezdesetak godina kasnije anektirane u državu Qin.

Izvori
------

* Zapisi Velikog historičara

Vanjske veze
------------

* (`zh`)
Kard. **Marin Srakić** (Ivanovci, 6. srpnja 1937) , nadbiskup đakovačko-osječki u miru.

Školovanje
----------

Pohađao je Nadbiskupsku klasičnu gimnaziju na Šalati u Zagrebu, a ispit zrelosti položio na liceju Visoke bogoslovne škole u Đakovu. Studij teologije upisao je na Visokoj bogoslovnoj školi u Đakovu i nastavio na Katoličkom bogoslovnom fakultetu u Zagrebu, gdje je i diplomirao. Nakon poslijediplomskoga studija postigao je licencijat iz teologije na Katoličkom bogoslovnom fakultetu u Zagrebu, a na Papinskom lateranskom sveučilištu u Rimu postigao je doktorat iz moralne teologije.

Svećeničke i nastavničke službe
-------------------------------

Za svećenika je zaređen 6. ožujka 1960. godine. Vršio je sljedeće službe:

* od 1960. do 1961. bio je duhovni pomoćnik u Slavonskom Brodu;
* od 1961. do 1965. upravitelj župe Podravski Podgajci;
* od 1965. do 1967. te od 1970. do 1973. odgojitelj u Bogoslovnom sjemeništu u Đakovu;
* od 1977. do 1989. rektor Bogoslovnoga sjemeništa u Đakovu;
* od 1966. do 1967. te od 1970. do 1999. profesor moralne teologije na Visokoj bogoslovnoj školi u Đakovu, kasnije Teologiji u Đakovu, područnoga studija Katoličkoga bogoslovnog fakulteta Sveučilišta u Zagrebu.

Biskupska služba
----------------

Sveti otac Ivan Pavao II. imenovao ga je pomoćnim biskupom Đakovačke i srijemske biskupije 2. veljače 1990. godine. Za biskupa je zaređen 24. ožujka iste godine. Obavljao je službu generalnoga vikara i prepošta Stolnoga kaptola đakovačkog i srijemskog. Imenovan je biskupom koadjutorom Biskupije đakovačke i srijemske 10. veljače 1996. godine, a službu đakovačkoga i srijemskoga biskupa preuzeo je 6. veljače 1997. godine. 

Na zasjedanju Hrvatske biskupske konferencije (HBK) u Gospiću 18. listopada 2007. godine izabran je za predsjednika HBK. 2008. papa Benedikt XVI. uzdigao je tadašnju biskupiju Đakovačku i srijemsku ili Bosansku u rang nadbiskupije i metropolitanskog sjedišta, a Marin Srakić je imenovan nadbiskupom i metropolitom. Papa Franjo prihvatio je njegovo odreknuće od službe dana 18. travnja 2013. zbog navršene kanonske dobi te je novim nadbiskupom/metropolitom imenovan mons. dr. Đuro Hranić, dotadašnji pomoćnik biskupa (koadjutor).

Službe u HBK
------------

* predsjednik HBK
* predsjednik Stalnoga vijeća HBK
* predsjednik Pravne komisije HBK
* predsjednik Vijeća HBK za sjemeništa i duhovna zvanja

Izvori
------

1. ↑  HBK: Mons. Marin Srakić

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 89583517
* LCCN: no2011042685
* ISNI: 0000 0000 6297 0935
* BNF: cb149381781 (podaci)

 |



Titule u Katoličkoj crkvi

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Prethodnik: | **Đakovačko-osiječka nadbiskupija 1997.-2013.** | Nasljednik: |
| **Ćiril Kos** | **Đuro Hranić** |

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Prethodnik: | **predsjednik HBK 2002.-2007. i 2007.-2012.** | Nasljednik: |
| **Josip Bozanić 1997.-2002.** | **Želimir Puljić 2012.-trenutno** |
**Bitka kod Tinarija** je bila pomorska bitka, koja se odigrala 257. pne. kraj Tindarija na Siciliji tokom Prvog punskog rata. Bila je to pomorska bitka između Kartagine i Rimske republike.

Tindarij je grad na Siciliji, koji je osnovan kao grčka kolonija 396. pne. Grad je smešten na uzvisini sa koje se vidi Tirensko more.

Sirakuški tiran Hijeron II dozvolio je Tindariju da postane baza za Kartiginjane. Marko Atil Regul je predvodio Rimsku flotu i nalazio se kraj Tindarija.

Primetio je Kartaginjansku flotu koja plovi u neuređenom stanju. Naređuje napad na jedan deo flote. Usledio je napad u kome je potopio 10 brodova, ali umakao im je admiralski brod. Ostala Rimska flota pravi zbijeni raspored i potapaju novih 8 brodova sa posadom, a zarobljavaju 10 brodova. Ostatak Kartaginjanske flote se povukao.

Posle bitke grad pada u ruke Rimljana, a sirakuški tiran Hijeron II postaje ponovo verni rimski saveznik.
Posle ove bitke pomorski sukobi se nastavljaju u bici kod Eknoma.

Veze
----

* Prvi punski rat
* Rimska republika
*Za ostala značenja, v. Bren (razvrstavanje).*
**Bren** (lat: *Brennus*) je bio polulegendarni galski poglavar koji je izveo čuvenu pljačku Rima 390. pne. ili 387. pne.

Tokom 4. veka pne. počela je seoba keltskih (galskih) plemena iz centralne Evrope u južnije, mediteranske krajeve. Računa se da su u tom periodu različita keltska plemena (Boji, Senoni, Insubri...) naselila dolinu reke Po. Godine 390. pne. (ili 387. po grčkom istoričaru Polibiju iz Megalopolja) jedna grupa Senona predvođena Brenom se uputila u pljačkaški pohod južno od Apenina. Gali su zatim opseli Kluzij (Clusium) u Etruriji, a rimski poslanici, koji su trebali da posreduju u mirnom razrešenju situacije, su stupili u borbu na strani Kluzija. Nakon što je jedan od njih ubio keltskog poglavara, Bren je poveo svoje ljude na Rim zahtevajući isplatu odštete (krvnine). Rimska vojska, koja je izašla pred Kelte, razbežala se nakon bitke na Aliji, jednoj od pritoka Tibra. U Rimu je zavladala panika, stanovništvo predvođeno sveštenicima je evakuisano, a preostali vojno sposobni muškarci su se povukli u tvrđavu na bregu Kapitolu. Sam grad je prepušten Brenovim pljačkašima. Posle sedam meseci opsade Kapitola, Kelti su pristali da se povuku pod uslovom da budu isplaćeni u čistom zlatu. Prilikom javnog merenja otkupnine, Rimljani su se požalili na tegove koje su Gali koristili. Bren je tada na tas sa tegovima bacio i svoj mač, demonstrirajući tako svoju nadmoć nad Rimljanima, i izgovorio čuvenu rečenicu :"Vae victis!" (Teško pobeđenima!). Nakon isplate Kelti su se povukli, a Rim se ubrzo oporavio od razaranja i udarca koji je galska pljačka nanela ugledu grada.

Rimska tradicija je kasnije ovoj epizodi dodala čitav niz pojedinosti koji su trebali da ukažu na težinu rimskog položaja i istaknu primere junaštva njihovih predaka. Po tradiciji, galsko osvajanje Kapitola su osujetile svete guske posvećene boginji Junoni koje su razbudile rimsku stražu svojim gakanjem. Drugi važan dodatak je povest o ulozi čuvenog rimskog državnika Marka Furija Kamila. Kamil je naime boravio u gradu Ardeji u progonstvu u vreme galske pljačke, ali su ga Rimljani opsednuti na Kapitolu izabrali za diktatora i pozvali u pomoć. On je u Veji okupio ostatke vojske poražene na Aliji i pojavio se u trenutku isplate danka Keltima. Po ovoj tradiciji, koja je očigledno trebala da ublaži sliku o događajima iz 390./387. Kamil je oduzeo Galima zlato i zatim ih isterao iz Rima. U svakom slučaju, iako arheološka istraživanja ne pokazuju da je Rim stvarno razaran početkom 4. veka, keltska najezda je uzdrmala rimsku dominaciju u Laciju i srednjoj Italiji (Samnitski ratovi).

Istorija pamti još nekoliko keltskih poglavara istog ili sličnog imena sa Brenom, pljačkašem Rima. Izvesni Bren, vođa Galata, opustošio je severnu Grčku 279. godine pre Hr.a 69. godine naše ere ustanku germanskih Batava protiv rimske vladavine pridružili su se keltski Kaninefati predvođeni Brinonom. Ukratko, ime Bren koje su Heleni i Rimljani pripisivali različitim keltskim poglavarima je pre mogla biti titula pošto reč "***brenin***" na jeziku britanskih Kelta znači "kralj".

***Bren*** na Wikimedijinoj ostavi
**Borlänge** je grad od 41,734 stanovnika u sredini Švedske, on je i 
administrativni centar istoimene općine od 49,251 stanovnika.

Geografske karakteristike
-------------------------

Borlänge leži u Grofoviji Dalarna, duž obala rijeke Dalälven 
udaljen 20 km jugozapadno od administrativnog centra grofovije Faluna.

Historija
---------

Za srednjeg vijeka Borlänge je bio malo selo, u čijoj se neposrednoj blizini nalazila utvrda - *Borghnäs*.
Njeno razaranje 1434. dovelo je do rata za oslobođenje od Danaca.

Borlänge se dolaskom željeznice 1875. stao transformirati u trgovački centar za okolna 
poljoprivredna naselja. U to vrijeme izgrađena je čeličana - *Domnarfvets Jernverk* u susjednom selu Domnarvet, 
koja je potakla razvoj ostalih industrija i rast mjesta.

Zbog tog je 1891. postao općina a 1898. dobio je i službeno status trgovišta. Nakon što se spojio sa okolnim naseljima 
*Domnarvet* i *Kvarnsveden* - 1944. dobio je status grada.

Privreda
--------

Kako se nalazi u neposrednoj blizini bogate rudarske regije Bergslagen, Borlänge je još od kraja 19. vijeka važan metalurški centar (čeličana *SSAB*). Pored toga ima i tvornice papira (*Stora Enso*), kože, odjeće, uz pilane, štamparije, elektrane, klaonice i građevinske firme.

Borlänge je i sjedište švedske uprave za transport - Trafikverket, i važno željezničko i cestovno čvorište.

Znamenitosti i obrazovanje
--------------------------

Najveća znamenitost grada je muzej na otvorenom - *Domnarvet*, koji ima tradicionalne kuće iz 16. i 17. vijeka. 

Borlänge ima kampus *Univerzitetskog koledža Dalama*.

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5 6 7 8  „Sweden: Dalarna" (engleski). City population. Pristupljeno 06. 05. 2015.
2. 1 2 3 4 5 6 7  „*Borlänge*" (engleski). Encyclopædia Britannica. Pristupljeno 06. 05. 2015.
3. ↑  „*About the municipality*" (engleski). Borlänge kommun. Arhivirano iz originala na datum 2015-07-12. Pristupljeno 06. 05. 2015.

Vanjske veze
------------

***Borlänge*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Službene stranice grada Borlänga* Arhivirano 2009-03-17 na Wayback Machine-u (`sv`)
* *Borlänge* na portalu Encyclopædia Britannica (`en`)
**Blagoja Naumov Fotev** (German kod Lerina, 14. avgust 1900 — Bistrica kod Bitolja, 27. januar 1993), učesnik Narodnooslobodilačke borbe i revolucionar. Od 1947. do decembra 1950. godine obavljao je funkciju predsednika Prezidijuma Narodne skupštine NR Makedonije.

Biografija
----------

Blagoja Fotev rođen je 14. avgusta 1900. godine je u selu German kod Lerina. U septembru 1914. godine njegova porodica preselila se u selo Bistricu kod Bitolja. Godine 1924. otišao je na pečalbu u Sjedinjene Američke Države, gde je bio dve godine. Član Komunističke partije Jugoslavije postaje 1938. godine, nakon čega osniva Mesni komitet KPJ u Bitolju i postaje njegov član. 

Godine 1940. policija je izvršila provalu u bitoljskoj organizaciji, nakon čega je Fotev u Beogradu osuđen na pet godina robije, koju je služio u Sremskoj Mitrovici. 22. avgusta 1941. godine, on i grupa robijaša organizovali su beg iz zatvora. Nakon toga se vraća u Bistricu, gde se priključuje Narodnooslobodilačkom pokretu. Stupio je u Fruškogorski partizanski odred. 

Pri pokušaju da se vrati u Makedoniju, uhapsila ga je bugarska policija, ali je u julu 1942. godine oslobođen zbog nedostatka dokaza. U leto 1943. godine ponovo je uhapšen i interniran u Bugarsku. U Makedoniju se vratio krajem godine i pridružio se Prvoj makedonsko-kosovskoj udarnoj brigadi. 

Od 1943. bio je član inicijativnog odbora za osnivanje ASNOM-a, a u avgustu 1944. godine učestvuje u Prvom zasedanju ASNOM-a. Izabran je u Prezidijum ASNOM-a kao poverenik za finansije, a kasnije za poljoprivredu u Vladi NR Makedonije. Godine 1947. postao je predsednik Prezidijuma NR Makedonije.

Nakon donošenja Rezolucije Informbiroa u junu 1948. godine, Fotev se kolebao između sovjetske i jugoslovenske pozicije. Zbog toga je došao u sukob sa partijskim rukovodstvom Makedonije na čelu sa Lazarom Koliševskim, pa je u decembru 1950. godine smenjen sa svih funkcija i penzionisan.

Početkom 1951. godine sa svojom se suprugom vratio u Bistricu. Godine 1990. je rehabilitovan, nakon čega je postao član Saveza komunista Makedonije – Partija demokratskih promena (SKM – PDP).

Umro je 27. januara 1993. godine u selu Bistrici kod Bitolja.

Literatura
----------

* *Enciklopedija Jugoslavije* (knjiga četvrta). „Jugoslavenski leksikografski zavod", Zagreb 1986. godina.
* *Makedonska enciklopedija* (knjiga druga). „MANU", Skoplje 2009. godina.
**Bitka kod Vezinsa** se odigrala 19. aprila 1793. na zapadu Francuske za vrijeme Vandjeskog rata između snaga francuske republikanske vlade na jednoj, i vandejskih kontrarevolucionarnih pobunjenika na drugoj strani. Do nje je došlo mjesec dana nakon početka ustanka u Vandeji, odnosno za vrijeme ofanzive koju su vladine snage pod generalom Françoisom Leigonyerom poduzele da ga uguše. Iako je prethodnih dana imao određenih uspjeha u borbi sa pobunjenicima, Leignoyer se na kraju našao relativno izoliran, sa oko 5000 ljudi smještenim u mjestu Vezins. U međuvremenu su pobunjeničkim vojskama, kojima su zapovijedali Charles de Bonchamps i Maurice Gigost d'Elbée, stigla pojačanja pod zapovjedništvom mladog Henrija de La Rochejaqueleina, koji je nekoliko dana ranije kod Aubiersa bio porazio republikanski garnizon i zaplijenio preko hiljadu mušketa. Time su pobunjenici, koji su u pravilu uživali brojčanu nadmoć nad republikancima, ali uglavnom bili naoružani kosama i drugim poljoprivrednim alatom, stekli dodatnu prednost pred Leignoyerom. Do same borbe je došlo kada je Leignoyer uputio diviziju od oko 2000 ljudi da pokuša deblokirati manju grupu republikanskih grenadira koja se bila našla opkoljena u dvorcu Bois-Grolleau sjeverno od Choleta. Ona je naletjela na glavninu pobunjeničkih snaga i u panici se povukla prema Saumuru. Republikanski general Jean-François Berruyer, koji se sa svojim trupama nalazio u obližnjem Chemilléu, odbio je intervenirati i umjesto toga je poslao depešu vladi u Parizu tražeći pojačanja.

Literatura
----------

* Yves Gras, *La Guerre de Vendée*, éditions Economica, 1994, p.34.
Paolo Boselli
**Paolo Boselli** (Savona, 8. lipnja 1838. – Rim, 10. ožujka 1932.), bio je talijanski pravnik i političar.

Boselli je studirao pravo u Torinu. Postao je 1870. član stalnog financijskog komiteta i zastupničkog doma, kao pripadnik desnog centra.

Postaje predsjednik 1881. uglavnom zbog svojih zasluge u novostvorenom vijeću trgovačke mornarice. Od kolovoza 1887. do veljače 1891. bio je ministar obrazovanja u vladi Francesca Crispia, a od prosinca 1893. do ožujka 1896. ministar financija. Bio je ministar državne blagajne od svibnja 1899. do lipnja 1900. u kabinetu Luigia Pellouxa. Obnašao je dužnost ministra obrazovanja od veljače do svibnja 1906. u vladi Sidneya Sonnina, a 1915. bio je predsjednik odbora, koji je bio za ulazak Italije u Prvi svjetski rat. Od lipnja 1916. do listopada 1917. obnašao je dužnost premijera. Za doživotnog senatora izabran je 1921.

Boselli je, između ostalog, napisao životopis Lorenza Pareta i *Le droit maritime en Italie* (1885.), kao i seriju manjih ekonomskih spisa, *Discorsi e scritti vari* (1888).

***Paolo Boselli*** na Wikimedijinoj ostavi

| * p
* r
* u
Premijeri Italije |
| --- |
| Kraljevina Italija | 
* Cavour
* Ricasoli
* Rattazzi
* Farini
* Minghetti
* La Marmora
* Ricasoli
* Rattazzi
* Menabrea
* Lanza
* Minghetti
* Depretis
* Cairoli
* Depretis
* Cairoli
* Depretis
* Crispi
* Starabba
* Giolitti
* Crispi
* Starabba
* Pelloux
* Saracco
* Zanardelli
* Giolitti
* Tittoni
* Fortis
* Sonnino
* Giolitti
* Sonnino
* Luzzatti
* Giolitti
* Salandra
* Boselli
* Orlando
* Nitti
* Giolitti
* Bonomi
* Facta
* Mussolini
* Badoglio
* Bonomi
* Parri
* De Gasperi
 |
| Republika Italija | 

* De Gasperi
* Pella
* Fanfani
* Scelba
* Segni
* Zoli
* Fanfani
* Segni
* Tambroni
* Fanfani
* Leone
* Moro
* Leone
* Rumor
* Colombo
* Andreotti
* Rumor
* Moro
* Andreotti
* Cossiga
* Forlani
* Spadolini
* Fanfani
* Craxi
* Fanfani
* Goria
* De Mita
* Andreotti
* Amato
* Ciampi
* Berlusconi
* Dini
* Prodi
* D'Alema
* Amato
* Berlusconi
* Prodi
* Berlusconi
* Monti
* Letta
* Renzi
* Gentiloni
* Conte
* Draghi

 |

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 5070373
* LCCN: n90666101
* ISNI: 0000 0000 8338 9744
* GND: 119517906
* SUDOC: 035205067
* BNF: cb13174116t (podaci)
* CiNii: DA08338984
* CONOR.SI: 82088291

 |