recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Kipčaci, i u manjoj mjeri Kumani su imali važnu ulogu u historiji srednjovjekovne Gruzije, prije svega kao izvor ljudstva, ali i političke stabilnosti, koja je omogućila gruzijskim kraljevima da u 12. i 13. vijeku očuvaju nezavisnost svoje države.

Kontakti između nomadskih Kipčaka koji su kao nomadi živjeli u stepama današnje Rusije i Gruzijaca na Kavkazu su postojali i ranije, ali je prvi koji ih je masovno angažirao bio kralj David IV "Graditelj, nastojeći otkloniti opasnost od Turaka Seldžuka koji su zauzeli velike dijelove Gruzije, i izazvali depopulaciju njenog ostatka. Prema navodima gruzijskih kronika, David je znao za borbenu vrijednost Kipčaka te je svog izaslanika Giorgija od Čkondidija poslao na dvor kipčačkog kana Otroka. On je ugovorio ne samo brak Davida s kanovom kćerkom, nego i doseljavanje 40.000 Kipčaka s porodicama u Gruziju. U zamjenu za zemlju, Kipčaci su se obavezali boriti za kralja Davida. Taj se potez pokazao korisnim već 1121. kada su Kipčaci pomogli da odlučno porazi Seldžuke u bitci kod Didgorija te zauzme Tbilisi i mnoga druga gruzijska područja izgubljena prethodnih vijekova.

Veliki broj Kipčaka je nakon tih događaja ostao u Gruziji, prešao na pravoslavlje, a s vremenom ušao i u državnu upravu, čime je sprečavao intrige između tradicionalnih gruzijskih plemićkih klanova. Otpor gruzijske aristokracije prema toj politici je prisilio kraljicu Tamar da otpusti Kipčake iz državne uprave. Zbog toga je odanost Kipčaka počela slabiti, te je u 13. vijeku dio njih prešao na stranu Horezma, a potom i Mongola. Tada počinju nestajati iz gruzijskih zapisa.

Literatura
----------

* Anchabadze, G.Z. (1980), *The Qipchaks in Georgia*. — "Problems of Modern Study of Turks". Alma-Ata (a publication in Russian)
* Chkhataraishvili, K. (1986), *The Kipchak Resettlement in Georgia 1118*, in: Georgian Soviet Encyclopedia (*Encyclopaedia Georgiana*), Tbilisi (in Georgian)
* Golden, PB (1984), *Cumanica I: the Quipchaqs in Georgia*, Archivum Eurasiae Mediiaevi 4: 45-87
* Kirzioglu, MF (1992), *The Qipchaks in the Upper Valley of the Kura River*, Ankara (in Turkish)
* Rapp, SH (2003), *Studies In Medieval Georgian Historiography: Early Texts And Eurasian Contexts*, Peeters Bvba ISBN 90-429-1318-5
* Suny, RG (1994), *The Making of the Georgian Nation: 2nd edition*, Indiana University Press, ISBN 0-253-20915-3
* Wink, Andre (2001), *Nomads in the Sedentary World*, Routledge (UK) ISBN 0-7007-1370-0
Za razvijača PlayTapea i Cartrivisiona, v. Frank Stanton (poduzetnik).
 Za trenera australijskog ragbijha, v. Frank Stanton (rugby league).
 Za američkog TV-direktora, v. Frank Stanton.

**Frank Lebby Stanton** (Charleston. 22. februar 1857 - Atlanta, 7. januar 1927. ), također poznat kao **Frank L. Stanton**, **Frank Stanton** ili **F. L. Stanton** bio je američki pjesnik, tekstopisac i novinar. Istakao se kao jedan od prvih kolumnista *Atlanta Constitutiona*, a godine 1925. je postao prvi službeni pjesnik američke države Georgia. Poznat je po pjesmama *Mighty Lak'a Rose* i *Just Awearyin' for You*.

Eksterni linkovi
----------------

***Frank Lebby Stanton*** na Wikimedijinoj ostavi

* "Morning" w. Frank Lebby Stanton & m. Oley Speaks as sung by Webster Booth
* "Morning" w. Frank Lebby Stanton & m. Oley Speaks as sung by Tessa Folch
* "Morning" w. Frank Lebby Stanton & m. Oley Speaks as sung by Jan Peerce
* "Morning" w. Frank Lebby Stanton & m. Oley Speaks as sung by Eleanor Steber
* "Morning" w. Frank Lebby Stanton & m. Oley Speaks as sung by Richard Tucker



"Just Awearyin' for You"

1911 recording of **Elizabeth Spencer (soprano)** singing "Just Awearyin' for You"

---

*Problemi kod slušanja ove datoteke? Vidi media help.*


"Just Awearyin' for You"

1911 recording of **Evan Williams (tenor)** singing "Just Awearyin' for You" (w. Frank Lebby Stanton m. Carrie Jacobs-Bond)

---

*Problemi kod slušanja ove datoteke? Vidi media help.*


**"Mighty Lak' a Rose"**

1908 recording of Lillian Nordica singing "Mighty Lak' a Rose" 2575 KB

---

*Problemi kod slušanja ove datoteke? Vidi media help.*

Napomene
--------

1. ↑  Stanton entry in the U.S. *Dictionary of Literary Biography*.
Muhamed Ali-paša, prvi egipatski kediv
**Kediv** (tur. *hıdiv*, dosl. gospodar) je titula koja se upotrebljavala u Osmanskom Carstvu u 19. vijeku, a odgovarala je po svemu britanskoj tituli potkralja (*viceroy*). 

Prvi koji se proglasio kedivom, bez službene potvrde Visoke Porte, bio je Muhamed Ali-paša, valija Egipta i Sudana, koji je de jure bio vazal Osmanskog Carstva. Tu titulu je Osmansko Carstvo službeno priznalo i uvelo 1867. i dalo dinastiji Muhameda Alija. Prvi koji je tu titulu službeno nosio bio je Ismail-paša, a nakon njega i svi ostali članovi dinastije nosili su titulu kediv do 1914. godine. Nakon 1914. Egipat je postao britanski protektorat, a titula kediv zamjenjena je titulom sultana.

Etimologija
-----------

Riječ *kediv* pojavila se u Velikoj Britaniji prvi put 1867. i u engleski je došla od francuske riječi *khédive*, koja je pak u francuski došla iz turske riječi *hıdiv*. Taj termin je došao od perzijske riječi *hadiv* (knežević, princ) odnosno od riječi *huda* (gospodar, knez), a potječe od staroperzijske riječi *hvadata* (gospodar).

Izvori
------

1. 1 2  Encyclopædia Britannica: Ismail Pasha, Ottoman Viceroy of Egypt

Bibliografija
-------------

* Opća enciklopedija Jugoslavenskog leksikografskog zavoda 1978. tom 4, str. 335

Vanjske veze
------------

* EtyomologyOnLine (`en`)

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* GND: 4396629-9

 |
**Efemeroida** je višegodišnja zeljasta biljka koja u kratkom vremenskom periodu, kada su uslovi za nju najpovoljniji, razvija vegetativne i reproduktivne organe, ramnožava se i plodonosi.

Šumske efemeroide
-----------------

Efemeroide koje naseljavaju listopadne šume umerene klime su heliofitne biljke, ali za razliku od tipičnih heliofitnih biljaka koje podnose visoke temperature i vodni deficit, ove biljke su prilagođene na niske temperature. Naime, s obzirom da im je potrebna svetlost, u šumi je mogu je imati pre nego što drveće olista (u proleće), jer kada se to desi, krošnje zaklanjaju svetlost. Takođe, svetlost je dostupna i u toku jeseni kada lišće drveća opadne. U oba ta perioda temperatura kako vazduha, tako i zemljišta je niska. Za ove biljke je period kada drveće olista nepovoljan i one ga preživljavaju neaktivno, tako što opstaju samo njihovi podzemni organi (koren, lukovica, rizom, krtola).

Galerija efemeroida u šumi
--------------------------

* Allium ursinum *Allium ursinum*
* Ranunculus ficaria *Ranunculus ficaria*
* Anemone nemorosa *Anemone nemorosa*
* Anemone nemorosa *Anemone nemorosa*

Kserofite
---------

Kserofite koje naseljavaju sušna staništa poput stepe mogu biti efemeroide. Neke od njih su geofite, dok druge prekidaju svoju metaboličku aktivnost tokom sušnog perioda, da bi je obnovile kada ima dovoljno vlage. To može da se dešava i više puta tokom godine. Takva vrsta je Carex hostii. Kod drugih, ontogenetsko razviće se dešava samo jednom u toku godine - u toku proleća ili jeseni, kao što je slučaj kod vrsta rodova Crocus i Allium. S obzirom na mezomorfnu građu nadzemnih organa ovih efemeroida i bujan razvoj u vlažnom periodu, ponekad se ubrajaju u mezofite. Na to ukazuje i njihov povoljan vodni režim koji se ogleda u umerenoj transpiraciji i većem sadržaju vode u listovima. Za razliku od nadzemnih, podzemni organi pokazuju znatnu rezistentnost prema dehidrataciji.
**Konarak** (perz. کنارک) je grad i luka u pokrajini Sistan i Balučistan na jugoistoku Irana. Geografski je smješten na zapadnoj obali Čabaharskog zaljeva koji je dijelom većeg Omanskog zaljeva. Od pokrajinskog sjedišta Zahedana udaljen je 460 km prema jugu, a od Čabahara 25 km prema zapadu. Okolicom grada prevladava vruća pustinjska obalna klima (BWh) s vrućim ljetima i blagim zimama. Ekonomija grada temelji se pretežito na ribarstvu. S obzirom da uz grad prevladavaju pličine, elipsasta ribarska luka dimenzija 450 x 600 m smještena je 3000 m od obale i s centrom je povezana nasutim cestovnim mostom. Međugradske državne prometnice koje prolaze kroz Konarak uključuju obalnu cestu 98 koja ga povezuje s Čabaharom i Pasabandarom na istoku odnosno Džaskom na zapadu, cestu 93 koja ga spaja s Nikšaherom i Iranšaherom na sjeveru, te lokalnu cestu koja vodi do obližnjeg Puzima na zapadu. Sjeverno od grada nalazi se Aerodrom Konarak koji se koristi za domaće i regionalne letove, te kao vojna taktička avijacijska baza. Prema popisu stanovništva iz 2006. godine u Konaraku je živjelo 28.685 ljudi, od čega su većina etnički Baluči (npr. pleme Hut).

Veze
----

* Sistan i Balučistan

Izvori
------

1. ↑  (`en`) Towfīq, F. [15. 12. 1987.] (16. 8. 2011.). *ʿAšāyer*, Encyclopædia Iranica. New York: Columbia University.

Vanjske veze
------------

* (`fa`) Službene stranice grada Konaraka Arhivirano 2013-09-10 na Wayback Machine-u
**Franjo Hocenski** (zvani **Hoc** s dugosilaznim naglaskom; Osijek, 18. XI. 1945. - Osijek, 11. I. 2005), hrvatski **političar** i srednjoškolski profesor matematike i fizike. Radio je 36 godina u nekadašnjem EMŠC-u i u Trgovačkoj školi (danas Trgovačka i komercijalna škola "Davor Milas" Arhivirano 2014-08-21 na Wayback Machine-u) u Osijeku.

Životopis
---------

Godine 1968. u Rijeci je završio Industrijsko-pedagošku školu i stekao zvanje profesora matematike i fizike. U rujnu 1968. godine zaposlio se u Metalskom školskom centru u Osijeku (od 26. XI. 1968. EMŠC Osijek), a na Elektrotehničkom fakultetu u Osijeku radio je kao asistent iz kolegija Matematika u vremenu od 1978. do 1983. godine. Potom je prešao u Trgovačku školu u Osijeku, gdje je bio profesor, voditelj, pomoćnik ravnatelja i pedagog.

Politički angažman
------------------

Bio je jedan od utemeljitelja Slavonsko-baranjske hrvatske stranke (SBHS) i vijećnik Skupštine Osječko-baranjske županije u sazivu 1993. godine te prvi predsjednik Vijeća osječke Gradske četvrti Gornji grad.

Godine 2001. napustio je SBHS i neuspješno se okušao na lokalnim izborima kao nezavisni kandidat za gradonačelnika Osijeka. Kasnije je osnovao **Udrugu građana Nezavisni Slavonije i Baranje**, koja okuplja brojne srednjoškolske profesore.

Biće upamćen po inicijativi da se sjedište Đakovačko-srijemske biskupije iz Đakova preseli u Osijek ili da se bar u Osijeku utemelji ured pomoćnog biskupa.

Izvori
------

* Ž(eljka) R(ački): *"Idealist i zagovornik središta biskupije u Osijeku"*, Osječki dom, VI, 643, 1 - Osijek, 13-14. I. 2005.
* Trgovačka i komercijalna škola "Davor Milas": *In memoriam Franjo Hocenski* Arhivirano 2014-09-07 na Wayback Machine-u (posjet: 17. VII. 2014)
* Osijek031.com: *Franjo Hocenski - tri godine poslije* (posjet: 17. VII. 2014.
**Kragujevački narodnooslobodilački partizanski (NOP) odred** je formiran 20. jula 1941. godine, u selu Grošnici. 

Komandant Odreda je bio Radisav Nedeljković Raja, narodni heroj. Prvi politički komesar Odreda je bio Svetozar Dragović Toza, narodni heroj, koga je kasnije na toj funkciji zamenio Vladimir Dedijer. 

Odred se brzo naoružao, izvlačeći oružje iz Vojno-tehničkog zavoda u Kragujevcu. U početku odred se sastojao iz od dva bataljona, koji su se nalazili pod istom komandom. Prvi kragujevački bataljon formiran je na teritoriji sreza gružanskog, a imao je **60** boraca. Drugi Kragujevački bataljon formiran je u selu Drači i imao je oko pedeset boraca. Treći kragujevački bataljon formiran je nešto kasnije sa **22** borca. U toku avgusta 1941. godine odred se povećao i imao oko **200** boraca.

Odred je izvršio niz uspešnih akcija na pruzi Beograd-Kragujevac. Značajne akcije predstavljaju borbe u Barama i Ljuljacima na mestu zvanom Dumača, gde je vođena bitka sa kolonom Nemaca i sa dva nemačka tenka. Zatim napadi na glavnu železničku stanicu u Kragujevcu, borbe na drumu Kragujevac-Gornji Milanovac, gde je odred zaustavio Nemce koji su pokušali da prodru u Gornji Milanovac.

Kragujevački NOP odred držao je oslobođenu skoro čitavu teritoriju gružanskog sreza.

U novembru 1941. godine, za vreme Prve neprijateljske ofanzive, pod pritiskom jakih neprijateljskih snaga, Kragujevački odred se povlači, sa oko **400** boraca, u Sandžak. Od boraca Kragujevačkog odreda formiran je Treći (kragujevački) bataljon Prve proleterske udarne brigade.

Narodni heroji Kragujevačkog odreda
-----------------------------------

Neki od boraca Kragujevačkog narodnooslobodilačkog partizanskog odreda koji su odlikovani Ordenom narodnog heroja: 

* **Svetozar Dragović Toza**, prvi politički komesar odreda
* **Miloje Milojević**, komandir Treće čete
* **Radisav Nedeljković Raja**, komandant odreda
* **Voja Radić**, komandir Prve čete
* **Momčilo Moma Stanojlović**, komandant Trećeg bataljona
* **Miodrag Urošević Artem**, zamenik komandira čete

Literatura
----------


|  |  |
| --- | --- |
| Partizanska spomenica 1941. | Portal NOBSegment isključivo posvećen **Narodnooslobodilačkoj borbi.** |

* **Pregled Narodnooslobodilačke borbe u Srbiji**, Moma Marković, Beograd 1947. godina
**Fresh Water Indijanci** (Agua Dulce Indijanci), pleme američkih Indijanaca porodice Timuquanan naseljeno u ranom 17. stoljeću uz floridsku obalu između St. Augustine i Cape Canaverala. Njihova povijest malo se razlikuje od povijesti ostalih Timucua. Imali su između 7 i 9 sela od kojih nekima nisu sačuvana domorodačka imena, a to su: *Anacape*, *Antonico* (čije je drugo moguće ime Tunsa), *Equale*, Filache, Maiaca, *Moloa*, *San Julian*, *San Sebastian* i *Tocoy*. Uz ova imena javlja se još niz naziva koji su možda pripadali ovoj provinciji, a neki od njih su vjerojatno i sinonimi. 

Kao i ostali Timucue preobraćeni na kršćanstvo tijekom kasnog 16. da bi se nastavilo kasnije u 17. stoljeću. U provinciji Maiaca nastale su misije San Antonio de Anacape (izgrađena 1655) i San Salvador de Maiaca na kojoj je bilo i drugih Indijanaca, posebno Yamasee. Stanovnici provincije Maiace, nazivani i Mayaca, izgleda bili su posebno pleme i srodni grupi Fresh Water. Nestali su po svoj prilici u drugoj polovici 17. stoljeća jer već 1680. u San Antonio de Anacape se nalaze Yamasee. 

Naziv Saltwater Indijanci obuhvaća plemena Mocama ili Mocamo i Saturiwa.

Izvori
------

1. ↑  Swanton
**Konak Suljagića** sa pratećim objektima nalazi se u Donjoj Špionici, općina Srebrenik, Bosna i Hercegovina. Proglašen je za Nacionalni spomenik Bosne i Hercegovine. Nacionalni spomenik čini objekat konaka sa pratećim objektima (pušnica, magaza, hambar, koš za kukuruz i staja). 

Do sada nije utvrđeno kada je konak sagrađen. U gruntovnim knjigama piše da je 1887. godine vlasnik kuće bio Dželal-beg Efendić. Kuća i imanje u Donjoj Špionici je od 1917. godine vlasništvo Mula Jusufa Suljagića i Huse Suljagića, koji su bili nastanjeni u Ćehajama kod Srebrenika. Porodica Suljagić je tokom korištenja izvršila nekoliko intervencije na objektu: izmjena prozora, vrata, krečenje, postavljanje lima između prizemlja i kata na fasadi na „prepuštenom" dijelu, dograđena je nova etaža interpolacijom međukatne drvene konstrukcije kojom je visina magaze smanjena sa cca 3,00 m na cca 1,80 m. Sedamdesetih godina urađene su značajne izmjene u namještanju kuće. Ranije tradicijski opremljen prostor, zamjenjen je novim namještajem, industrijski izrađenim na prostoru SFR Jugoslavije – kauči i polukauči, kredenac, ormar, štednjak na čvrstio gorivo (drvo), hladnjak, posuđe, posteljina. Veza sa tradicijom zadržala se u zastiranju podova tkanim ćilimima(, u izgradnji visoke zemljane peći sa lončićima, te ručno izrađivanim musanderama jednostavnog oblika i manjih dimenzija, bez ukrasa.

U konaku se ne stanuje od 2002. godine, pa je unutarnjost zapuštena. U graditeljskom smislu objekt se nalazi u dobrom stanju. 

Prema tipologiji Muhameda Kadića, konak pripada tipu katne kuće sa prepustom (seoska čardaklija). Konak ima prizemlje gabarita cca 10,10x6,60 m i kat, koji sa tri strane ima prepust za cca 40-60 cm. Izvorni objekt imao je dva kata.
**Drugi korejsko-kitanski rat** se odigrao od 1010. do 1011. između korejske države/dinastije Goryeo na jednoj, te Kitanskog Carstva pod dinastijom Liao na drugoj strani. Predstavljao je drugi od tri korejsko-kitanska rata.

Razlog za izbijanje neprijateljstava je bila izgradnja tzv. *šest garnizona* na rijeci Yalu, odnosno tadašnjoj granici Goreyoa i Kitanskog Carstva, nakon kojih je država Goryeo vodila na dvoru kineske dinastije Song. Kitanski Shenzong se zbog smatrao ugroženim te je državi Goryeo poslao ultimatum kojim je tražio da mu se preda "šest garnizona". Korejski car je to odbio, ali je do kitanske invazije došlo tek nakon što je korejski car Mokjong ubijen u puču koga je ogranizirao general Gang Jo. Shenzong je to iskoristio kao povod za pohod kojim se nastojalo "osvetiti legitimnog cara" i "zavesti red i mir".

Usprkos ogromne brojčane nadmoći, Kitani su dva puta odbijeni iz Koreje uz teške gubitke. Treći put je, međutim, njihov otpor slomljen. Gang Jo je zarobljen i pogubljen. Kitanska vojska je nastavila napredovati duboko na jug, pa je uspjela spaliti i opljačkati korejsku prijestolnicu u današnjem Kaesongu. Međutim, duge logističke linije i iscrpljenost trupa su Kitane natjerale, da usprkos vojničke pobjede, odustaju od daljeg prodora te se vrate na sjever.

Vanjske veze
------------

* Koreja i Kitani Arhivirano 2006-05-02 na Wayback Machine-u
Koordinate: 41° 08′ 26" SGŠ, 21° 26′ 20" IGD

**Donja Čarlija** (mak. *Долна Чарлија*) je naselje u Republici Makedoniji, u južnom delu države. Donja Čarlija pripada opštini Mogila.

Prirodni uslovi
---------------

Naselje Donja Čarlija je smešteno u južnom delu Republike Makedonije. Od najbližeg većeg grada, Bitolja, naselje je udaljeno 18 km severoistočno.

Donja Čarlija se nalazi u središnjem delu Pelagonije, najveće visoravni Republike Makedonije. Naseljski atar je ravničarski, dok se dalje ka istoku izdiže Selečka planina. Zapadno od naselja protiče Crna reka. Nadmorska visina naselja je približno 580 metara.

Klima u naselju je kontinentalna.

Istorija
--------

Stanovništvo
------------

Donja Čarlija je prema poslednjem popisu iz 2002. godine imala 198 stanovnika.

Pretežno stanovništvo po poslednjem popisu su etnički Makedonci (99%), a ostalo su Srbi.

Većinska veroispovest je pravoslavlje.

Vidi još
--------

* Opština Mogila

Izvori
------

* Popis u Makedoniji 2002. - Knjiga 10.

Spoljašnje veze
---------------

* www.mogila.gov.mk Zvanična stranica opštine Mogila

  

  


| p • r • uNaseljena mesta opštine Mogila |
| --- |
| **Mogila** • 
Alinci • 
Beranci • 
Budakovo •
Vašarejca • 
Gornja Čarlija • 
Donja Čarlija • 
Dedebalci • 
Dobruševo •
Donji Srpci • 
Ivanjevci • 
Loznani • 
Mojno • 
Musinci •
Novoseljani • 
Nošpal • 
Podino • 
Puturus • 
Radobor •
Sveti Todori • 
Trap • 
Trnovci • 
Crničani |  |
*Za ostale upotrebe, v. Draževo (razvrstavanje).*

  
Koordinate: 41° 22′ 23" SGŠ, 22° 55′ 24" IGD

**Draževo** (mak. *Draževo*) je naselje u Republici Makedoniji, u krajnje jugoistočnom delu države. Draževo je u sastavu opštine Novo Selo.

Prirodni uslovi
---------------

Draževo je smešteno u krajnje jugoistočnom delu Republike Makedonije, blizu državne tromeđe sa Grčkom i Bugarskom (4 km jugoistočno od sela). Od najbližeg grada, Strumice, naselje je udaljeno 28 kilometra istočno.

Naselje Draževo se nalazi u istorijskoj oblasti Strumica. Naselje je položeno na jugoistočnom obodu Strumičkog polja, na mestu gde se ono izdiže u prva brda, koja ka jugu prelaze u planinu Belasicu. Nadmorska visina naselja je približno 340 metara. 

Mesna klima je blaži oblik kontinentalne zbog blizine Egeja (žarka leta).

Stanovništvo
------------

Draževo je prema poslednjem popisu iz 2002. godine imalo 462 stanovnika. Po popisu iz 1971. godine, selo je imalo 649 žitelja. Smanjivanje na je vezano za iseljavanje stanovništva u zapadnoevropske zemlje.

|  |  |
| --- | --- |
| **Nacionalnost** | **Broj** |
| Makedonci | 460 |
| Albanci | 0 |
| Turci | 0 |
| Romi | 0 |
| Vlasi | 0 |
| Srbi | 1 |
| Bošnjaci | 0 |
| drugi | 1 |
|

  

Većinska veroispovest mesnog stanovništva je pravoslavlje.

Izvori
------

* Popis u Makedoniji 2002. - Knjiga 10.

Spoljašnje veze
---------------

* www.novoselo.gov.mk Zvanična stranica opštine Novo Selo
* Mape, aerodromi i vremenska situacija lokacija (Fallingrain)
* Gugl satelitska mapa (Maplandia)

  

  


| p • r • uNaseljena mesta opštine Novo Selo |
| --- |
| **Novo Selo** • 
Badolen • 
Bajkovo • 
Barbarevo • 
Borisovo • 
Draževo • 
Zubovo • 
Kolešino • 
Mokrijevo • 
Mokrino • 
Novo Konjarevo • 
Samuilovo • 
Smolari • 
Staro Konjarevo • 
Stinik • 
Sušica |  |
**Kecskemét** (srpskohrvatski: *Kečkemet*) je grad u centru Mađarske od 111,836 stanovnika

Kecskemét je trgovačko - industrijsko - obrazovni i administrativni centar Županije Bács-Kiskun i osmi po veličini mađarski grad.

Geografske karakteristike
-------------------------

Kecskemét leži u sredini Mađarske točno na pola puta između Budimpešte i Szegeda, i isto tako između rijeke Tise i Dunava.

Historija
---------

Mjesto datira iz vremena ugarske dinastije Arpadovića (vladali od 9. do 14. vijeka). Kecskemét je 
u 14. vijeku dobio gradske privilegije u nešto specifičnom obliku kao grad u polju (nešto slično rimskom Opidumu).

Dobro je prošao za osmanske okupacije, jer je imao status sultanova direktnog vlasništva, pa je tako i bio pod 
njegovom zaštitom.

Privreda
--------

Pješčano tlo u okolici grada pogodno je za uzgoj voća, pa Kecskemét i zovu Mađarskim voćnjakom, naročito zbog - kajsija, od kojih se prave brojne delicije od sirupa do poznate rakije - palinke. Pored tog Kecskemét je poznat i po vinogradarstvu, povrću i velikim stadima goveda.

Pored prerade voća, što je glavna industrijska grana Kecskemét ima i pogone koji proizvode tekstil, poljoprivredne mašine i robu široke potrošnje.

Znamenitosti
------------

Većina gradskih znamenitosti leži uokolo centralnog trga, od katoličke katedrale do franjevačkog samostana.
Pored trga se nalazi i stara protestanska crkva sagrađena između 1680. - 1684. uz posebnu dozvolu sultana Mehmeda IV. Nedaleko je i sinagoga podignuta 1862. na temeljima starije bogomolje iz 1818.

  

U Kecskemétu je rođen mađarski dramatičar József Katona, i kompozitor i muzički pedagog Zoltán Kodály, njegovo ime danas nosi međunarodno poznata Muzička škola iz Kecskeméta.

Pobratimski gradovi
-------------------

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| * Japan, Aomori
* Francuska, Arcueil
* Ukrajina, Berehove
* UK, Coventry
* Austrija, Dornbirn
 | * Slovačka, Galanta
* Finska, Hyvinkää
* Švedska, Lidköping
* Rumunjska, Târgu Mureş
* Izrael, Nahariya
 | * Njemačka, Rüsselsheim
* Ukrajina, Simferopolj
* Turska, Tekirdağ
* Danska, Viborg
 |

Izvori
------

1. 1 2 3 4  „Hungary: Major Cities & Towns" (engleski). City population. Pristupljeno 17. 04. 2016.
2. 1 2 3 4 5 6 7 8  „*Kecskemét, Hungary*" (engleski). Encyclopædia Britannica. Pristupljeno 17. 04. 2016.

Vanjske veze
------------

***Kecskemét*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Službene stranice Kecskeméta* (`hu`)
* *Kecskemét, Hungary* na portalu Encyclopædia Britannica (`en`)
**Gavril Radomir** (bugarski Гаврил Радомир; **Gabriel Radomir**) bio je car Bugarske (prema nekim autorima car Zapadnobugarskog Carstva ili Makedonskog Carstva) od 6. listopada 1014. do kolovoza ili rujna 1015.; sin cara Samuila (vladao 997. – 1014.) i njegove supruge Agate. Tijekom vladavine Gavrilova oca, obitelj Gavrilova strica Arona bila je osuđena na smrt, ali je Gavril uspio zagovorom spasiti svog bratića Ivana Vladislava. Gavril je opisan kao veoma dobar borac.

Otprilike u isto vrijeme kad je bizantski car Bazilije II. zarobio veći dio Samuilove vojske, Gavrilovi su vojnici pobijedili vojsku Teofilakta Botanijata. Nakon Samuilove smrti, Gavril je napao Bizantsko Carstvo, stigavši čak do Konstantinopola, ali su Grci našli saveznika u Ivanu Vladislavu, koji je dao ubiti Gavrila te je postao novim carem Bugarske.

Gavril je navodno bio povezan sa sektom bogumila, čiji je pokret cvjetao tijekom vladavine njegova oca, kao i tijekom vladavine samoga Gavrila. Bio je oženjen dvaput te je njegov sin možda bio Petar Deljan.

Izvori i bilješke
-----------------

1. ↑  Obolensky, Dimitry (1948). *The Bogomils: A study in Balkan Neo-Manicheism*. Cambridge University Press. ISBN 0-521-58262-8.
**Gawain** (ili *Gawaine*, *Gauvain*, *Gwalchmai*, *Walewein*, *Gawayne*, *Walgan*) je jedan vitezova Okruglog stola iz legende o Kralju Arthuru.

Njega se najčešće opisuje kao sina orknejskog Kralja Lota i Arthurove sestre Morgause. On se pojavljuje i igra brojne važne zadaće u gotovo svim glavnim srednjovjekovnim i novovjekim arturovskim avanturama. Čak je štoviše -- više srednjovjekovnih balada posvećeno Gawainovim avanturama, nego bilo kojeg drugog Arthurovog viteza, uključujući Lancelota, Tristana i Galahada.

Čak i u baladama koje nisu specijalno fokusirane na njegove avanture, Gawain često igra rolu snažnog pomoćnika i saveznika. Tako se naprimjer u Percivalu Chrétien de Troyes, više od polovice pripovijesti fokusira na Gawaina, a ne na naslovni lik. Isto tako i u Maloryjevom epu Le Morte Darthur Gawain figurira kao ključni čovjek u potrazi za Svetim gralom. Njegovo ponašanje i karakter pomalo variraju od priče do priče, ali čak i u onima u kojima nije rangiran kao najbolji Arthurov vitez, on je i dalje jedan od najvažnijih.

Gawainova važnost u svijetu arturovskih legendi proizlazi dijelom iz njegove familijarne povezanosti sa Arthurom, koja se bazira na onom što je o njemu napisao Geoffrey od Monmoutha u svojoj pseudohistoriji Historia Regum Britanniae.

Njegov lik se prvi put u historiji pojavio u velškom epu *Culhwch and Olwen* (Kiluh i Olven) pod imenom **Gwalchmai**.

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5   „*Gawain*" (engleski). Camelot Project. Pristupljeno 14. 09. 2017.

Vanjske veze
------------

***Gawain*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Gawain* na portalu Camelot Project (`en`)

| * p
* r
* u
Legende o Kralju Arthuru |
| --- |
| Ključne osobe | Kralj Arthur • Constantine • Sir Ector • Vojvoda od Cornwalla • Guinevere • Igraine • Izolda • Gospa od jezera • Kralj Lot • Kralj Mark • Merlin • Mordred • Morgana le Fay • Morgause • Uther Pendragon |
| Vitezovi Okruglog stola | Aglovale • Agravain • Bagdemagus • Bedivere • Bors • Breunor • Calogrenant • Caradoc • Dagonet • Dinadan • Gaheris • Galahad • Gareth • Gawain • Geraint • Griflet • Hector de Maris • Kay • Lamorak • Lancelot • Leodegrance • Lionel • Lucan • Maleagant • Marhaus • Palamedes • Pelleas • Pellinore • Percival • Safir • Sagramore • Segwarides • Tor • Tristan • Urien • Ywain • Ywain Kopile • Elyan Bijeli • Sir Ector |
| Predmeti | Excalibur • Sveti gral • Okrugli stol • Opasna stolica |
| Mjesta | Avalon • Brocéliande • Caerleon • Camelot • Corbenic • Cornwall • Logres • Lyonesse • Sarras • Tintagel |
**Garancija** (od francuskog: *garantie*) ili **jamstvo** (kako se govori u Hrvatskoj) je pravni institut obaveznog/obligacionog prava kojim se vjerovnik osigurava da će mu dužnik sigurno ispuniti obavezu.

Garancija je sredstvo učvršćenja obaveznopravnog odnosa i položaja vjerovnika. Najčešći primjeri garancije sreću se u trgovačkom pravu kad prodavač garantira kupcu da predmet prodaje nema materijalne i pravne nedostatke, a proizvođač garantira da će ispravno funkcionirati. 
Kod velikih investicionih radova u međunarodnoj trgovini razvile su se tri osnovne vrste garancija; za dobro izvršenje posla, za avansna plaćanja i davanje ponuda. 
U svakodnevnom životu je najvažnija bankarska garancija, koju izdaje banka i njom garantira vjerovniku da će ispuniti obaveze dužnika ako on sam to ne učini.

Historija
---------

Sve do kraja 19. vijeka garancije nisu postojale kao specijalni pravni institut, već su se smatrale slobodom sklapanja ugovora po onoj latinskoj - *Caveat emptor* (Neka kupac pazi). Početkom 20. vijeka počelo se od proizvođača hrane i pića zahtjevati da izdaju garancije o karakteru ili kvaliteti svojih proizvoda. 
Taj proces se do 60-ih proširio na proizvode široke potrošnje.

Izvori
------

1. 1 2 3  „*garancija*" (hrvatski). Leksikografski zavod Miroslav Krleža. Pristupljeno 22. 9. 2019.
2. ↑  „*Warranty*" (engleski). Encyclopædia Britannica. Pristupljeno 22. 9. 2019.

Vanjske veze
------------

* *Garancija* (`sh`)
* *Garanzia* (`it`)
Karta Anatolije s **Kilikijom** na jugu
**Kilikija** ili **Cilicija** (tur. *Çukurova*) je starovjekovna satrapija (pokrajina) Perzijske Monarhije. Glavni grad Kilikije bio je Tars. Perzijski vladar Kir Veliki 540-ih pne. priključuje regiju svom carstvu. Prema Herodotu, Kilikija je bila dužna plaćati godišnji danak od 360 konja i 500 talenata srebra. Plodne ravnice Kilikije predstavljale su okosnicu njenog gospodarstva. U pokrajini je postojalo nekoliko svetišta poput Kastabale, Mazace ili Mala, koji nisu bili dužna plaćati danak, budući kako su Perzijanci provodili liberalnu politiku tolerancije prema drugim religijama. Zadnji vazalni kralj Kilikije vladao je u doba građanskog rata između perzijskog vladara Artakserksa II. i njegova brata Kira Mlađeg, a borio se na strani potonjeg. Nakon što je Artakserkso II. ugušio pobunu i ubio Kira Mlađeg, kilikijski kralj je pogubljen a Kilikija je dobila status obične satrapije. Zadnji satrap (namjesnik) koji je vladao Kilikijom bio je Mazej iz Babilonije, kojeg je zbacio Aleksandar Makedonski u vrijeme njegovih pohoda.

Izvori
------

1. 1 2  „Kilikija (Livius.org, Jona Lendering)". Arhivirano iz originala na datum 2014-07-28. Pristupljeno 2009-11-12.

Vanjske veze
------------

* Kilikija, Livius.org Arhivirano 2014-07-28 na Wayback Machine-u

| * p
* r
* u
Ahemenidske satrapije |
| --- |
|  | Perzija • Elam • Babilonija • Medija • Saka • Jonija • Pamfilija • Paflagonija • Kapadokija • Karija • Lidija • Likija • Frigija • Skudra • Cipar • Armenija • Asirija • Kilikija • Taksila • Egipat • Gandara • Satagidija • Gedrozija • Karmanija • Maka • Sagartija • Drangijana • Arahozija • Baktrija • Partija • Arija • Horezmija • Sogdijana • Kuš • Arabija • Hirkanija • Margijana • Dahe • Libija | Ahemenidska perzijska zastava |
**Dositej Novaković** (oko 1774 — 1854) bio je srpski duhovnik i episkop timočki od 1834. do 1854.

Biografija
----------

Rodio se u selu Dabnici kod Prilepa oko 1774. Kao mladić boravio je u manastiru Treskavcu kod Prilepa. Ubrzo odlazi na Svetu Goru u Manastir Zograf gde prima monaštvo. Tu biva rukopoložen za jerođakona a zatim i za jeromonaha. Sa Svete Gore odlazi u Pirot, a zatim i u Niš, gde ga tadašnji episkop Meletije postavlja za svog protosinđela.

Posle ubistva episkopa Meletija 31. maja 1821. godine od strane Turaka koji su zbog Grčkog ustanka zatvarali i ubijali pravoslavno sveštenstvo Dositej uspeva da prebegne za Srbiju gde ga knez Miloš Obrenović prima i daje mu dužnost starešine manastira Svete Petke, a potom i manastira Gornjaka. Nešto kasnije je unapređen u čin arhimandrita.

Kada je 1833. oslobođena Timočka krajina, i pripojena Kneževini Srbiji knez i mitropolit beogradski odlučuju da obrazuju Timočku eparhiju. Mitropolit Petar je u dogovoru sa ostala dva srbijanska episkopa, užičkim Nikiforom i šabačkim Gerasimom, predložio tri arhimandrita od kojih je jedan bio Dositej. Godine 1834. nakon izbora rukopoložen je za episkopa timočkog.

Od 1846. je bio počasni član Društva srpske slovesnosti.

Episkop Dositej je upravljao Timočkom eparhijom 20 godina, umro je 2. aprila 1854. godine, u Negotinu. Njegov grob nalazi se u kripti stare negotinske crkve.

Izvori
------

1. ↑  Iz „Pomenika" Milana Đ. Milićevića, XXVII knjiga Čupićeve zadužbine, Beograd, 1888.
2. ↑  Arhivirano 2021-08-28 na Wayback Machine-u Stosedamdesetpet godina Timočke eparhije | Srpska Pravoslavna Crkva [Zvanični sajt], Pristupljeno 31. 3. 2013.
3. ↑  Episkopi Arhivirano 2008-09-15 na Wayback Machine-u, Pristupljeno 31. 3. 2013.

Spoljašnje veze
---------------

* Biografija na sajtu SANU

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Prethodnik:**niko** | **episkop timočki1834 — 1854.** | Nasljednik:**Gerasim Stojković** |
**Dick Barton - Special Agent** (sh. *Dick Barton - Specijalni agent*) je bila popularna BBC-jeva radio serije originalno emitirana od 1946. do 1950. godine, a koja je pratila pustolovine istoimenog britanskog obavještajnog operativca. Pravim imenom Richard Burton, u Drugom svjetskom ratu je služio u komandosima te stekao čin kapetana i Vojnički križ. Radnja serije je prikazivala kako se sa svojim prijateljima Jockom Andersonom i Snowyjem Whiteom borio protiv kriminalaca, stranih špijuna i drugih zlikovaca upadajući pri tome u razne opasne situacije iz kojih se uvijek izvlačio svojom domišljatošču. Serija se emitirala subotom ujutro te je bila namijenjena prije svega porodičnoj publici. Zbog toga je stekla izuzetanu popularnost među najmlađom publikom. Kao odjavna špica je poslužila kompozicija *Devil's Galop* Charlesa Williamsa koju će kasnije "reciklirati" brojne druge BBC-jeve radio i TV-serije

Godine 1948. je novoosnovana filmska kompanija Hammer Film Productions od BBC-ja za relativno niski iznos otkupila prava za ekranizaciju te igrani film *Dick Barton: Special Agent* gdje je naslovni lik tumačio Donald Stoddard. Film je doživio uspjeh te su snimljena još dva nastavka – *Dick Barton at Bay* i *Dick Barton Strikes Again*; dalje nastavke je okončala Stoddardova smrt u prometnoj nesreći.

1951. godine je obustavljanje serije ukinuto kada je urednik Dramskog programa BBC Van Gielgud, nezadovoljan njenim "senzacionalizmom" odlučio zamijeniti sa sapunicom *The Archers*. BBC je kasnije u nekoliko navrata emitirao nove epizode. Godine 1979. je Southern Television, regionalna TV stanica u okviru ITV pak snimila i emitirala televizijsku seriju od 32 epizode u kojoj je glavni lik tumačio Tony Vogel.

Vanjske veze
------------

* Naslovi o Dicku Bartonu na Thrilling Detective
**Kevin Jeffrey Martin** (rođen 14.12. 1966. u Charlotteu u američkoj saveznoj državi Sjeverna Karolina i odrastao u Waxhawu), je američki političar i pravnik, poznat po tome što je od 2005. do 2009. bio predsjednik Federalne komisije za komunikacije. U članstvo Komisije je bio imenovan od strane predsjednika Georgea W. Busha 30.4. 2001. a potvrđen od Senata 25.5. 2001.

Predsjednikom Komisije je postao 16.3. 2005. naslijedivši Michaela Powella koji je zbog sukoba s njim bio podnio ostavku. 

Njegova supruga Catherine Jurgensmeyer Martin je radila kao savjetnica potpredsjednika Dicka Cheneya, a potom kao zamjenica pomoćnika direktora Bijele kuće za politiku i planiranje.

FCC je napustio nakon dolaska na vlast Baracka Obame, te se posvetio privatnoj advokatskoj praksi.

Izvori
------

Vanjske veze
------------

* Deception and Distrust: The Federal Communications Commission Under Chairman Kevin J. Martin Arhivirano 2008-12-12 na Wayback Machine-u, from Committee on Energy and Commerce
* FCC Commissioner Michael Copps on the FCC’s Vote to Rewrite the Nation’s Media Ownership Rules Arhivirano 2009-09-03 na Wayback Machine-u, from Democracy Now Arhivirano 2009-09-02 na Wayback Machine-u
Za ostala značenja, v. Demarkaciona linija (razvrstavanje).
Francuska tokom osovinske okupacije u periodu 1940-42 godine; isprekidana plava crta prikazuje razgraničenje između područja pod neposrednom njemačkom vlašću i tzv. Slobodnu zonu pod vlašću vlade u Vichyju.
**Demarkaciona linija** (fr. *Ligne de démarcation*; njem. *Demarkationslinie*) je naziv kojim se od 1940. do 1942. godine za vrijeme osovinske okupacije Francuske u Drugom svjetskom ratu označavalo razgraničenje između okupiranih područja pod neposrednom njemačkom vlašću i tzv. Slobodne zone (fr. *Zone libre*) pod vlašću višijske vlade. Uspostavljena je temeljem Drugog primirja u Compiegneu 22. juna 1940. godine, kojom su formalno okončana neprijateljstva između njemačke i francuske države nakon poraza francuskih snaga u bitci za Francusku. Linija ispočetka nije bila čvrsto određena, ali se okvirno kretala od područja na švicarskoj granici pa sve do granice sa Španijom, odnosno u ukupnoj dužini od 1200 km; pri tome je pod njemačkom vlašću ostala cjelokupna atlantska obala Francuske; čvrsto je određena tek 1941. godine.

Izmađu dva područja je uspostavljena de facto granica, odnosno stanovnici nisu mogli prelaziti iz njemačke u slobodnu zonu bez posebnih dozvola. Na jugoistoku Francuske je, pak, posebnim sporazumom sa fašističkom Italijom uspostavljena tzv. demilitarizirana zona od 50 km.

Demarkaciona linija je prestala postojati nakon savezničkog iskrcavanja u Sjevernoj Africi, kada je Adolf Hitler, strahujući od mogućnosti da višijske snage u Slobodnoj zoni prijeđu na stranu Saveznika, naredio operaciju njenoj zauzimanja, tokom koje je u novembru 1942. uspostavljen jedinstveni okupacioni režim; tada, je, međutim, uspostavljena i nova privremena demarkaciona linija koja je njemačku okupacionu zonu dijelila od italijanske; ona je, pak, prestala postojati nakon kapitulacije Italije u septembru 1943.
**Komunistička partija Estonije** (estonski: *Eestimaa Kommunistlik Partei*, **EKP**) bila je politička stranka u Estoniji. 

Komunistička partija Estonije službeno je osnovana 5. studenog 1920. godine, kada se Centralni komitet estonskih sekcija Ruske komunističke partije odvojio od centralne partije. Tokom prve polovice 1920-ih godina, nade u svjetsku revoluciju još su uvijek bile visoke, a estonski su komunisti gajili vlastite nade o povratku na vlast u zemlji. Raširene ekonomske i društvene krize pojačavale su njihove nade. Partijski aktivisti nisu samo morali podržavati partijsku agendu, već su morali biti spremni na ilegalne aktivnosti poput organiziranja urota, prijevoza oružja i dijeljenja propagandnih materijala, skrivanja traženih aktivista i prikupljanja informacija za revolucionare. To je dovelo do toga da je EKP bila u konstantnom sukobu s državom. 

S obzirom na činjenicu da EKP nije imala želju djelovati unutar etabliranog političkog sustava, partijski čelnici nikada se nisu potrudili legalizirati partijsko djelovanje za vrijeme nezavisne Republike Estonije, niti su odustajali od svojih zahtjeva za oružanim ustankom i ujedinjenjem sa Sovjetskim Savezom. 

Iako je podrška partiji značajno opala nakon 1917. godine, EKP je još uvijek uživala snažnu podršku među industrijskim proleterijatom, a povremeno i među seljacima bez vlastitih posjeda, nezaposlenima, učiteljima i studentima. Tokom 20-ih je godina, posebice, imala snažan utjecaj među sindikatima. Na parlamentarnim izborima, članovi EKP uvijek su dobivali više od 5% glasova, međutim nakon neuspješnog komunističkog puča iz 1924. godine, partija je uvelike izgubila podršku te je sve do 1940. godine bila svedena na svega 70 do 200 članova. 

Godine 1940. EKP je ponovo pripojena Svesaveznoj komunističkoj partiji, postavši tako ponovo regionalna organizacija koja je bila zadužena za vođenje Estonske SSR. Unutarpartijska čistka iz 1950. godine očistila je partiju od mnogih originalnih čelnika, koji su zamijenjeni novim, prominentnim estonskim komunistima koji su odrasli u Rusiji (vidi: "Jestonci"). 

Partija je ponovo razdvojena kao samostalna stranka 1990. godine, nakon što se suverenistička frakcija EKP-a odvojila i formirala zasebnu stranku; preostali estonski komunisti formirali su novu komunističku partiju, a originalna EKP službeno je raspuštena 26. ožujka 1990. godine. 

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 143103931
* LCCN: n50000600
* SUDOC: 034096337
* BNF: cb12488770t (podaci)
* CiNii: DA05326468

 |
**Kapela sv. Vida** nalazi se na brijegu Pribislavec, danas Draganovec, a ranije Starigrad kraj Koprivnice. Danas je to područje grada Koprivnice.

Povijest
--------

Kraj Koprivnice se među vinogradima 1671. godine spominje kapela Sv. Vida. Postoji nedovoljno argumentirano i posrednim putem doneseno mišljenje da je ova kapela podignuta oko 1620. godine. Ona se ne spominje u kanonskim zapisnicima iz 1650. i 1659. godine pa je vjerojatnije da je izgrađena nakon tih godina, a svakako u drugoj polovici 17. stoljeća. To je moguće jer se u pisanim izvorima prvi puta spominje tek u kanonskom pohodu 1671. godine. Brigu oko nje su 1680. godine vodili Ivan Plepelić i Mihael Kovačić. 

Prema opisu iz 1700. godine kapela je imala hrastove temelje, na kojima je od pletera podignuto tijelo kapele, omazano blatom i pobijeljeno vapnom. Kapela je bila mala, ali dobro osvijetljena jer je na zapadu imala dva prozora. Vrata su se dala dobro zatvoriti. Nad njima je bio drveni toranj s posvećenim zvonom srednje veličine. Pred vratima se nalazilo drveno predvorje. Krov je bio dobar, strop načinjen od dasaka, a pod zemljani. Postojao je oltar Sv. Vida sa slikom i kipom tog sveca (te kipom Sv. Josipa). Kapela je bila blagoslovljena, a Sv. Misa se služila na dan Sv. Vida. Oko kapele nije bilo groblja jer se nalazila u vinorodnom kraju gdje nitko stalno ne živi. Za imovinu kapele su brigu vodili Juraj Marašić i Juraj Kovačić. 

Kanonik Matija Petrović je 1768. godine predložio ukidanje ove kapele i spajanje s kapelom Sv. Marije Magdalene u predgrađu Brežanec. Petrovićev prijedlog nije bio prihvaćen, a 1778. godine spominje se da je ova kapela bila pod vojničkom jurisdikcijom među vinogradima. Bila je drvena, ali u dobrom stanju, imala je tornjić sa zvonom i jednim novim elegantnim oltarom. Slično je stanje bilo prigodom kanonskih vizitacija 1787. , 1804. i 1810. godine kada se spominje da je ova kapela bila četverokutna, s tornjićem u kojem je bilo zvono i oltarom Sv. Vida. Spominje se i velika zavjetna procesija na Vidovo (15. lipnja) koja je dolazila svake godine iz župne crkve koprivničke. Na zahtjev Đurđevačke krajiške pukovnije koprivnički župnik Adam Žuvić sastavio je kratku povijest ove kapele 1845. godine. Iz tog spisa vidi se da je kapela 1823. godine uz oltar Sv. Vida imala i oltar Uzašašća Spasitelja.

Rušenje stare i izgradnja nove kapele
-------------------------------------

Kapela je srušena 1886. godine, a zahtjev za njeno rušenje je dao koprivnički župnik Josip Beruta. Sveti Vid se slavio i kasnije na ovom području. Na mjestu koje je bilo blizu kapele je 1924. podignut križ. Štovanje Svetog Vida je nastavila istoimena udruga (kasnije nazvana Kulturno-prosvjetiteljsko društvo "Fran Galović"), osnovana 1991. Ona je iste godine dala inicijativu za obnovom gradnje kapele što je realizirao kasnije Mjesni odbor Draganovec.
Koordinate: 44°52′4.81″N, 13°50′36.81″E

Kapelica sv. Marije Formoze
**Kapelica sv. Marije Formoze** u Puli pripadala je ranokršćanskoj bazilici sv. Marije Formoze koja je bila dio sklopa benediktinske opatije podignute u drugoj polovici 6. stoljeća zahvaljujući ravenskom nadbiskupu Maksimijanu, porijeklom iz istarskog grada Rovinja.

Bazilika sv. Marije Formoze (ili od Canetta) je bila duga 32 m, a široka 19 m, a pretpostavlja se da su na njezinom mjestu prethodno bile ruševine Minervinog hrama. Po zapisima iz ovog i kasnijeg razdoblja može se zaključiti da je bazilika bila izuzetno raskošna. Na ukrašavanju su radili čak carigradski majstori. U crkvi su bili mramorni stupovi, mramorni reljefi, freske, podni mozaici. Jedan zapis iz 16. stoljeća govori o kamenom sarkofagu nekog biskupa u memorijalnoj kapeli pa se također pretpostavlja da su kapele u to vrijeme imale ulogu mauzoleja.

Trobrodna bazilika imala je dvije bočne kapele križnog oblika, potpuno simetrične, a koje su se nalazile uz svetište. Od dviju kapela južna je sačuvana do danas, a sjeverna je dobrim dijelom ugrađena u susjedne stambene zgrade. Sjeverni zid bazilike danas je vidljiv kao ogradni zid susjednog vrta, na čijem je mjestu vjerojatno bila Benediktinska opatija. Postojao je i zvonik koji se danas, ako je išta ostalo od njega, nalazi ispod susjednih zgrada.

Već u 13. stoljeću crkva je toliko zapuštena i okružena močvarom te je nazvana crkvom sv. Marije od Trstike. Nakon niza nedaća i teških oštećenja u ratu Pule s Venecijom 1243. bazilika je krajem 16. stoljeća u ruševnom stanju. Iz opisa Pietra Kandlera doznajemo da su 1847. osim danas sačuvane kapele, bili još vidljivi dijelovi apside i perimetralnih zidova.

Iako je stilski identična ostalim ravenskim crkvama iz tog doba, razlikuje se prema korištenom građevinskom materijalu. Naime, za njezinu je gradnju korišten kamen, a ne opeka. Pod i zidovi Kapele bili su ukrašeni mozaicima, čiji se ostaci danas čuvaju u prostorima Arheološkog muzeja Istre. Zbog svojih dimenzija i načina gradnje, kao i potpune očuvanosti, Kapela pripada spomenicima od izuzetne arhitektonske vrijednosti.

Vanjske poveznice
-----------------

|  |  |
| --- | --- |
|  | U Wikimedijinoj ostavi ima još materijala vezanih za: **kapela sv. Marije Formoze u Puli** |
**Donna Brazile** (15. decembar 1959) je američka spisateljica, profesorica i politička analitičarka vezana uz Demokratsku stranku. Najpoznatija je po tome što je na godine 2000. na predsjedničkim izborima vodila kampanju Ala Gorea, postavši prvi crna osoba kojoj je neka od dvije vodeće stranke povjerila predsjedničku kampanju.

U manjoj ili većoj mjeri, Brazile je sudjelovala u svim predsjedničkim kampanjama od 1976. do 2004. godine. Na izborima 1988. kao zamjenica terenskog direktora kampanje demokratskog kandidata Michaela Dukakisa je manju kontroverzu sugestijom da tadašnji potpredsjednik i republikanski kandidat George H. W. Bush krije ljubavnicu.

Na predsjedničkim izborima 2008. godine se odbila izjasniti, rekavši da kao žena podržava Hillary Clinton, a kao Afroamerikanka Baracka Obamu. Na njima, međutim, nije direktno sudjelovala, odabravši umjesto toga da ih komentira na CNN-u.

Vanjske veze
------------

***Donna Brazile*** na Wikimedijinoj ostavi

* Brazile & Associates official site Arhivirano 2010-07-29 na Wayback Machine-u
**Drevni**, (isto tako poznati kao **Alteranci**), su rasa u fiktivnom univerzumu Stargate. Predstavljaju najnapredniju rasu za koju se zna; evoluirali su prije mnogo miliona godina te stekli tehnologiju davno prije što je ljudski život evoluirao na Zemlji.

Tehnologije
-----------

Oni su tvorci sistema Zvjezdanih vrata i mnogih drugih tehnologija. Osmislili su tehnologiju pomoću koje su mogli zaustaviti vrijeme ili ga čak vratiti nekoliko sati unatrag. Imali su vrlo razvijenu medicinu. Stvorili su uređaje koji su im omogućavali da poboljšaju karakteristike DNK, ožive mrtve organizme i sl.

Uzdizanje
---------

Prema predanju Asgarda jedna su od četiri rase koje su činile veliki savez. Odavno su napustili naš dio svemira. Jedan dio Drevnih naučio je kako se uzdići na viši nivo postojanja nakon što je galaksiju poharala velika kuga. Iako je najveći dio civilzacije umro, nekolicina se spasila preselivši se u novo stanište, u udaljenu galaksiju Pegaz izvan utjecaja sila koje djeluju u našoj razini svemira. U galaksiji Pegaz bili su suočeni sa nepobjedivim neprijateljem - Wraithom. 

Prešavši na viši nivo postojanja Drevni su uspostavili poseban kodeks ponašanja prema bićima na nižoj, odnosno tjelesnoj razini. Odlučili su ukinuti svoje kontakte sa bićima na nižoj razini postojanja, komunikacija s njima je strogo zabranjena, miješanje u sudbine civilizacija i pomoć istima također. Ukoliko netko od Drevnih prekrši zakon, ostali su u stanju uništiti čitave civilizacje, ostavivši pritom na odgovornima za navedene pogreške da se nose sa grižnjom savijesti ili ih vraćajući na nižu razinu postojanja. 

U stanju su se pojaviti u ljudskom obliku ili ga preuzeti zastalno, a da bi se ponovno vratili u bestjelesni oblik neophodna im je pomoć drugih Uzdignutih.

Dio Drevnih želio je da im se druga bića pokoravaju i služe im kao bogovima. To su Oriji. Oni koji ih ne prihvaćaju za bogove suočeni su sa istrebljenjem. Neki zemljani u sebi imaju gen Drevnih. Jedan od njih je Jack O'Neill.