recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Maja Petrin** (Zagreb, 3. 7. 1972. - 4. 3. 2014.) je bila hrvatska glumica.hrvatski

Biografija
----------

1988. diplomirala je na Školi za ritmiku i ples. Nakon toga sedam je godina provela u baletnom ansamblu Gradskog kazališta Komedija, a 1993. upisuje studij glume na ADU. Dosadašnje uloge u kazalištu: u Histrionima (Tajna krvavog mosta, Doktor pod mus, Lažna barunica, Na tri krala), u Zorinu domu Karlovac (Romanca o tri ljubavi), u Kerempuhu (Cabaret), u Teatru &TD (Atentatori), u Teatru Lapsus (A sad spavajte), u HNK-u (Nikad više), u GK Komedija (Opera za tri groša, Buba u uhu) i u Maloj sceni (Dokaz, Život x 3).

Godine 1999./2000. na HTV-u je vodila emisiju o filmu Zvjezdana prašina. Danas je u angažmanu Zagrebačkog kazališta lutaka (Heidi, Ivica i Marica, Pepeljuga, Bijeli zec, Trnoružica i dr.). Širu popularnost stekla je 2004. godine jednom od glavnih uloga u prvoj hrvatskoj telenoveli Villa Maria. Na casting za Zabranjenu ljubav dolazi u proljeće 2006. a 3. srpnja, na svoj rođendan, postaje dio glavne glumačke postave serije. Usprkos daljnjem nastupanju u „Zabranjenoj ljubavi", Maja je prihvatila i kratku ulogu ruske princeze Irine u AVA-inoj historijskoj telenoveli „Ponos Ratkajevih". 2008. godine, nakon završetka snimanja "Zabranjene ljubavi" vraća se na AVA-u gdje snima novu telenovelu "Zakon ljubavi".

Godine 2009. preboljela je infarkt koji joj je ostavio teža oštećenja na srcu. Umrla je iznenada 4. ožujka 2014. u Zagrebu.

Izvori
------

1. ↑  „Archive copy". Arhivirano iz originala na datum 2014-03-05. Pristupljeno 2014-03-07.
2. ↑  „Archive copy". Arhivirano iz originala na datum 2014-03-05. Pristupljeno 2014-03-07.

Filmografija
------------

### Televizijske uloge

* "Da sam ja netko" kao asistentica (2015.)
* "Stipe u gostima" kao Ivona (2012.)
* "Pod sretnom zvijezdom" kao Biba (2011.)
* "Zakon ljubavi" kao Korina Lovrić (2008.)
* "Hitna 94" kao Sonja Šimić (2008.)
* "Ponos Ratkajevih" kao Irina Aleksandar (2007.)
* "Zabranjena ljubav" kao Dunja Barišić (2006.-2008.)
* "Villa Maria" kao Zora Rački (2004.-2005.)
* "Obiteljska stvar" kao Sanja (1998.)

### Sinkronizacija

* "Sofija Prva" kao Robin (2013.)
* "Marvin Marvin" kao Liz Forman (2013.)
* "A Fairly Odd Christmas" (2012.)
* "Mala, velika panda" kao gđa. Cheng (2011.)
* "Legenda o Tarzanu" kao Kraljica La (2009.)
* "Pepeljuga" kao Anastazija (2005.)
* "Victorious" kao Holly Vega, Charlotte Harris (1. sezona), gđa. Lee
* "Big Time Rush" kao Jennifer Knight (1. sezona)
* "Spužva Bob Skockani" kao Gđa. Pufnić (NET sinkronizacija)
* "Pingvini sa Madagaskara" kao Mort
* "iCarly" kao gđica. Francine Briggs, Pam Puckett
* "Najotkačeniji roditelji" kao Timmy Turner (5.-6. sezona)
* "Pustolovine Jimmyja Neutrona: Dječak genijalac" kao Oleander
* "Oblutak" kao Doktorica

Vanjske veze
------------

* Maja Petrin na sajtu IMDb
* Službena stranica "Male scene" Arhivirano 2016-03-05 na Wayback Machine-u
**Atanarih** ili **Atanarik** (got. *Athaneiks*) (umro 25. januara 381.) je bio vođa raznih vizigotskih plemena tokom dve decenije i vizigotski kralj tokom poslednje godine života, 381. godine. Po Isidoru Seviljskom vladao je Gotima 13 godina.

O Atanarihovom poreklu i ranoj karijeri ne znamo ništa. Izgleda da je njegov otac stekao veliki ugled u rimskoj vojnoj službi. Po retoru Temistiju, Konstantin Veliki je podigao statuu Atanarihovog oca u Carigradu. Sam Atanarih se u izvorima prvi put pominje u ratu koji je protiv Gota naseljenih severno od Dunava vodio rimski car Valens između 367. i 369. godine. Valens se u stvari umešao u sukob dvojice gotskih poglavara, Atanariha i Fritigerna koji su izgleda, svako za sebe, pokušavali da se nametnu za jedinstvenog vladara Gota. Uspeo je da izdejstvuje potpisivanje mira sa Rimljanima koji je bio povoljan po njegov narod.

Tokom Atanarihove kratke vladavine Vizigoti su se međusobno sukobili zbog verskih pitanja. Mnogi Vizigoti su prihvatili su hrišćanstvo tokom 3. i 4. veka, ali Atanarih je i dalje sledio staru pagansku germansku religiju. Fritigern je, u znak zahvalnosti za podršku koju mu je car pružio protiv Atanariha, primio arijansko hrišćanstvo, dok je Atanarih možda baš zbog toga postao progonitelj hrišćana. 

Godine 376. Valens je dozvolio Fritigernovim pristalicama da pređu Dunav i da se nasele na rimskoj teritoriji, s ciljem da se zaustave Huni koji su upravo bili pregazili Ostrogote i sada su potiskivali Vizigote dalje na zapad, te su ovi morali da napuste Dakiju. Atanarihove pristalice su bile prepuštene na milost i nemilost Hunima, međutim, mnogi od njih su uspeli ipak da pređu reku sopstvenim snagama.

Nakon velike pobede nad Rimljanima u bici kod Hadrijanopolja 378. godine, Fritigern je zahvaljujući svojim ratnim uspesima prihvaćen za vladara većine Vizigota naseljenih na rimskoj teritoriji. Međutim, novi istočnorimski car Teodosije I je uspeo da preokrene ratnu sreću. Fritigern je izgleda preminuo oko 380. godine i Goti su sada prihvatili Atanariha za svog kralja. Početkom 381. Atanarih je postao prvi strani kralj koji je posetio novu rimsku prestonicu Konstantinopolj. Pregovarao je sa carem Teodosijem I, koji je Vizigotima ponudio status saveznika - "federata" (lat. *foederati*). Za razliku od ranijih vremena, varvarskim saveznicima je dozvoljeno da se nasele na rimskoj teritoriji i šalju Rimljanima vojne odrede pod zapovedništvom sopstvenih starešina. Nakon što je 11. januara sklopio mir, Atanarih je umro samo nekoliko nedelja kasnije 25. januara. Car mu je priredio svečani pogeb u Carigradu, a sporazum je poštovan do smrti Teodosija I 395. godine.

Literatura
----------

* *The Prosopography of the Later Roman Empire I*: A.D. 260-395, ed. A.H.M. Jones, J.R. Martindale and J.Morris, Cambridge 1971, str. 120.

Vanjske veze
------------

* Istorijska biblioteka:Atanarih

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Prethodnik:**Fritigern** | **Vizigotski kralj(381)** | Nasljednik:**Alarih I** |
**Avdo Palić** (4. april 1958 - 5. septembar, 1995?) je bio pukovnik Armije Bosne i Hercegovine i glavno komandujući odbrane Žepe tokom rata u Bosni i Hercegovini. Palić je zarobljen i ubijen nakon pada Žepe 1995. godine. Palićevi posmrtni ostaci ekshumirani su iz masovne grobnice u novembru 2001. godine ali nisu bili identificirani do augusta 2009. godine.

Avdo Palić rođen u mjestu Krivača kod Han Pijeska. Tokom studija u Sarajevu upoznao je svoju suprugu Esmu iz Žepe. Prije rata žive u Vlasenici gdje Avdo zaposlen kao nastavnik u lokalnoj srednjoj školi. Za bajram 1992. godine Avdo i Esma putuju u Žepu u posjetu rodbini. U međuvremenu Avdin otac Murat je preminuo od srčanog udara nakon protjerivanja is Krivače na putu za Srebrenicu.

U međuvremenu počinje rat na BiH. Avdo Palić ostaje u Žepi i organizuje otpor bosanskosrpskim snagama. Slijedeće tri i po godine branioci Žepe pružaju žestok otpor nadmoćnijem neprijatelju. Tokom rata Avdo i Esma su se vjenčali. Esma je rodila dvije kćerke, Semru i Nejru.

Na pregovorima o evakuaciji civila iz tzv. zaštićene zone Žepa 27. jula 1995. godine, u ukrajinskom kampu UNPROFOR-a na Bokšanici kod Žepe, zajedno s Palićem, su na prevaru zarobljeni i Mehmed Hajrić i Amir Imamović, članovi ratnog Predsjedništva Žepe. Njihova tijela ranije su identificirana i ukopana u haremu Ali-pašine džamije u Sarajevu. Palić je iz Žepe odveden 4. avgusta u tajni vojni zatvor u Bijeljini, odakle ga je 5. septembra 1995. godine, po naređenju Glavnog štaba Vojske RS, na razmjenu zarobljenika odveo kapetan Dragomir Pećanac i pripadnik VRS Željko Mijatović.

Upravo se taj datum, 5. septembar smatra danom kada je ubijen, iako lokacija na kojoj se to dogodilo nije poznata. Prema nalazima, odnosno na osnovu posmrtnih ostataka Palića, zaključeno je kako je najvjerovatnije ubijen pucnjem u glavu. Pretpostavlja se da mu je pucano s leđa.

Palićevi posmrtni ostaci ekshumirani su iz masovne grobnice u novembru 2001. godine u Vragolovima kod Rogatice, zajedno sa ostacima još osam žrtava. Potraga za kostima je trajala 14 godina. Masovnu grobnicu u Vragolovima 2001. godine otkrio je Jusuf Karahmet, nekoliko mjeseci nakon što se vratio svojoj kući. Ekshumacija je obavljena 3. novembra iste godine. Ekshumirano je devet kompletnih tijela, a dvije lobanje nađene su nekoliko metara van grobnice. U Palićevom slučaju uzorak nije bio "genetski dovoljno dobar", zato je pri prvom podudaranju s uzorcima krvi u ICMP-jevoj bazi pokazana podudarnost s Palićevom sestrom i djecom u svega 22 posto. Nakon neuspješne DNK analize Palić je ukopan na mezarje u Visokom, pod oznakom NN. Druga analiza DNK je obavljena u augustu 2009. godine i sa preciznošću od 99,99 posto dokazuje da je riječ o skeletnim ostacima Avde Palića.

Vanjski linkovi
---------------

* Intrevju sa Avdom Palićem iz 1993. godine
* Raport organizacije Amnesty International o nestanku Avde Palića ()
**Maurice Gustave Gamelin** (Pariz, 20. rujna 1872. – Pariz, 18. travnja 1958.) je bio francuski general u dvama svjetskim ratovima. Gamelin je bio vrhovni zapovjednik francuske vojske na početku Drugog svjetskog rata te je uglavnom zapamćen po svojoj neuspjeloj obrani Francuske od njemačkog napada, zbog čega je 17. svibnja 1940. godine i smijenjen.

Rođen u Parizu, Gamelin je 1893. godine diplomirao na Saint-Cyru kao najbolji u svojoj klasi. Tokom Prvog svjetskog rata, Gamelin je uspješno služio pod Josephom Joffreom te se danas smatra kako je upravo on zaslužan za nacrt francuskog kontranapada tokom prve bitke na Marni. Rat je završio s činom general-brigadira. Nakon rata, Gamelin se postepeno uspinjao u vojnoj hijerarhiji. Godine 1933. postaje zapovjednik vojske te nadzire njezinu modernizaciju i mehanizaciju, kao i izgradnju Maginotove linije.

Gamelin je bio snažan pobornik defenzivne strategije bazirane na Maginotovoj liniji tako da, kada je Drugi svjetski rat započeo, nije poduzimao nikakve ofenzivne poteze, iako je većina njemačke vojske tada bila angažirana u Poljskoj. Istu plahu taktiku slijedio je i tokom Lažnog rata. Kada su Nijemci krenuli u napad preko Ardena i razdvojili savezničke snage na dva dijela, Gamelin je se našao u problemu. U svibnju je smijenjen, a na njegovo je mjesto došao Maxime Weygand, koji je ubrzo kapitulirao.

Gamelin je tokom 1942. godine izveden pred sud u Riomskom procesu, montiranom suđenju koje je organizirala Višijevska Francuska. Gamelin se na procesu branio šutnjom. Nakon što je proces propao, Gamelin je zatvoren od strane Nijemaca u dvorcu Itter, odakle su ga oslobodili Amerikanci tokom 1945. godine.

Premijer Édouard Daladier je strašno cijenio Gamelina zbog činjenice da je odbijao pustiti politiku u vojsku, ali i zbog njegovih uvjerenih republikanskih ideala. Gamelin je umro u vojnoj bolnici Val-de-Grâce u Parizu, 18. travnja 1958. godine.
Beisi Pagoda
**Beisi pagoda** (kineski: ; pinyin: *Běisì Tǎ*; Wade-Giles: **Peiszu T'a**) ili **Pagoda Sjevernog hrama** je kineska pagoda smještena u Hramu Bao'en u kineskom gradu Suzhou (provincija Jiangsu). Temelj hrama je osmerokutni, a iz njega se izdiše toranj sa devet katova visok 76 m. U prošlosti je pagoda imala jedanaest katova, a današnji oblik je dobila nakon niza restauracija i preuređivanja, od kojih posljednja datira iz 2006. Na mjestu današnje pagode je prva pagoda podignuta u 3. vijeku, u doba vladavine Sun Quana, koji ju je posvetio svojoj umrloj dojilji. Nju je zamijenila pagoda iz doba dinastije Liang u 6. vijeku, da bi od 1131. do 1162. novu pagodu sagradila dinastija Song. U 12. vijeku je pagoda izgorjela, da bi bila restaurirana u doba dinastije Ming.

Vanjske veze
------------

* Bao'en Temple Pagoda in Suzhou
* The North Temple Pagoda Arhivirano 2007-09-28 na Wayback Machine-u
* The North Temple Pagoda at suzhou.gov.cn

***Beisi pagoda*** na Wikimedijinoj ostavi
**Margita Dubajić** (Budinščina, 29. 7. 1903 – Zagreb, 13. 9. 1986), jugoslavenska pjevačica i glumica.

Biografija
----------

Margita Dubajić je rođena 29. 7. 1903 u Budinščini u židovskoj porodici Arnolda Balanše. Debi i karijeru je započela 1919 godine u Varaždinu, da bi potom nastupala u Novom Sadu i Beogradu. Od 1926 bila je članica zagrebačkog Hrvatskog narodnog kazališta (HNK), gdje je postala jednom od najpopularnijih subreta zagrebačke operete između Prvog i Drugog svjetskog rata. Bila je poznata po velikom osobnom šarmu i izrazitom smislu za bogato scensko oblikovanje brojnih, posebno operetnih uloga. Proslavila se ulogama u operetama Ralpha Benatzkog, Oskara Nedbala, Jaromira Weinbergera i Johanna Straussa ml. te u operetama Ive Tijardovića "Mala Floramy" i "Splitski akvarel" tumačeći s velikim uspjehom uloge "Miss Beautyflower" i "Perine". 1931 Margita je nastupila u revijalnom filmu "Evo nas" snimljenom prema scenariju i glazbi Tijardovića. Okupacijom Kraljevine Jugoslavije tj. uspostavom marionetske Nezavisne Države Hrvatske (NDH) Margita je kao Židovka bila prisiljena 29. 6. 1941 podnijeti obveznu prijavu imetka Židova "Uredu za obnovu privrede Ministarstva narodnoga gospodarstva", te je na fasciklu potcrtano da ne posjeduje nikakvu imovinu. Margitin suprug, Dejan Dubajić, je isto tako po zakonu NDH morao ispuniti prijavu (*bio je pravoslavne vjere*), te mu je na fasciklu netko uz ime dopisao predikat "arijevac". Obje prijave su ispunjene istog dana i istim rukopisom, vjerovatno Margitinim. Nakon završetka rata nakratko je opet postala članica HNK, no penzionisana je u februaru 1946 odlukom tadašnjeg intendanta Tijadrovića. Negdje u to vrijeme je oboljela od dječije paralize i postala teško hendikepirana. Margita Dubajić je preminula u Zagrebu 13. 9. 1986 godine.

Literatura
----------

* Kraus, Ognjen (1998). *Dva stoljeća povijesti i kulture Židova u Zagrebu i Hrvatskoj.*, Zagreb: Židovska općina Zagreb. ISBN 953-96836-2-9
* Banović, Snježana (2012). *Država i njezino kazalište*, Zagreb: Profil knjiga. ISBN 978-953-319-454-7
**Justinijanova kuga** je pandemija koja zahvaća Vizantijsko Carstvo, a potom i ostatak znanog svijeta 541-42 godine. Povjesničari danas smatraju da je to bila prva pandemija bubonske kuge koja je postala puno poznatije pod imenom Crna smrt, a pokušavaju njen nastanak povezati s ekstremnim vremenskim prilikama 5 godina pre dolaska epidemije na Mediteran

Epidemija
---------

Smatra se da je izvor epidemije bio u Etiopiji ili Egiptu i da su brodovi koji su dovozili žito iz Egipta u Carigrad dovezli i bolesne štakore koji su zarazili grad. Iz Carigrada epidemija će se proširiti po cijeloj Europi do Danske i Irske, Sjevernoj Africi, Bliskom Istoku, Perziji i južnoj Aziji.

Bizantski pisac Prokopije koji je živio tijekom epidemije piše da je od nje u Carigradu svakog dana preminulo 10,000 ljudi, dok s druge strane moderni povjesničari spominju brojku od 5,000 mrtvih svakog dana tijekom vrhunca epidemije. U takvoj situaciji nije bilo dovoljno mjesta za pokopati mrtve, a bizantski pravni sistem se našao u problemima zbog sređivanja pitanja nasljeđivanja tako da je Justinijan donio nove zakone kako bi barem to bilo riješeno. Smatra se da je epidemija ubila možda čak i 40% stanovnika Carigrada, kao i četvrtinu stanovnika Bizantskog Carstva. Nakon svog prvog smrtonosnog pohoda 541.-542. godine ova epidemija će postati pandemija koja se vraća svaku generaciju sve do 750 godine. U svojim smrtonosnim pohodima ona će ubiti 100 miliona stanovnika naše planete Arhivirano 2010-03-08 na Wayback Machine-u Arhivirano 2007-07-28 na Wayback Machine-u. Taj broj će neki povjesničari kao Josiah C. Russell još podignuti smatrajući da je europska populacija izgubila 50 %- 60 % stanovnika ovom pandemijom .

Justinijanova kuga bila je posljednja pandemija klasičnog razdoblja, a iduća se desila tek u 14. stoljeća, pod imenom Crne smrti.

Političke posljedice
--------------------

Tijekom prvog dijela Justinijanove vladavine dolazi do pokušaja oslobađanja Zapadnih prefektura Rimskog Carstva. U kratkom vremenskom periodu od samo 7 godina (533-40) Rimska vojska uspješno napada kraljevstvo Vandala, a potom i kraljevstvo Ostrogota. U tim ratovima ona oslobađa Rimsku Afriku, Sardiniju, Korziku, Siciliju, Dalmaciju i svu Italiju južno od rijeke Po. Nakon izbijanja epidemije Carstvo osim gubitaka u ljudstvu gubi i porezne prihode s kojima je financirana vojska tako da se praktički dobiveni rat mijenja u duge iscrpljujuće borbe koje će trajati još 15 godina i s kojima će umreti ideja o oslobađanju svih provincija koje se nalaze u rukama barbara. 

Druga potencijalna nuspojava je pojava Arapa koji u sedmom stoljeću ujedinjeni muslimanskom vjerom napadaju Bizant i Perziju oslabljene manje međusobnim ratovima nego Justinijanovom kugom i pobjeđuju .

Slični tekstovi
---------------

* Antoninska kuga
* Kuga
* Emauska kuga
* Crna smrt
**Margita Gita Predić—Nušić** (Priština 28. april 1896 — Beograd, 1970), pozorišni delatnik. Ćerka je Branislava Nušića znamenitog srpskog književnika i komediografa.

Biografija
----------

Margita Predić je rođena u Prištini 28. aprila 1896. godine, kao Margita Nušić, od oca Branislava Nušića i majke Darinke, rođene Đorđević. Školovala se u Vojvodini i Beogradu.

### Školovanje

Studirala je vajarstvo i primenjenu umetnost u Beogradu, Pragu i Zagrebu. Ratne 1915. godine u Skoplju, se udala za Milivoja Mimu Predića (1885—1957), dramskog pisca i dramaturga. Na svadbu je sa fronta, uz dozvolu, došao njen brat Strahinja Ban i nakon slavlja se odmah vratio nazad.

Uskoro nakon toga je stigla tužna vest da je Strahinja (1896—1915) 12. oktobra umro od posledica teške rane. Očajni otac zbog bola za sinom jedincem nekoliko dana nije izlazio iz kuće, ali je uprkos tome organizovao pomoć masi izbeglica koje su stalno stizale u Skoplje. Poslednjim i prepunim vozom, 20. oktobra 1915. godine tužni mladenci sa ocem, majkom i dedom Đorđem napuštaju Skoplje i stižu u Prištinu.

Preživela je potom dramu albanskih planina, te se iz Drača prebacila u Marsej, pa u Pariz, gde je završila Školu primenjene umetnosti. Nakon rata se vratila u Beograd, gde je osnovala svoju privatnu školu dekorativnih umetnosti.

Umrla je u Beogradu 1970. godine.

### Kulturno delovanje

Ključni događaj u njenom kulturnom delovanju bilo je osnivanje pozorišta pozorišta „Boško Buha" koje je 1950. godine zajedno sa Đurinkom Marković osnovala. 
Godine 1956. poklonila je Muzeju grada Beograda očevu zaostavštinu, koja je sadržala 492 predmeta. Legat je obuhvatao radnu sobu, pribor za pisanje, karikature, knjige, dokumenta i fotografije.
Uz kostimografkinju Milicu Babić, suprugu Ive Andrića, smatra se jednom od najzaslužnijih žena na polju promocije primenjene umetnosti u Srbiji. One su pripadale tada nadolazećem talasu mladih žena obrazovanih u Evropi koje su želele da promovišu bavljenje primenjenom umetnošću kao profesijom.

Vidi još
--------

* *Dijapazon — Gita Predić-Nušić*

Literatura
----------

* Ćirković, Simo. *Ko je ko u Nedićevoj Srbiji 1941-1944*. Beograd : IPS Media : Prosveta, 2009 (Lazarevac : Elvod). ISBN 978-86-7274-388-3.

Spoljašnje veze
---------------

* Margita Predić-Nušić na sajtu IMDb
**Miho Pracat** (otok Lopud, oko 1522. – Dubrovnik 20. srpnja 1607.) – dubrovački pomorac, bankar i dobrotvor.

Rođen je oko 1522. godine na otoku Lopudu. Njegova obitelj potječe s otoka Šipana, a preselili su se na Lopud, koji je pružao veće mogućnosti. Kapetani s Lopuda bili su vlasnici četvrtine dubrovačke trgovačke flote u 16. stoljeću. Miho je radio kao pisar na brodu svoga ujaka. Kasnije je imao svoj brod. Kada mu je otac umro 1559. godine, prestao je ploviti i bavio se bankarstvom i brodogradnjom. Postao je jako bogat, imao je 15 imanja na Lopudu, u Gružu i u predgrađu Dubrovnika. Bio je pobožan čovjek i velike svote novca davao je u humanitarne svrhe. Pomogao je u izgradnji crkve na Dančama i za dvije crkve na Lopudu te je davao pomoć dubrovačkim franjevcima. Otkupljvao je kršćane, koje su Turci odveli u ropstvo.

U oporuci je sve bogatstvo, koje ga je bilo mnogo, ostavio u dobrotvorne svrhe. Dubrovčani su mu željeli odati počast, no dugo su oklijevali, jer tada nije bio običaj podignuti spomenik ljudima, osim svecima i mitskim bićima. Ipak, mu je podignut spomenik 1633. godine u u dvorištu Kneževa dvora, gdje i danas stoji. Tako je postao jedini pučanin, kojemu su u Dubrovačkoj Republici podigli spomenik. Kip je rad talijanskog kipara P. P. Jacomettija, dovršen je 1638. godine. Kip se vidi u šestoj epizodi druge sezone serije Igra Prijestolja u sceni s Kraljem začina u gradu Qarthu, snimanoj u Rektorovoj palači u Dubrovniku.
**Masakr u Rajniaju** (litvanski *Rainių žudynės*) bio je ratni zločin koji su počinili pripadnici sovjetskog NKVD-a kada su 24. i 25. 6. 1941. izvršili masakr nad između 73 i 76 litvanska državljana u šumi u Rajniaju, četiri kilometara jugoistočno od Telšiaija, u Litvaniji, nedugo nakon njemačkog napada na SSSR.

1940. SSSR je anketirao baltičke države, nakon čega je u Litvaniji uhićeno 6.606 "neprijatelja naroda", među njima i 334 Židova. U noći između 14. i 15.6. 1941. tjedan dana prije njemačke invazije, oko 17.000 političkih zarobljenika je deportirano u Sibir, gdje je velik broj umro od loših uvjeta.

Prije povlačenja iz te regije zbog njemačke invazije, NKVD je uzeo te litvanske zarobljenike iz zatvora u Telšiaija te ih odveo u šumu gdje ih je smaknuo. Iako je nekoliko tisuća osoba pogubljeno u NKVD-ovim masovnim smaknućima u Litvaniji, ovo klanje je ostalo osobito zapamćeno zbog sadistističkog mučenja zarobljenika. Mještani su su otkrili masovnu grobnicu nekoliko dana nakon što su njemačke snage već ušle u grad te su lokalni litvanski policajci natjerali Židove da iskopaju sve leševe te ih pokopaju u zajedničku grobnicu. Leševi su prethodno vrlo detaljno dokumentirani. Tijela su bila toliko osakaćena da su samo 26 žrtve identificirane. Prema nalazima obdukcije, NKVD je žrtvama rezao jezike, uši, genitalije, stavljao im genitalije u usta, kopao oči, trgao nokte na prstima, pravio pojas od kože žrtava, gorio im tijelo baklama i kiselinom, drobio kosti i lubanje, i to sve dok su još žrtve davali znakove života.

Počinitelji pokolja su nakon rata nastavili držati visoke položaje u SSSR-u, a neki su čak i dobili odlikovanja. Petras Raslanas, jedan od voditelja litvanskog odjela NKVD-a, je nakon raspada SSSR-a pobjegao u Rusku Federaciju. Litvanski sud ga je u odsutnosti zbog genocida osudio na doživotni zatvor, ali je Ruska Federacije odbila izručiti ga, pravdajući se da je "prebolestan za suđenje".

U znak sjećanja na nedužne žrtve, litvanske vlasti su 1991. na mjestu ovog zločina sagradile granitni križ i kapelu patnje.

Izvori
------

1. 1 2  DK Publishing 2015, str. 280
2. 1 2  Gitelman 1997, str. 187
3. 1 2 3 4 5  van Voren 2011, str. 27–28
4. ↑  „Petras Raslanas". trial-ch.org. Arhivirano iz originala na datum 2016-04-07. Pristupljeno 2016-01-08.

Literatura
----------

* DK Publishing (2015). *DK Eyewitness Travel Guide: Estonia, Latvia & Lithuania*. Penguin. ISBN 9781465445162.
* Gitelman, Zvi Y. (1997). *Bitter Legacy: Confronting the Holocaust in the USSR*. Indiana University Press. ISBN 9780253333599.
* van Voren, Robert (2011). *Undigested Past: The Holocaust in Lithuania - Opseg 31 iz On the boundary of two worlds*. Rodopi. ISBN 9789401200707.

Eksterni linkovi
----------------

* Detaljan izvještaj o žrtvama zločina na litvanskkom
**Miguel Ángel Blanco Garrido** (13.5. 1968 – 13.7. 1997) bio je lokalni političar Narodne stranke u gradu Ermua (provincija Biscay), u španskoj autonomnoj zajednici Baskiji.

Odrastao je u siromašnoj porodici doseljenika iz Galicije. Diplomirao je na lokalnom univerzitetu, a nakon što je dugo vremena radio u očevoj građevinskoj tvrtci zaposlio se u firmi za konzalting.

Godine 1995. se priključio lokalnom ogranku Narodne stranke, te bio treći na listi za lokalne izbore.

10.7. 1997. su ga kidnapirali članovi baskijske separatističke organizacije ETA. Vlastima u Madridu je postavljen ultimatum - ili će svi zatvoreni članovi ETA-e u roku od 48 sati biti premješteni u zatvore u Baskiji, ili će Blanco biti ubijen. Vlada je taj zahtjev odbila, a širom Španije su građani izašli na ulice, revoltirani otmicom mladog lokalnog političara.

Dva dana kasnije Blanco je pronađen vezanih ruku i dva metka u glavi. Odveden je u bolnicu, gdje je za nekoliko sati umro od ozljeda.

Hladnokrvna likvidacija Miguela Angela Blanca je dio baskijske javnosti natjerao da se ogradi od podrške ETA-i, te dovela do osnivanja građanske organizacije Foro Ermua, posvećene borbi protiv terorizma.

Eksterni linkovi
----------------

***Miguel Ángel Blanco*** na Wikimedijinoj ostavi

* Photo
* Miguel Ángel Blanco's fundation Arhivirano 2007-10-09 na Wayback Machine-u
**Miroslav Lukačić** (Zagreb, 7. travanj 1944. - Zagreb, 26. prosinca 2014.) bio je 
zagrebački rock gitarist, suosnivač Crvenih koralja.

Biografija
----------

Miro je svoju muzičku karijeru započeo 1962. kada je sa grupom vršnjaka osnovao sastav - *Crveni đavoli*, po uzoru na tada vrlo popularne britanske Shadowse. 
U prvoj postavi su uz Miroslava svirali Davorin Sarajlić (bas gitara), Rudi Šimunec (ritam gitara), Medo Josip Badrić (bubnjevi) i Jelenko Miran Perković (vokal). Sastav se ubrzo prezvao u Crveni dječaci i na kraju Crveni koralji. Umjesto Jelenka Perkovića za pjevača je došao Boris Babarović i počela je uspješna karijera koja je uz prekide trajala gotovo do 2007.

Miro je bio solidan gitarist, vjerni sljedbenik svog uzora Hank Marvina, koji za razliku od njega nije imao prilike pokazati svoje znanje na Fender Stratocasteru već na njegovoj njemačkoj kopiji Framus gitari, koja je imala sladunjaviji zvuk, po kom je ostao upamćen.

Preminuo je 26. prosinca 2014. u Zagrebu.

Bilješke
--------

1. ↑  „*Preminuo Miroslav Lukačić iz Crvenih koralja*" (hrvatski). Muzika.hr. Arhivirano iz originala na datum 2015-01-07. Pristupljeno 02. 01. 2015.

Povezano
--------

* Crveni koralji
13°3.32′N 59°33.51′W﻿ / ﻿13.05533°N 59.55850°W﻿ / 13.05533; -59.55850

**Cubana de Aviaciónov let 455** je bio kubanski avionski let iz Barbadosa na Jamajku koji je srušen 6. 10. 1976. godine usred terorističkog bombaškog napada. Svih 48 putnika i 25 članova posade su izgubili svoje živote kada je došlo do eksplozije u avionu marke Douglas DC-8-40; korišteni eksplozivi su različito identificirani kao dinamit ili C-4.

Dostupni dokazi su inkriminirali nekoliko antikastrovskih kubanskih emigranata povezanih s CIA-om te članove venezuelanske tajne policije DISIP-a. Nakon što je Kuba promptno optužila Sjedinjene Države za upletenost u rušenje, došlo je do značajnih političkih trzavica usred Hladnog rata. Dokumenti koje je CIA objavila 2005. godine otkrivaju kako je agencija već u lipnju 1976. godine imala čvrste dokaze o planovima kubanskih emigranata za napad na kubanski avion. Bivši CIA-jin operativac Luis Posada Carriles otkrio je mnoge detalje o napadu u svojoj knjizi *Caminos del Guerrero*, međutim je negirao bilo kakve teze o američkom sudjelovanju.

Ukupno četvocira muškaraca su uhapšeni zbog napada, a suđenje je održano u Venezueli. Freddy Lugo i Hernán Ricardo Lozano su osuđeni na 20 godina zatvora dok je Orlando Bosch oslobođen optužbi, nakon čega se preselio u Miami, FL, gdje je umro 2011. godine. Luis Posada Carriles je bio pritvoren osam godina, čekajući konačnu odluku, međutim je uspio pobjeći. Kasnije je otišao u Sjedinjene Države, gdje je pritvoren zbog ilegalnog prelaska granice, ali je konačno pušten 2007. godine.

Izvori
------

1. ↑  «ASN Aircraft accident Douglas DC-8-43 CU-T1201 Bridgetown International Airport (BGI)» ()

***Cubana de Aviación let 455*** na Wikimedijinoj ostavi
**Milan Kangrga** (Zagreb, 1. svibnja 1923. - Zagreb, 25. travnja 2008.), jugoslavenski (hrvatski) filozof koji je pripadao Praxis školi.

Biografija
----------

Rodio se u Zagrebu, gdje je pohađao i završio osnovnu školu i gimnaziju, maturirao 1942. godine. Polazi domobransku časničku školu u Austriji 1943.–1944. nakon čega služi kao zastavnik. Od svibnja 1945. godine je u Jugoslavenskoj armiji, a demobiliziran je koncem 1945. godine. Studira filozofsku grupu predmeta na Filozofskom fakultetu u Zagrebu. Prvi filozofski članak, pod naslovom "O etici", objavljen mu je već 1948. godine u Studentskom listu, a svojim je sadržajem naljutio tadašnje birokrate. Diplomira 1950. kao jedini diplomirani student filozofije te godine. Iste godine postaje asistent na Odsjeku za filozofiju iz predmeta etika i estetika. Redovni profesor na istom fakultetu postaje 1972. i u tom svojstvu ostaje do mirovine 1993. Godine 1953. postaje član KPJ, ali već iduće je godine isključen i više nikada nije bio član. Jedan od pokretača sveučilišnog časopisa *Pogledi* 1952. godine (glavni urednik bio je Rudi Supek). U njemu objavljuje svoje prve radove, npr. *"Problemi ideologije"* 1953. godine. Već 1954. godine, časopis je zabranjen nakon žestoke kritike iz redova partije. Godine 1957. jedan je od osnivača općeteorijskog časopisa *Naše teme*, u kojem objavljuju i filozofi. Doktorirao je s temom *Etički problem u djelu Karla Marxa*. Nakon toga, od 1962. do 1964. godine, boravi na studijskom usavršavanju u Heidelbergu, kao stipendist Alexander von Humboldt Stiftung (Humboldtova zaklada) (Bad Godesberg, SR Njemačka). Godine 1964. jedan od osnivača časopisa *Praxis*, koji postaje središte okupljanja i snažne profilacije grupe filozofa koji su po njemu dobili ime praxisovci. 

Održao je zapažena predavanja u Bonnu, Münchenu, Pragu, Budimpešti, Moskvi, Kijevu i drugim gradovima.

Profesor Kangrga bio je jedan od posljednjih Mohikanaca marksizma u Hrvatskoj, pa je tako često kao duhovit čovjek, znao reći za sebe: "*Ja sam ostao proleter!*" 

Preminuo je 25. IV. 2008. godine u 84. godini u Zagrebu.

Djela
-----

Objavio je dvanaest knjiga na hrvatskom jeziku, od kojih se mogu izdvojiti: 

* Etika i sloboda,
* Etika ili revolucija,
* Praksa-vrijeme-svijet,
* Smisao povijesnoga,
* Hegel-Marx,
* Etički problem u djelu K. Marxa,
* Šverceri vlastitog života,
* Nacionalizam ili demokracija,
* Etika.

Objavio je i nekoliko stotina članaka u časopisima i novinama, a bio je ostao aktivan u "bespoštednoj kritici" društvene zbilje.

Rasprave, studiji i članci objavljivani su mu u Njemačkoj, Italiji, SAD-u, Francuskoj, Španjolskoj, Mađarskoj, Čehoslovačkoj, Austriji i Meksiku.

Unutarnji linkovi
-----------------

* Historija i povijest u praxis filozofiji
* Praxis filozofija

Bilješke
--------

Eksterni linkovi
----------------

***Milan Kangrga*** na Wikimedijinoj ostavi

* Autobiografija Arhivirano 2007-03-11 na Wayback Machine-u
* Marxovo shvaćanje revolucije
* Prikaz knjige *Etika*
**Muhamed Nezirović** (Sarajevo 17. maja 1934. - Sarajevo, 2. juna 2008.) je bio bosanskohercegovački lingvist i diplomata. Posebno je poznat po radovima o jeziku sefardskih jevreja.

Život
-----

Diplomirao na Filozofskom fakultetu u Sarajevu. Odsek za romanske jezike i književnosti. Doktorirao na Univerzitetu u Clermont-Ferrandu (Francuska). Radni vek je proveo kao profesor na Odseku za romanistiku Filozofskog fakulteta Univerziteta. Posle penzionisanja njemu je dodeljeno zvanje profesora emeritusa.

Kao filolog, lingvist i istoričar književnosti bavio se proučavanjem starofrancuskog jezika i srednjovjekovne francuske književnosti. Posebno veliki doprinos dao je u polju istraživanja jevrejsko-španskog jezika bosanskih Sefarda, njihovoj usmenoj i pisanoj književnosti, te pojavama vezanim za boravak i život hispanofone zajednice u Bosni i uopšte sefardskih zajednica na Balkanskom poluostrvu.

Njegov interes za nasleđe bosanskih jevreja bio je u vezi i sa činjenicom da je poticao iz porodice čiji su članovi poznavali i govorili jevrejsko-španski jezik.

Političke i diplomatske aktivnosti
----------------------------------

Na Bosnjačkom Saboru održanom u Sarajevu 27. i 28. septembra 1993. godine izneo stav da Bošnjaci moraju krenuti u projekt stvaranja svoje nacionalne države, te se zalagao za stvaranje tri etnički zasnovane republike i kasniju podelu države.).

U periodu od 1995. do 1998. godine obavljao je dužnost ambasadora Bosne i Hercegovine u Kraljevini Španiji i u tom razdoblju gostovao kao profesor na španjolskim univerzitetima.

Dela
----

Objavio je više knjiga o jeziku i životu bosanskohercegovačkih sefardskih jevreja. Bio je i jedan od urednika *Enciklopedije Jugoslavije* (Redakcija za BiH):

### Knjige

* *Le vocabulaire dans deux versions du Roman de Thèbes* (1980)
* *Jevrejsko-španjolska književnost* (1992).

### Prevodi

* Marguerite Duras, *Ljubavnik* (1985).
* *Jevrejsko-španjolski romancero: (romance i druge pjesme)* (1987), s jevrejsko-španskog.
* Laura Papo Bohoreta, *Sefardska žena u Bosni* (2005), s jevrejsko-španskog.

Nagrade i odlikovanja
---------------------

* Vitez Italijanske Republike (1979). Odlikovan za kulturne zasluge.
* Dobitnik godišnje nagrade književnih prevodilaca BiH (1987).
* Nosilac najvećeg španskog odlikovanja Izabele Katoličke (2003).
**Nam Il** (korejski: 남일; Kyŏngwŏn, 5. lipnja 1915. – Pjongjang, 7. ožujka 1976.) je bio sjevernokorejski general pri Korejskoj narodnoj armiji i jedan od potpisnika sporazuma o primirju kojim je zaključen Korejski rat. 

Nam Il je rođen 5. lipnja 1915. u Kyŏngwŏnu, na sjeveru zemlje, koja je tada bila pod japanskom okupacijom. Vojno obrazovanje dobio je u Smolensku i Taškentu, a tokom Drugog svjetskog rata je služio na strani Sovjetskog Saveza kao načelnik stožera. Sudjelovao je u brojnim bitkama, uključujući i onu staljingradsku. 

Kada se, nakon rata, vratio u Sjevernu Koreju, postao je ministar vanjskih poslova i načelnik stožera Korejske narodne armije. Sudjelovao je u Korejskom ratu, a kada je rat 1951. došao u pat poziciju, Nam Il je bio glavni pregovarač Sjeverne Koreje. Dana 27. srpnja 1953. u P'anmunjŏmu je potpisao Korejski sporazum o primirju, kojim je uređen prekid vatre na Korejskom poluotoku.

Preminuo je 7. ožujka 1976. u Pjongjangu.

***Nam Il*** na Wikimedijinoj ostavi
|  |
| --- |
| ***Napoleon prelazi Alpe*** |
|  |
| **Jacques-Louis David**, 1801. |
| ulje na platnu , 259 × 221 cm |
| Nacionalni muzej dvorca Malmaison, Rueil-Malmaison |

**Napoleon prelazi Alpe** (francuski: *Bonaparte franchissant le Grand-Saint-Bernard*, tj. *„Napoleon prelazi preko prijelaza Grand-Saint-Bernard"*) je slavno ulje na platnu koje je 1801. godine naslikao tada najveći i najutjecajniji neoklasicistički slikar, Jacques-Louis David. Ovu sliku je naručio Karlo IV. Španjolski, a u trenutku kada je Jacques-Louis David naslikao bio je najvažniji slikar u Francuskoj. Nakon što je bio ispratio Francusku revoluciju, bez dvojbe je slijedio i Napoleona, oduševljen njegovim ozračjem herojstva. Naime, Napoleon je tada imao tek 28 godina i već je bio cijenjen general koji je već dva puta pobijedio Austrijance u Italiji u samo pet godina. Iako je Napoleon odbio pozirati za sliku, slikaru je poslao svoju uniformu koju je nosio u Bitci za Marengo. Također, izrazio je želju da ga se radije naslika „mirnog na hirovitom pastuhu" nego da bude prikazan s isukanom sabljom kako je predložio David. U duhu svog slikarstva, David ga je naslikao iznimno idealizirano.

Verzija s crvenim ogrtačem u Austrijskoj galeriji Belvedere
Napoleon je predstavljen kao romantičarski heroj na propetom konju ogrnut u vatrenu pelerinu. U stvarnosti je putovao na magarcu ogrnut neuglednim sivim kaputom. Iako je potpuno neoklasična u čvrstoći linija, ova slika ima baroknu dramatičnu dijagonalnu kompoziciju, koja stvara romantičarski dojam. Dijagonalna kompozicija pretpostavlja trenutak kada je Napoleon naredio svojoj vojsci da napreduje preko obronka, no na slici on gleda u nas promatrače kao da nas poziva da ga slijedimo. U iznimnoj propagandnoj slici koja je nastala Napoleon se povezuje s Hanibalom i Karlom Velikim, koji su također prešli Alpe sa svojom vojskom, tako što je laskajući Napoleonu David urezao imena ove trojice vojskovođa na kamen u lijevom kutu slike.

Ovu izvornu sliku sa žutim ogrtačem Naoleon je dao umnožiti mnogo puta s drukčijom bojom ogrtača (Austrijska galerija Belvedere, Muzej historije umjetnosti u Beču i dr.). Kada je Napoleon skinut s vlasti 1814. godine, David se preselio u Bruxelles, gdje je i preminuo 1825. godine.

Izvori
------

1. ↑  *30,000 Years of Art: The story of human creativity across time and space*, Phaidon Press Inc. 2007. New York, str. 852. ISBN 978-0-7148-4789-4
2. ↑  Marilyn Stockstad, Art History vol. 2, Pearson Education Ltd. 2005. New Jersey, str. 951. ISBN 0-13-145527-13 Uneseni ISBN nije važeći.

Literatura
----------

***Napoleon prelazi Alpe*** na Wikimedijinoj ostavi

* () Dominique-Vivant Denon, *Vivant Denon, Directeur des musées sous le Consulat et l’Empire, Correspondance, 2 vol.*, Réunion des Musées nationaux, Pariz, 1999.
**Ljerko Spiller** (Crikvenica, 22. 7. 1908 - Buenos Aires, Argentina, 9. 11. 2008), jugoslavenski, hrvatski i argentinski violinist i glazbeni pedagog.

Biografija
----------

Ljerko Spiller je rođen u Crikvenici 22. 7. 1908 godine u židovskoj obitelji. Nakon prvog svjetskog rata preselio se s obitelji iz Crikvenice u Zagreb, gdje je učio svirati violinu u Glazbenoj školi Hrvatskog glazbenog zavoda kod samog utemeljitelja Zagrebačke violinističke škole Vaclava Humla.

Kao stipendist francuske vlade je znanje usavršavao na pariškoj École Normale de Musique, počevši od 1928, kada je počeo učiti kod Gastona Pouleta, a nastavio kod slavnog Jacquesa Thibauda. Na njegovu preporuku Spiller svira u svježe utemeljenom Komornom orkestru Alfreda Cortota (zajedno sa, među ostalim, Zinom Francescattijem i violistom Mauriceom Vieuxom). Kad je Francescatti otišao, Spiller je dobio njegovo mjesto koncertnog majstora. Diplomiravši na svojoj školi 1930, uskoro se zaposlio na njoj kao predavač, radivši do 1935.

Od 1935 živio je i radio u Argentini. Od 1989 predsjedao je ocjenjivačkim sudom na Međunarodnom violinističkom natjecanju "Vaclav Huml". Autor je metode za učenje sviranje violine "*Djeca uče svirati violinu*" (objavljeno na njemačkom, španjolskom i engleskom) Ljerko Spiller je umro u Buenos Airesu 9.11 2008 godine.

Nagrade
-------

* 1935: jedan od laureata na međunarodnom violinističkom natjecanju *Henryk Wieniawski*, održanom u Varšavi
* 1971: nagrada Sirlin
* 1996: počasna diploma OEA-e i CIDEM-a, dodijeljeno u Washingtonu
* 1997: Red Danice hrvatske s likom Marka Marulića
* 1999: *Čovjek godine* u izboru Američkog biografskog instituta
* nagrada Konex za pedagoga (vidi es:premio Konex)
* nagrada Konex za klasičnu glazbu
* nagrada Bach 2000.
* posebno priznanje SADEM (Sociedad Argentina de Educación Musical)
* 2001.: počasni građanin Buenos Airesa

Literatura
----------

* Snješka Knežević, Aleksander Laslo (2011). *Židovski Zagreb*, Zagreb: AGM, Židovska općina Zagreb. ISBN 978-953-174-393-8
* Kraus, Ognjen (1998). *Dva stoljeća povijesti i kulture Židova u Zagrebu i Hrvatskoj*, Zagreb: Židovska općina Zagreb. ISBN 953-96836-2-9

Vanjske poveznice
-----------------

* MATICA HRVATSKA / VIJENAC – Zlatko Stahuljak: LJERKO SPILLER – In memoriam: Sljedbenik Vaclava Humla
**Napoléon-Louis Bonaparte** (Pariz, 11. listopada 1804. - Forlì, 17. ožujka 1831.) je bio srednje dijete Louisa Bonapartea i Hortense de Beauharnais, od 1. do 9. srpnja 1810. kralj Holandije s titulom **Lodewijk II**.

Rođen je u Parizu, dvije godine nakon svog starijeg brata, Charlesa. Kako je Charles umro već 1807. godine, Napoléon-Louis je s tri godine postao prijestolonasljednik Holandije, a kako je bio najbliži rod Napoleona I, kratko je vrijeme bio i prvi prijestolonasljednik Francuske. Potonju titulu izgubio je 20. ožujka 1811. kada je Marie-Louise Napoleonu rodila sina koji će postati novi prijestolonasljednik. Godine 1809. Napoleon I ga je imenovao velikim vojvodom od Berga, što je titula koju je zadržao do 1813. godine.

I dok Napoléon-Louis nikada nije naslijedio francuski tron, nakon očeve abdikacije 1. srpnja 1810. devet dana je bio holandski kralj, sve dok 9. srpnja 1810. Napoleon I nije anektirao Holandiju. Nakon Napoleonovog kraha kod Waterlooa 1815. godine, Napoléon-Louis je otišao u egzil.

Oženio se prvom rođakinjom, Charlotte, koja je bila kći Josepha Bonapartea, najstarijeg brata njegova oca. Zajedno s bratom Louisom-Napoléonom, Napoléon-Louis se skrasio u Italiji, gdje su obojica zastupali liberalnu politiku i stupili u kontakt s revolucionarnim karbonarima. Dana 17. ožujka 1831. dok su bježali iz Italije zbog kraha njihovih revolucionarnih aktivnosti, Napoléon-Louis, bolujući od malih boginja, umire.

Pokopan je u gradiću Saint-Leu-la-Forêt, kao i njegov otac.

***Napoléon Louis Bonaparte*** na Wikimedijinoj ostavi

|  |
| --- |
| Napoléon Louis Bonaparte **Dinastija Bonaparte****Rođen/a:** 11. listopada 1804.  **Umro/la:** 17. ožujka 1831. |
| Kraljevske titule |
| Prethodi:**Lodewijk I** | **Kralj Holandije**1. srpnja 1810. – 9. srpnja 1810. | **Upražnjen/a**Titulu preuzeo/la**Willem I*****kao kralj Nizozemske*** |
| Prethodi:**Joachim I** | **Veliki vojvoda od Berga**3. ožujka 1809. – 1. prosinca 1813. | ***titula ukinuta*** |
| Nizozemska kraljevska porodica |
| Prethodi:**Napoléon Charles Bonaparte** | **Pretendent na nizozemsko prijestolje***kao prijestolonasljednik Holandije*5. svibnja 1807. – 1. srpnja 1810. | **Upražnjen/a**Titulu preuzeo/la**Willem Frederik*****kao princ od Oranjea*** |

| * p
* r
* u
Nizozemski vladari |
| --- |
| Kraljevina Holandija(1806–1810) | 
* Lodweijk I
* Lodweijk II

 |  |
| Kraljevina Nizozemska1(1815–danas) | 
* Willem I
* Willem II
* Willem III
* Wilhelmina
* Juliana
* Beatrix
* Willem-Alexander

 |
| 1. Vidi i Suverena kneževina ujedinjene Nizozemske (1813-1815) i Ujedinjena Kraljevina Nizozemska (1815–1839). |
**Dionisije** (u miru **Dragoljub Milivojević**; 13/26. jula 1898 — 15. maja 1979) - episkop američko-kanadski (1939—1964), osnivač Slobodne srpske pravoslavne crkve.

Istorija
--------

Rođen je 13/26. jula 1898. u selu Rabrovcu kod Smederevske Palanke. Posle završene gimnazije i velike mature upisuje studije na Pravnom fakultetu Beogradskog univerziteta, da bi posle dve godine upisao studije na Bogoslovskom fakultetu, na kojem je i diplomirao. Po završetku studija stupa u brak, međutim, ubrzo mu umire supruga i ostaje udovac. Potom odlazi na Svetu goru, u manastir Hilandar, gde prima monaški postrig i dobija monaško ime Dionisije. Do izbora za vikarnog episkopa bio je starešina manastira, profesor bogoslovije u Sremskim Karlovcima i upravitelj Monaške škole u manastiru Dečanima. Istovremeno je bio veoma aktivan u bogomoljačkom pokretu, u koji se uključio još od svojih studenskih dana. Uređivao je bogomoljački list Hrišćanska zajednica, sve do 1933. godine.

Izabran je za Episkopa moravičkog i vikara patrijarha Gavrila 1938. godine i hirotonisan avgusta iste godine u beogradskoj Sabornoj crkvi. Krajem 1939. godine je izabran za Episkopa američko-kanadskog. Upravu Eparhije američko-kanadske je preuzeo 15. aprila 1940. godine, uoči izbijanja Drugog svetskog rata.

Svoj rad u Eparhiji američko-kanadskoj episkop Dionisije je počeo od manastira Svetog Save u Libertivilu. Najpre je premestio sedište Eparhije iz Čikaga u manastir Svetog Save u Libertivilu, a zatim je izvršio njegovo potpuno renoviranje. U toku 1941/43, godine uvećao je manastirsko imanje za 73 akra. Na Šejdlandu u Pensilvaniji, 1950. godine je kupio farmu od 1400 akara sa zgradama za smeštaj ostarelih lica i za dečije letovalište; a u Džeksonu, Kalifornija, dokupio je 173 akara zemlje. Organizovao je veći broj parohija i crkveno-školskih opština. Svakako, među najznačajnije poduhvate koje je episkop Dionisije preduzeo kao Episkop američko-kanadski, jeste njegov rad na dovođenju i zbrinjavanju Srba iz zarobljeničkih logora Nemačke, Italije i Austrije, po završetku Drugog svetskog rata. Prema evidenciji, 16.000 Srba dovedeno je u Ameriku i Kanadu na osnovu garantnih pisama koje je episkop Dionisije potpisao i oko 30 pismenih izjava za sveštenike koji su došli u Ameriku i Kanadu, kojima je obezbedio parohije.

Da bi upoznao svetsku javnost sa stradanjima srpskog naroda za vreme Drugog svetskog rata, napisao je knjigu na engleskom jeziku: Mučeništvo srpskog naroda.

Zbog stvaranja raskola u Srpskoj pravoslavnoj crkvi u Americi, raščinjen je od strane Svetog arhijerejskog sabora 1964. godine.
U Australiji je sazvao Prvi crkveno-narodni sabor u Melburnu, 31. oktobra 1964. godine, na kome je osnovana Slobodna srpska pravoslavna crkva, Eparhija za Australiju i Novi Zeland.

Umro je 15. maja 1979. u manastiru Sv. Save u Libertivilu i sahranjen pored manastirske crkve.

Vidi još
--------

* Mitropolija novogračanička

Spoljašnje veze
---------------

* ISTORIJA SRPSKE PRAVOSLAVNE CRKVE U AUSTRALIJI, NOVOM ZELANDU I JUŽNOJ AFRICI
**Nenad Bogdanović** (12. 5. 1954. — 27. 9. 2007.) je bio srpski političar najpoznatiji po tome što je bio gradonačelnik Beograda.

Posle završene Matematičke gimnazije diplomirao je i magistrirao na Elektrotehničkom fakultetu. Bavio se telekomunikacijama, na istraživačkim i razvojnim, a potom i na menadžerskim poslovima, najpre u "Pupinu", a zatim i u drugim firmama iz ove oblasti.

Od 1992. član je Demokratske stranke, koja ga je već 1993. izabrala za predsednika zemunskog odbora, potom potpredsednika Gradskog odbora i poverenika za Beograd.

Bio je i potpredsednik ekspertske "Vlade za Beograd" DS-a i GSS-a do septembra 2000. i predsednik Gradskog odbora Beograda Demokratske stranke do 2004.

Od 2000. do 2004. bio je predsednik Izvršnog odbora Skupštine grada Beograda.

Od oktobra 2004. bio je gradonačelnik glavnog grada Srbije. Bio je prvi gradonačelnik Beograda izabran na neposrednim izborima za tu funkciju.

Umro 26.9.2007. posle kratke i teske bolesti u 54. godini života.

Vanjske veze
------------

***Nenad Bogdanović*** na Wikimedijinoj ostavi



  


|  |  |
| --- | --- |
|  | *Ovaj članak o **osobi** je u začetku. Možete pomoći Wikipediji tako da ga proširite*. |
Srpska narodna nošnja
Vrlička narodna nošnja. Žensku narodnu nošnju kao i mušku odlikuje višeslojno oblačenje jednog predmeta preko drugoga, iako je košulja prvi i osnovni, vidljivi dio nošnje.
Narodna nošnja u Jajcu (BiH)
**Narodna nošnja** obično je naziv za tradicijsku i historijsku odjeću. Nošnje postoje uglavnom unutar pojedinih regija, država ili članova neke skupine, kao što su etničke skupine ili skupine neke struke.

Tradicijsku službenu odjeću nose uglavnom članovi određene struke, obrtništva iz urbane sredine, dok narodna nošnja ima svoje korijene u ruralnim područjima. Prve se seljačke narodne nošnje pojavljuju krajem 15. stoljeća.

Primjeri tradicijske odjeće
---------------------------

Narodna nošnja slovi u brojnim dijelovima svijeta kao dio kulturne baštine. U doba globalizacije u svakodnevnom životu uglavnom ili u velikoj mjeri je potisnuta i samo se još nosi kod posebnih prigoda.

U nekim zemljama, tradicijsku se odjeću još uvijek nosi i u svakodnevnom životu.

Primjeri za tradicijsku odjeću:

* Áo dài (Vijetnam)
* cheongsam (Jurchen i NR Kina)
* chima jeogori, *hanbok (Koreja)*
* čador (Iran)
* dirndl, (Austrija, Bavarska)
* kilt (Škotska)
* kimono, *Yukata* (Japan)
* krama (Kambodža)
* sari (Indija i Nepal)
* thamén (Mjanma)

* Tradicijska odjeća
* Mjanma Mjanma
* Japan Japan
* Peru Peru
* LaponijaLaponija
* Nizozemska Nizozemska
* Grčka Grčka

Hrvatske narodne nošnje
-----------------------

Miljevačka narodna nošnja
Hrvatske narodne nošnje sastoje se iz košulje, suknje, pregače, marame, prsluka, hlača i obuće.

Vrste hrvatskih narodnih nošnja mogu se općenito podijeliti na: kontinentalnu, planinsko-priobalnu i nošnje u priobalju.

Narodna nošnja postoji obično u dvije verzije: nošnja za radne dane i svečana nošnja. Posebno svečane narodne nošnje često su vrlo zahtjevno izvedene. Uključuje ponekad i tipične kape. Svečane nošnje se ponekad nose na festivalima i tradicijskim priredbama.

Odjeća otkriva razne informacije o osobi koja ju nosi kao što su primjerice:

* iz koje regije je odjeća
* iz kojeg je sela
* iz kojeg gospodarskog sloja
* socijalni status u zajednici
* status (slobodan/slobodna, oženjen/udata, udovac/udovica)
* prikaz žalosti za umrlom osobom
* povod (večera, odjeća za svetu misu, obična nedjelja, vjenčanja, pričesti, krizme i dr.)

Primjeri hrvatske narodne nošnje:

* Đakovački vezovi
* Hrvatske narodne nošnje
* Šibensko puce
* Šibenska kapa

Vanjske veze
------------

***Narodna nošnja*** na Wikimedijinoj ostavi

* Đakovački vezovi u Hrvatskoj Arhivirano 2010-09-23 na Wayback Machine-u
* Narodne nošnje u Njemačkoj
* Narodne nošnje u Austriji Arhivirano 2004-12-05 na Wayback Machine-u
* Narodne nošnje u Rusiji