recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Hram Fortune Virilis** (Mnogo sreće), 1. st. pne. Piazza Bocca della Verità u Rimu.
**Hram Herkula pobjednika**, blizu Marcelovog teatra u Rimu rađen je u Grčko-rimskom stilu.
Razvoj **rimskog hrama** počeo je miješanjem grčkih stilova (jonski i korintski) s elementima etrurskog hrama (visoki podij, duboko predvorje i široko svetište koje uključuje stupove peristila – tzv. *pseudodipteros*), npr. *Hram Fortune Virilis* iz kasnog 2. st. pne.

**Augustov hram** u Puli iz 1. st.
**Panteon u Rimu** iz 2. st. crtež presjeka i pročelja.
Nedugo nakon nastanka ovakvih hramova, nastali su i kružni hramovi na tradiciji starorimskih građevina i grčkih *tolosa* (*Sibilin hram*, rano 1. st. pne.). No rimski hramovi su se razlikovali od grčkih prije svega u dimenzijama i uporabi betona, zatim u visokom podiju koji su preuzeli od Etruščana i unutarnjoj koncepciji – dok su Grci hram pravili za doživljaj izvana, a unutrašnjost zanemarivali, Rimljani unutra grade niše i svetišta, a vanjštinu često pojednostavljuju običnim zidom ili polu-stupovima i polu-stubovima. Ovakvi hramovi nisu bili slučajni, niti kratka vijeka, označili su gradnju hramova u cijeloj Italiji i drugim carskim gradovima sve do 3. st.

Masivnost građevina, kao karakteristika rimske umjetnosti, nije zaobišla ni hramove; tako imamo kompleks betonskog svetišta od mnogih rampi, stepeništa, dvorišta i polukružnog svetišta s brojnim arkadama, nišama i svodovima (*Svetište Fortune Primigenie* u Palestrini, podnožju Apenina, sjeverno od Rima, rano 1. st. pne.).

Grobna arhitektura, također specifična za Rim, rađena je u vidu oltara i manjih hramova (kao Ara Pacis, ali čak i jedna piramida u Rimu), a najznačajniji je *Hadrijanov mauzolej* (današnji *Castel Sant'Angelo*) za koji je nacrte uradio sam Hadrijan.

Najoriginalniji rimski hram je svakako *Panteon* u Rimu iz 2. stoljeća posvećen Panteonu rimskih bogova, a nastao je (po legendi) također po nacrtima cara Hadrijana. Ova građevina ima portik u obliku klasičnog rimskog hrama s osmerostrukom kolonadom korintskih stupova, a centralni dio je jedinstven kvadratni prostor prekriven najvećom kupolom antike. Izvana ravna i bez ukrasa, iznutra je iznimno ukrašena, prepuna arhitektonskih i kiparskih dekoracija. To je ujedno najbolje očuvani spomenik rimske arhitekture na svijetu.

Poveznice
---------

* Grčki hram
* Rimske građevine
* Umjetnost starog Rima
* Hram

Vanjske veze
------------

***Rimski hram*** na Wikimedijinoj ostavi

* Hadrianov hram u Rimu. Arhivirano 2010-04-15 na Wayback Machine-u Quicktime VR
* Panteon u Rimu. Arhivirano 2008-08-07 na Wayback Machine-u Quicktime VR

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* LCCN: sh85133769
* BNF: cb12039870m (podaci)
* HDS: 007883

 |
**Nestinarstvo** je vrhunac godišnjeg rituala na praznike Svetih Konstantina i Jelene (3. i 4. juna) u selu Bugari, u regionu planine Strandže u jugoistočnoj Bugarskoj. Nekada se slavilo u tridesetak obližnjih bugarskih i grčkih sela, Nestinarstvo je danas ostalo u tradiciji jednog bugarskog sela, sa svega stotinu stanovnika. Tokom godišnjeg rituala, hiljade ljudi iz šire okoline, sa obe strane granice, se pridružuju ritualu.

Ritual se održava kako bi se osiguralo blagostanje i plodnost sela. Ujutro se obavljaju osveštani i obredni obredi i povorka sa svetim ikonama koje predstavljaju dva svetitelja putuje izvan sela do izvora sa svetom vodom, uz pratnju bubnja i gajdi.

Na izvoru se svima prisutnima dijele sveta vodica i svijeće za dobro zdravlje. Festival se završava plesom u večernjim satima kao najvišim oblikom počasti svecima. Ljudi u tišini formiraju krug oko zapaljenog žara, uz zvuke bubnjem. Nestinari, duhovni i fizički vođe kroz koje sveci izražavaju svoju volju, počinju ulaziti u krug i gaziti žar.

Nematerijalna svjetska baština
------------------------------

Nestinarstvo se nalazi na UNESCO-voj Reprezentativnoj listi nematerijalnog svjetskog naslijeđa čovječanstva kao element nematerijalnog kulturnog naslijeđa u Bugarskoj. Odluku o upisu donio je Međuvladin komitet za očuvanje nematerijalnog kulturnog naslijeđa na zasjedanju koje je održano od 9. do 14. decembra 2019. u Bogoti u Kolumbiji

Izvori
------

1. ↑  Bugarske tradicije (bugarski jezik)
2. ↑  UNESCO: Nematerijalna kulturna baština u Bugarska- ich.unesco.org, Pristupljeno, 7.12.2023()
3. ↑  UNESCO: Nestinarstvo - ich.unesco.org, Pristupljeno, 7.12.2023()

***Nestinarstvo*** na Wikimedijinoj ostavi

[[Kategorija:Nematerijalna svjetska baština u Bjelorusiji]
**Duduk** je stoljećima star drveni duvački instrument koji se sastoji od tri dijela: tijela, široke i ravne duple trske i kopče. Karakteriše ga topao, mekan, blago nazalan zvuk. Instrument je tradicionalno napravljen od drveta šljive ili kajsije i premazan lanenim ili maslinovim uljem. Nakon što se osuši, majstori izbuše nekoliko rupa u prednjem dijelu tijela i jednu rupu u stražnjem dijelu. Veličine, broj rupa i korišteni materijali razlikuju se ovisno o regiji. Spada u kategoriju aerofona, koja uključuje slične instrumente:

* balaban koji se svira u Azerbejdžanu i Iranu
* duduki uobičajen u Gruziji
* jasti alaban u Dagestanu
* mej u Turskoj
* Hichiriki (Japan)
* Piri (Koreja)
* Guanzi (Kina)
* Kamis Sirnaj (Kirgistan)

Nematerijalna svjetska baština
------------------------------

Sviranje na balabanu ili meju nalazi se na UNESCO-voj Reprezentativnu listu nematerijalnog kulturnog nasleđa. Prvi put je postavljen pod nazivom - duduk i njegova muzika, na zasjedanju Međuvladinog komiteta za očuvanje nematerijalnog kulturnog nasleđa koje je održano od 4. do 8. novembra 2008. god. u Istanbulu, u Turskoj, po zahtjevu Armenije.

Balaban igra značajnu ulogu u muzičkim kulturama Azerbejdžana i Turske i obično se koristi kao solo ili prateći instrument na narodnim feštama, svadbama i koncertima. Kao zajednički element nematerijalnog kulturnog nasleđa u te dvije zemlje, pod imenom balaban/mej, po drugi put se našao na osnovu odluku o upisu istok komiteta na zasjedanju održanom od 5. do 8. decembra u Cresta Mowani, u Bocvani. god.

1. ↑  UNESCO duduk i njegova muzika - ich.unesco.org, Pristupljeno, 17.12.2023
2. ↑  UNESCO: Nematerijalna kulturna baština u Armeniji - ich.unesco.org, Pristupljeno, 7.12.2023
3. ↑  UNESCO izvođenja na balabanu ili meju - ich.unesco.org, Pristupljeno, 17.12.2023
4. ↑  UNESCO: Nematerijalna kulturna baština u Turskoj - ich.unesco.org, Pristupljeno, 7.12.2023

***Duduk*** na Wikimedijinoj ostavi

***Duduk*** na Wikimedijinoj ostavi
**Majmunov mozak** je kontroverzno jelo koje se često pripisuje kineskoj kuhinji ali je deo i mnogih drugih kuhinja.

Pored toga što se često smatra delom tradicionalne kineske kuhinje koja je bila prisutna i na carskom dvoru u Pekingu,, postoje i podaci da je u Indoneziji je zbog nepotvrđenog verovanja da majmunov mozak leči impotenciju došlo do preteranog lova na majmune i značajnog smanjivanja njihovog broja a i o tome da se majmunov mozak koristi u određenim ritualima u Africi kada u procesu inicijacije novog plemenskog poglavice on jede mozak ulovljenog gorile.

Indonezija
----------

U Indoneziji je 1994. godine osnovana neprofitna organizacija ProFauna koja se bavi zaštitom divljih životinja i koja je pokrenula kampanju za smanjenje godišnjih kvota za lov na majmune, između ostalog i zbog toga što se u pojedinim delovima Indonezije kao što je grad Medan u severnoj Sumatri, živim majmunima raseca lobanja na pola kako bi vlasnici restorana u kojima se na meniju nalaze specijaliteti od majmunskog mesa mogli da im isisaju mozak.

Popularna kultura o majmunovom mozgu
------------------------------------

Postoje navodi o tome da su navodi o postojanju jela pod nazivom majmunov mozak klasičan primer urbane legende.

* Mondo film (pseudodokumentarni film) pod nazivom Faces of Death sadrži scenu u kojoj grupa ljudi jede majmunov mozak

Izvori
------

1. ↑  „Year Of Monkey". Pristupljeno 24. jul 2010. »,monkey brain seems to have figured on a now-lost menu prepared for the imperial court in Beijing during the Qing Dynasty«
2. ↑  „Gorillas in African Culture and Medicine". 18. jun 1999.. Arhivirano iz originala na datum 2005-09-05. Pristupljeno 24. jul 2010. »The Anyang in Cameroon near the border to Nigeria were formerly only allowed to hunt gorillas for the initiation of a new chief, when a gorilla had to be killed. The chief had to eat the brain and another high-ranking person ate the heart.«
3. ↑  „ProFauna Demands For Wild Macaque Catching To Stop". ProFaun. 16. januar 2008.. Pristupljeno 24. jul 2010. »The primates are also consumed as delicacies for their meat and brain. In some cities like Jakarta, Medan, and Palembang, monkey meat is listed on restaurant menus. It is estimated that 3000 individuals are slaughtered for delicacies every year.
In Medan, North Sumatera, the monkey's skull is chopped in half while it is still alive so the restaurants' patrons can suck its brain.«
**Proljetni ritual Jurauska Karahoda** obavljaju mještani sela Pahost na dan svetog Đurđa, prema julijanskom kalendaru. Prema gregorijanskom kalendaru taj dan je 6. maja. U Pahostu se praznik obilježava kroz poseban obredni obred Tradicionalno, ritual uključuje dva ciklusa koji obuhvataju razne obredne radnje, pjesme, igre, znamenja i vjerovanja. 

Prvi ciklus odvija se u dvorištu, gdje se životinje izvode iz štale prvi put nakon zime, uz niz ritualnih radnji za zaštitu stoke. Drugi ciklus je povezan sa zemljoradničkom tradicijom; počinje uoči praznika pečenjem obredne pogače i crnog hljeba.

Sledećeg jutra seljani odlaze u polje, noseći svečani peškir, hljeb i osmokraku zvijezdu. Žene koje pjevaju ceremonijalne pjesme i muškarci koji nose pogaču formiraju krug i pjevaju, a komad crnog hljeba zakopava se u zemlju uz molitvu za dobru žetvu.

Učesnici su potom dijelili komade obredne pogače po cijelom selu i fešta se nastavlja do večeri.

Nematerijalna svjetska baština
------------------------------

Proljetni ritual Jurauska Karahoda nalazi se na UNESCO-voj Reprezentativnoj listi nematerijalnog svjetskog naslijeđa čovječanstva kao element nematerijalnog kulturnog naslijeđa u Bjelorusiji. Odluku o upisu donio je Međuvladin komitet za očuvanje nematerijalnog kulturnog naslijeđa na zasjedanju koje je održano od 9. do 14. decembra 2019. u Bogoti u Kolumbiji

Izvori
------

1. ↑  UNESCO: Nematerijalna kulturna baština u Bjelorusiji- ich.unesco.org, Pristupljeno, 7.12.2023()
2. ↑  UNESCO: Proljetni ritual Jurauska Karahoda - ich.unesco.org, Pristupljeno, 7.12.2023()
**Termini Imerese** (za antike znan po grčkom imenu: *Θερμαὶ ῾Ιμεραῖαι* i latinskom *Thermae Himerenses*) je grad i komuna u talijanskoj provinciji Palermo, u regiji Sicilija od 27 502 stanovnika.

Geografske karakteristike
-------------------------

*Termini Imerese* leži na 77 m nadmorske visine, na obronku brežuljka gotovo u centru prostranog Zaljeva Termini. Grad je podijeljen na stari gornji i moderni donji grad u kom su smješteni industrijski pogoni i nova zdanja, od luke do termi duž obale zaljeva.. *Termini* je udaljen 35 km jugoistočno od Palerma.

Katedrala San Nicola di Bari

Historija
---------

Arheološki nalazi iz okolice grada, kao i u samom gradu (ispod utvrde) dokazuju da je kraj bio naseljen još od paleolita i brončanog doba. Grad se prvi put spominje pod imenom *Thermae* u djelu grčkog pjesnika Pindara. Nakon što su Kartažani razorili obližnji grad Himmeru - 409. pne. preživjeli stanovnici su pobjegli u *Termini* i tu se naselili. 
Od svog osnivanja pa sve do pada pod Rim *Termini* je bio malo grčki a malo kartaški grad, što nije ni čudo jer se nalazio na granici njihovih uticaja, koja je išla rijekom Torto.

Rimljani su ga zauzeli za Prvog punskog rata - 252. pne.  pod vodsvom konzula Gaja Aurelija Cotta. Kako je *Termini* imao rijeku Torto, luku i termalne izvore dopao se Rimljanima pa je grad za njihove vladavine doživivio izuzetan ekonomski i kulturni procvat. O tome i danas svjedoče ostaci amfiteatra, foruma i dvoetažnog akvadukta, koji je dovodio vodu sa 8 km udaljenih izvora.

*Termini* je još od kasne antike bio biskupsko sjedište, a to je i danas.
Saraceni su zauzeli *Termini* - 828. i vladali njime do početka 11. vijeka, kad su ih istisnuli Normani. 
Kad je car Svetog Rimskog Carstva Karlo V. 1535 boravio u *Terminiju*, dao je da se gradska jezgra i rimska utvrda opašu bedemima.

Znamenitosti
------------

*Termini* nema puno antičkih spomenika, jer se moderan grad nalazi na temeljima starog. Iz rimskih vremena najimpresiviji spomenik su ostatci velikog akvadukta, i amfiteatra koji je mogao primiti 4 000 gledaoca. Iz novijeg doba najipresivnija je Katedrala San Nicola di Bari iz 15. vijeka

Privreda i transport
--------------------

*Termini Imerese* je industrijski grad sa velikom termoelektranom, sumporanom i pogonima automobilske, tekstilne, građevinske, prehrambene i metalurške industrije.
*Termini* je i veliko cestovno i željezničko čvorište, sa vrlo prometnom lukom. Razvijen je i turizam, zahvaljujući termalnim izvorima, koji su se koristili još od antike.

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5 6  „*Termini Imerese*" (talijanski). Trecani enciclopedia Italiana. Pristupljeno 17. 06. 2013.
2. 1 2 3 4 5  „*Termini Imerese*" (talijanski). Trecani enciclopedia Italiana. Pristupljeno 17. 06. 2013.

Vanjske veze
------------

***Termini Imerese*** na Wikimedijinoj ostavi

* Službene stranice grada ()
* *Termini Imerese* na portalu ()
**Hotel Imperial** drugi je po redu hotel otvoren u Opatiji te jedan od prvih hotela na jadranskoj obali. Predstavlja jednu od opatijskih znamenitosti.

Povijest
--------

Kako Grand Hotel Kvarner više nije mogao prihvatiti sve brojnije posjetitelje Opatije, Južne su željeznice pristupile podizanju novog hotela, otvorenog već 1885. i nazvanog ***Kronprinzessin Stephanie*** po prijestolonasljednici Štefaniji, Rudolfovoj supruzi koja se s mužem i pojavila na otvorenju. Arhitekt Wilhelm je gostima hotela ponudio sav onodobni luksuz, od centralnog grijanja do bazena i, kasnije, kinematografa koji su hodnicima bili povezani sa središnjim dijelom hotela. Zahvaljujući reprezentativnoj formi i položaju, hotel su za svoje boravke među ostalima odabrali i James Joyce, car Franjo Josip I. i Josip Broz Tito, koji je ovdje boravio 1946. godine. 

Hotel je zanimljiv i po činjenici da se iz promjene njegovih imena može rekapitulirati čitava politička povijest Opatije. Talijani su ime hotela mijenjali u *Regina Elena*, kako se zvala žena Viktora Emanuela III.; od 1945. do 1948. hotel se zvao *Moskva*, da bi nakon razlaza s Informbiroom promijenio ime u *Central*. Padom Rankovića i centralizma 1966. hotel dobiva današnje ime Imperial.

Imperial danas
--------------

Hotel se prostire na 4 kata, ima 2 dizala i 127 soba te je kategoriziran sa 3 zvjezdice. U sklopu se još nalaze i prostorija za sastanke i bankete, Zlatna dvorana, kavana i restoran. U neposrednoj blizini objekta nalazi se i perivoj s bujnom i brižno njegovanom vegetacijom.

Izvori
------

***Hotel Imperial (Opatija)*** na Wikimedijinoj ostavi

* Hotel Imperial - opće informacije
* Hotel Imperial - hotelski sadržaji
**Mihajlo Asen III** (bug. *Михаил Асен III*), često nazivan **Mihajlo Šišman** (bug. *Михаил Шишман*) je bio bugarski car od 1323. do 1330. Tačna godina njegovog rođenja je nepoznata, ali pretpostavlja se da je rođen između 1280. i 1292. Bio je osnivač dinastije Šišmanovića, poslednje vladajuće dinastije Drugog bugarskog carstva. Nakon krunisanja Mihajlo je koristio ime Asen da naglasi svoje veze sa dinastijom Asena, prvom vladajućom dinastijom Drugog bugarskog carstva.

Kao energičan i ambiciozan vladar, Mihajlo Šiman je vodio agresivnu, ali i oportunističku spoljnu politiku protiv Vizantije i Srbije, što se okončalo katastrofalnim porazom u bici kod Velbužda, koja ga je koštala života. Mihajlo Šišman je bio poslednji srednjovekovni bugarski vladar koji je težio vojnoj i političkoj prevlasti na Balkanu i poslednji koji je pokušao da osvoji Carigrad. Nasledio ga je njegov sin Jovan Stefan, a kasnije sinovac Jovan Aleksandar, koji je preokrenuo Mihajlovu politiku osnovavši savez sa Srbijom udajom svoje sestre Jelene za srpskog cara Dušana.

|  |  |
| --- | --- |
|  | *Ovaj članak o **vladaru** je u začetku. Možete pomoći Wikipediji tako da ga proširite*. |
**Musketa Model 1816** je naziv za musketu-kremenjaču koja se od 1816. do 1844. godine proizvodila u američkim oružarnicama u Springfieldu i Harper's Ferryju od 1816. do 1844. godine.

Kao temelj za dizajn je služila znamenita francuska musketa Charleville M 1777 koju su također kopirale mnoge evropske države. Ukupno je proizvedeno 675.000 komada.

Oružje je proizvedeno prekasno da bi poslužilo u anglo-američkom ratu, ali su ga zato dvadeset godina kasnije koristili Teksašani u ratu za nezavisnost protiv Meksika. 

Godine 1822. je uvedena nova verzija, poznata kao Model 1822.

Godine 1841. je veliki broj pušaka, tada u upotrebi Vojske SAD i državnih milicija, preuređen kako bi mogle koristiti novi, suvremeniji sistem opaljivanja temeljen na kapislama.

Te verzije su kasnije korištene u američko-meksičkom ratu, a prvih mjeseci američkog građanskog rata su ih koristile milicijske jedinice u nedostatku suvremenijeg oružja.

Eksterni linkovi
----------------

* US Model 1816 musket
* Pedersoli replica musket
**Hotel „Jugoslavija"**, otvoren 1969. godine, bio je jedan od prva tri značajna objekta koji su planirani u Novom Beogradu, pored zgrade CK KPJ i zgrade Predsedništva vlade FNRJ.

Arhitektonski konkurs za ovaj objekat, odnosno za državni reprezentativni hotel „Beograd", kako je tada planirano da bude nazvan, raspisan je 1947. godine. Prvu nagradu dobio je Projektni zavod Hrvatske, naime, poznati arhitekti zagrebačke škole moderne Mladen Kauzlarić, Lavoslav Horvat i Kazimir Ostrogović. Njihov projekat je predlagao beskompromisno modernistički koncipiran objekat, primeren ideji o Novom Beogradu kao savremenom gradu. Lokacija za hotel na Dunavskom keju, pored železničke stanice Zemun, određena je u Idejnom planu Novog Beograda arhitekte Nikole Dobrovića (1948). 

Na osnovu prvonagrađenog rešenja i projekta, izgradnja hotela započela je već 1948. godine. Tada je, u saradnji građevinskih preduzeća i omladinskih radnih brigada, izvedeno složeno fundiranje na armiranobetonskoj ploči u koju je ugrađeno oko 3.800m3 betona, čije je betoniranje trajalo uzastopnih dvanaest dana, i završena je čitava armiranobetonska skeletna konstrukcija. Ali, već 1949. godine, zbog ekonomske krize koja je usledila posle političke krize razlaza sa SSSR-om i zemljama Varšavskog pakta, obustavljena je izgradnja Novog Beograda, a sa tim i izgradnja hotela. Radovi su ponovo obnovljeni tek 1960. godine, po izmenjenom projektu, koji je izradio jedan od autora prvonagrađenog rešenja na konkursu, arhitekta Lavoslav Horvat. Hotel „Jugoslavija" je potom građen punih šest godina (1961–1967), a otvoren je tek 1969. godine, kada su završeni enterijeri po projektima vodećih beogradskih arhitekata: Ivana Antića, Mirka Jovanovića, Vladete Maksimovića i Milorada Pantovića. 

Kada je izgrađen, hotel „Jugoslavija" bio je najveći i najmoderniji hotel u SFRJ, sa sedam spratova i pratećim zgradama, 1.500 prostorija, 1.100 ležaja u 200 jednokrevetnih, 400 dvokrevetnih soba i 23 apartmana, restoranom sa 600 mesta i manjim restoranom sa 200 mesta i svim pratećim sadržajima. 

Hotel Jugoslavija je ponovo počeo sa radom krajem 2013. godine. Za sada su u rad puštene 104 sobe na dunavskoj strani na trećem, četvrtom i šestom spratu i trenutno je jedan od najpovoljnijih hotela u Beogradu u kategoriji hotela sa tri zvezdice. Takođe poseduje sedam restorana, frizersko kozmetički salon, prodavnice, i oko 100 kancelarija. U okviru kompleksa nalazi se i Grand Kazino Beograd, veliki parking, auto perionica, tehnički pregled i još mnogo atraktivnih sadržaja.

Spoljašnje veze
---------------

***Hotel Jugoslavija*** na Wikimedijinoj ostavi

* Muzej grada Beograda - Hotel Jugoslavija Arhivirano 2012-01-28 na Wayback Machine-u, pristupljeno 17. septembra 2011.
* Hotel "Jugoslavija" još uvek čeka renoviranje, pristupljeno 17. septembra 2011.
* 

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 142159594

 |
**Laurent Koudou Gbagbo** (31. maj 1945 - ) je ivorijanski političar koji je od 2000. do 11. aprila 2011. služio kao četvrti po redu predsjednik Obale Bjelokosti. Po struci je bio nastavnik historije, a bio je poznat kao vođa opozicije protiv dugogodišnjeg prozapadnog predsjednika Felixa Houphoueta-Boignyja. Godine 1982. je osnovao ljevičarsku stranku Ivorijanski narodni front (IPF). U oktobru 2000. je pobijedio nekadašnjeg vojnog diktatora Roberta Gueija na predsjedničkim izborima 2000. godine, ali je na vlast došao tek nakon masovnih uličnih nereda izazvanih Gueijevim odbijanjem priznanja izbornog poraza. Mandat mu je bio obilježen stalnim etničkim i političkim sukobima; njegovo odbijanje da prizna rezultate predsjedničkih izbora na kojima je pobijedio kandidat opozicije Alassane Outtara je u proljeće 2011. dovelo do građanskog rata u kome je Outtari vojnu podršku pružila Francuska i čije su ga trupe konačno zarobile 11. aprila 2011.

Vanjske veze
------------

***Laurent Gbagbo*** na Wikimedijinoj ostavi

* (`fr`) Službeni website Arhivirano 2018-10-21 na Wayback Machine-u

| Političke funkcije
 |
| --- |
| Prethodi:**Robert Guéï** | **Predsjednik Côte d'Ivoirea**2000–2011 | Slijedi:**Alassane Ouattara** |
Koordinate: 35°28′N 6°15′E﻿ / ﻿35.46°N 6.25°E﻿ / 35.46; 6.25

Rimske ruševine u Lambessi (ilustracija iz 19. vijeka)
**Lambaesis** ili **Lambaesa** je naziv za rimske ruševine u Alžiru, smještene oko 11 km jugoistočno od Batne i 17 km zapadno od Timgada, odnosno u neposrednoj blizini suvremenog naselja Tazoult.

Dio historičara vjeruje da je Lambaesis nastao kao vojna baza, odnosno garnizon III *Augustovske* legije u doba cara Hadrijana, između 123. i 129. dok manji dio vjeruje kako potiče još od vremena punskih ratova tri vijeka ranije. U svakom slučaju, Lambaesis se razvio u važno rimsko naselje, odnosno oko garnizona se razvilo civilno naselje (*vicus*), koje je kasnije dobilo status grada (*municipium*) a na kraju postalo i sjedište nove rimske provincije Numidije. Iz grada je car Gordijan I povukao legiju, ali su je tamo vratili Valerijan i Galijen. Rimske trupe su se iz grada konačno povukle 392. a vjeruje se da su za njima slijedili civili. Za grad je karakteristično da u njemu nema nikakvih tragova kršćanstva.

Eksterni linkovi
----------------

***Lambaesis*** na Wikimedijinoj ostavi

* Joint Anglo-Algerian excavations since 1985
* Photos from Lambaesis Arhivirano 2004-12-19 na Wayback Machine-u

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 143526489
* LCCN: nr98005985
* SUDOC: 050758861
* BNF: cb135442343 (podaci)

 |
**Mile Smodlaka** (Split, 1. siječnja 1976.), hrvatski vaterpolist, visok 198 centimetara i težak 115 kilograma.

Igra za Vaterpolski klub Jadran iz Splita, na poziciji centra, nakon što je nakon 12 godina u sezoni 2009./10. napustio dubrovački Jug. Jednu sezonu odigrao je u Kotoru za Vaterpolo akedmiju Cattaro sa kojom je osvojio LEN kup. Nastupio je 161 put za hrvatsku vaterpolsku reprezentaciju. Sudjelovao je na Olimpijskim igrama 2000. i 2004. Osvojio je dvije srebrne medalje na Europskim prvenstvima 1999. u Firenzi i 2003. u Kranju. Osvojio je zlatnu medalju na Svjetskom prvenstvu u Melbourneu 2007. Bio je jedan od ključnih igrača na SP. Dobitnik je Državne nagrade za šport "Franjo Bučar" 2005.

Jedan je od najboljih igrača Vaterpolskog kluba Jug u povijesti u čijoj je kapici osvojio 2 naslova prvaka Europe, Kup LEN i europski Superkup. Osvojio je 7 naslova prvaka Hrvatske i 7 kupova Hrvatske, kao i prvo izadnje Jadranske lige.

| * p
* r
* u
Sastav Hrvatske vaterpolske reprezentacije  na SP 2007. (prvaci) |
| --- |
| 
Frano Vićan |
Damir Burić |
Andro Bušlje |
Zdeslav Vrdoljak  |
Aljoša Kunac |
Maro Joković |
Mile Smodlaka |
Teo Đogaš |
Pavo Marković |
Samir Barać |
Igor Hinić |
Miho Bošković |
Josip Pavić |
izbornik: Ratko Rudić
 |
HŽ 6011
Vlak Slovenskih željeznica serije 315 u Zidanom Mostu
Vlakovi Poljskih željeznica serije EN57
**HŽ serija 6011/4011** (nadimak *Gomulka* ili *Litorina*) serija je elektromotornih vlakova Hrvatskih željeznica, izgrađenih u poljskoj tvornici Pafawag (Wrocław) u periodu od 1965. - 1966. Inače ukupno je proizvedeno 1412 kompozicija u periodu od 1962. do 1993. Sustav električnog napajanja je istosmjerni 3 kV. Namjenjen je za prijevoz putnika u prigradskom željezničkom prometu. Sastoji se od četiriju vagona, i to od dvaju središnjih motornih vagona i od jednoga upravljačkog vagona na svakome kraju garniture.

Ova serija vlakova prometovala je na riječkom prometnom području. Krajem 2011. godine prodane su poslijednje dvije garniture popularnih "Litorina".

Operateri
---------

Serija 6011/4011 (oznaka 6011 za upravljačke vagone, a 4011 za središnje vagone) serija je Hrvatskih željeznica, ali isti elektromotorni vlakovi prometuju još i u Poljskoj (serija EN57, Polskie Koleje Państwowe) te Slovenija (serija 315, Slovenske željeznice).

Tehnički podaci
---------------

* **Osovinski raspored:** 2'2' + Bo' Bo' + Bo' Bo' + 2'2
* **Napon napajanja:** istosmjerni 3 kV
* **Motor-generator:** Dolmel LKP 330
* **Trajna snaga:** 1392 kW
* **Maksimalna brzina:** 120 km/h
* **Osovinski pritisak:** 18,8/13,7 (Motorni vagon/prikolica)
* **Duljina garniture preko središnjega kvačila** 86840 mm
* **Duljina prikolice preko središnjega kvačila:** 21200 mm
* **Masa prazne garniture** 190 t
* **Duljina motornoga vagona:** 21770 mm
* **Broj sjedala u garnituri:** 256
	+ u motornom vagonu: 76
	+ u prikolici: 52

Nadimci
-------

Nadimak *Gomulka* ova serija elektromotornih vlakova dobila je po Władysławu Gomułki, koji je u vrijeme isporuke bio vođa poljske Komunističke partije.

Nadimak *Litorina* ova serija elektromotornih vlakova dobila je po nadimku stare serije elektromotornih vlakova JŽ-a serije 310, koja je izrađena u talijanskoj tvornici "Breda"; garnituru je SFRJ dobila kao ratnu odštetu, bila je u prometu od 1958. do 1966. godine.

| * p
* r
* u
Vučna vozila Hrvatskih željeznica |
| --- |
| Električne lokomotive | 1141 • 1142Izvan službe: 1061 • 1161 |
| Dizelske lokomotive | 2041 • 2042 • 2044 • 2062 • 2063 • 2132Izvan službe: 2043 • 2061 • 2131 • 2133 • 2141 |
| Elektromotorni vlakovi | 6111 • 6112Izvan službe: 6011 |
| Dizelmotorni vlakovi | 7022 • 7121 • 7122 • 7123Izvan službe: 7021 • 7221 |
|  Vlakovi Hrvatskih željeznica | dizelske lokomotive • električne lokomotive • parne lokomotive • dizelmotorni vlakovi • elektromotorni vlakovi • specijalna vozila |
**Istorija levice u Srbiji** je duga: ona se gotovo poklapa sa istorijom Srbije u moderno doba. Levica u Srbiji je tokom razvoja prošla kroz različita razdoblja.

Prva saznanja o socijalizmu i komunizmu, kao odjek revolucionarnih zbivanja u Evropi 1848. godine, u Srbiju stižu preko Srbskih novina, jedinog lista koji u Srbiji tada postoji, Velike škole i đačkih družina. U Ujedinjenoj omladini srpskoj (1866) već se (1868) kristališe podela na liberale oko Vladimira Jovanovića i socijaliste oko Svetozara Markovića. U središtu podele je pitanje ekonomske jednakosti i unutarnje i spoljne slobode. Odgovor na ovo pitanje odrediće ne samo istoriju međusobnog odnosa ove dve orijentacije nego i istoriju Srbije.

Središna društvena ideja u Srbiji 19. veka je ideja socijalizma. Ona se javlja na levici liberalnog pokreta. Deceniju između 1868. i 1878. godine, čije su krajnje tačke prvi nacionalni ustav i sticanje državne nezavinosti, ispunila je borba između liberala i socijalista. Ta se borba završila izoštrenom podelom na dva tabora – na liberale, odnosno naprednjake i socijaliste, odnosno radikale. Različiti spoljnopolitički oslonci, Austrija i Rusija, samo su bili izraz onih dubljih razlika koje, po Nikoli Pašiću, „leže takoreći u dubljim moralnim i političkim osnovama i pogledima na svet i slovenstvo".

Osnovna ideja srpske levice, preuzeta iz ruskog narodnjaštva, je bilo neponavljanje puta koji je u razvoju prošla Zapadna Evropa, to jest kapitalizma i liberalizma, već odmah prelaz sa feudalizma na socijalizam. Ovo je izražavala napor levice da ove zemlje ne budu osuđene na novo zaostajanje, već da se u tome vidi prednost. Slovenofilska levica je povezala zapadnoevropske ideje udruživanja sa patrijarhalnim ustanovama ruskog i srpskog naroda, kao što je zadruga.

Povezano
--------

* Svetozar Marković
* Dimitrije Tucović
* Srpska socijaldemokratska stranka

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5  Latinka Perović, O istoriografiji i istoriji levice u Srbiji

Vanjske veze
------------

* Manifest komunisticke opozicije (1920)
**Mincio** (latinski: *Mincius*, čita se **Minčio**) je važna rijeka u Sjevernoj Italija duga 75 km, posljednja velika lijeva pritoka Poa. Ako joj se pribroji rijeka Sarca, čiji je ona logički nastavak iz jezera Garda, tad Mincio ima čak 194 km.

Hidrografija
------------

Rijeka Mincio izvire iz jezera Garda kod mjesta Peschiera (Provincija Verona), na nadmorskoj visini od 65 m.

Od tamo teče prema jugu i za 28 km ulazi u Padsku nizinu sa padom od 34 metra. Kroz nizinu teče u istom smjeru, a onda nešto iznad Mantove zaokreće prema istoku i prolazi kroz tri umjetna jezera; Gornje (Superiore), Srednje (Mezzo) i Donje (Inferiore), nastavlja prema jugoistoku i kod mjesta Governolo uvire u Po.
Mincio je karakterističan po oscilacijama vodotoka, često plavi u proljeće i jesen, ali zimi ima malo voda.

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5 6   „*Fiume Mincio*" (talijanski). Fiumi Italiani. Pristupljeno 31. 08. 2013.

Vanjske veze
------------

***Mincio*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Fiume Mincio* na portalu Fiumi Italiani (`it`)

|  |  |
| --- | --- |
|  | *Ovaj članak o **geografiji** je u začetku. Možete pomoći Wikipediji tako da ga proširite*. |
**Minisatelit** je sekcija DNK koja se sastoji od kratke serije baza 10-60 bp. Minisateliti se javljaju na više od 1.000 lokacija u humanom genomu. Neki minisateliti sadrže centralnu sekvencu sa nizom „GGGCAGGANG" (gde N može da bude bilo koja baza) ili generalnije naklonost ka pojavi purina (adenozin (A) i guanin (G)) na jednom lancu i pirimidina (citozin (C) i timin (T)) na drugom. Po jednoj pretpostavki ovi regioni olakšavaju zamenu DNK između hromozoma. U alternativnim modelima, prisustvo susednih cis-delujućih mejotičkih dvolančanih prekida su primarni uzrok varijacija broja minisatelitnih ponavljanja. Pretpostavlja se da do somatskih promena dolazi usled replikacionih poteškoća (što može da obuhvata replikaciono proklizavanje, pred drugih fenomena). Kad do toga dođe, prave se greške koje uzrokuju minisatelite na preko 1000 lokacija u genomu jedne osobe da imaju neznatno različiti broj ponavljanja, što čini svaku osobu jedinstvenom. Najpromenljiviji minisatelitni lokus do sada opisan je CEB1 (D2S90).

Minisateliti se razlikuju od mikrosatelita (takozvanih *kratkih tandemnih ponavljanja* ili STR). STR-ovi su takođe ponavljajuće sekvence, ali su one obično 2-13 nukleotida dugačke. Termin minisatelit se često koristi na sinoniman način sa skraćenicom VNTR (engl. ).

Vidi još
--------

* Mikrosatelit
* Telomera
**Hermann Ludwig Ferdinand von Helmholtz** (Herman fon Helmholc) (Potsdam, 31. kolovoza 1821. – Berlin, 8. rujna 1894.) je bio njemački liječnik i fizičar. Njegov je život bio u znaku potpune predanosti znanosti i jedan je od najznačajnijih znanstvenika 19. stoljeća.

Kao mladi čovjek, von Helmholtz je bio zainteresiran za prirodne znanosti, ali ga je otac poslao na studij medicine zbog izglednije financijske podrške od strane države.

Širokog spektra interesa, von Helmholtz je pisao o starosti Zemaljske kugle do opisa sunčevog sistema.

Prvo značajnije znanstveno postignuće je bilo 1847. kada je otkrio princip sačuvanja energije kod metabolizma mišića. Potvrdio je da ne postoji *"životna snaga"* u organizmu koja dodaje energiju za pokrete mišića.

Polazeći od ranijih radova Sadi Carnota, Émile Clapeyrona i James Prescott Joulea, postavio je odnose između mehanike, toplote, svjetlosti, elektriciteta i magnetizma odnoseći se prema njima kao pojavnosti jedne "sile" (energije u modernim terminima. Svoje teorije je objavio u knjizi *Über die Erhaltung der Kraft* (*O sačuvanju sile*, 1847.).

Imao je radove u osjetilnoj fiziologiji, a (njegov student Wilhelm Wundt uspješno je nastavio ta istraživanja). Von Helmholtz je značajnije pridonio medicini na polju oftalmologije. Izumio je oftalmoskop, instrument koji se koristi za ispitivanje unutrašnjosti ljudskog oka. Tako je postao poznat preko noći u cijelom svijetu. Njegovo glavno djelo *Handbuch der Physiologischen Optik* (*Priručnik za fiziološku optiku*), daje empirijske teorije za prostorni vid u boji i opažanje pokreta. Taj je priručnik postao osnovno referentno djelo na svom polju tokom druge polovice 19. stoljeća. Njegova teorija o akomodacijskom refleksu ostala je nepromijenjena sve do zadnjeg desetljeća 20. stoljeća.

Von Helmholtz je 1863. objavio knjigu *"Die Lehre von den Tonempfindungen als physiologische Grundlage für die Theorie der Musik"* pokazujući i dalje interes za fiziku opažanja. Ta je knjiga utjecala na muzikologe sve do 20. stoljeća. Na tom polju izumio je tzv. Helmholcov rezonator kako bi prikazao snagu različitih tonova.

U elektromagnetizmu je proučavao longitudinalne valove, ali nije dao veći prilog na tom području. Njegov student Heinrich Rudolf Hertz postao je poznat po prvom pokusu elektromagnetskog zračenja. Ipak von Helmholtz je predvidio elektromagnetsko zračenje iz Maxwellovih jednadžbi i valna jednadžba sada nosi njegovo ime. Također, njemačko udruženje istraživačkih instituta nosi njegovo ime.

Njegovi studenti (bio je profesor u Königsbergu, Bonnu, Heidelbergu i Berlinu) koji su kasnije postali poznati: Max Planck, Heinrich Kayser, Eugen Goldstein, Wilhelm Wien, Arthur König, Henry Augustus Rowland, A. A. Michelson i Mihajlo Pupin.

***Hermann von Helmholtz*** na Wikimedijinoj ostavi
***Mirakul*** ili ***mirakl*** (lat. *miraculum* = čudo), podvrsta srednjovjekovne liturgijske drame. 

Prikaz mirakula, Flandrija, 15. vijek
*Mirakuli* su bili temeljeni na biblijskim prizorima i legendama o svecima, mučenicima i njihovim čudesima. Predstave su tematski bile vezane uz crkvene blagdane (Božić, Uskrs, Tijelovo), a izvedbe su katkada trajale i po nekoliko dana. Uvođenje naturalističkih i tipično kazališno-scenskih detalja u liturgijsku igru (đavoli, maskiranje, prerušavanje u ženske osobe, uvođenje životinja u zbivanje) nailazi na protivljenje crkvenih autoriteta, pa pojedini pape i koncili zabranjuju ovakve predstave u crkvi. Scenska ilustracija biblijskoga zbivanja izlazi tada pred crkvu, na trg i posebno građenu pozornicu i nije više vezana isključivo uz liturgijski obred.**↓**1 Od 9. do 12. vijeka *mirakuli* su pisani na latinskom jeziku, a od 13. vijeka i na narodnim jezicima. U 15. vijeku u gradovima uz Jadransko more zabilježeni su i prvi *mirakuli* na hrvatskom jeziku, primjerice *Mirakul slavne dive Marie*, *Prikazanje historije sv. Panucija* i *Prikazivanje života sv. Lovrinca*.**↓**2

Literatura
----------

1. Batušić, Nikola / Švacov, Vladan: »Drama, dramaturgija, kazalište«, u: Škreb, Z. / Stamać, A. (ur.): *Uvod u književnost*, Zagreb: Globus, 1986. str. 441-487.
2. Klaić, Bratoljub: *Rječnik stranih riječi*, Zagreb: Nakladni zavod MH, 1988. str. 889.
3. Šentija, Josip (*et al*): »MIRAKUL«, u: Šentija, J. (ur.):, *Opća enciklopedija*, Zagreb: JLZ, 1979. sv. 5, str. 497.

Bilješke
--------

**↑**1 N. Batušić / V. Švacov: »Drama, dramaturgija, kazalište«, str. 449.  

**↑**2 J. Šentija (*et al*): *Opća enciklopedija*, str. 497.
Mononobe no Moriya; naslikao: Kikuchi Yōsai

*Ovo je japansko ime; porodično ime je* Mononobe*.*
**Mononobe no Moriya** (物部 守屋, ***Mononobe no Moriya***? ? -587) bio je *Ō-muraji*, odnosno poglavar drevnog japanskog klana Mononobe, poznat po svom žestokom protivljenju uvođenju budizma u Japan. Moriya je mjesto klanskog poglavara naslijedio od svoga oca Mononobe no Okoshija. Glavni neprijatelj njegovog klana je bio klan Soga, koji se zalagao za promoviranje budizma, a koji je stekao veliku moć zahvaljujući glavnom ministru Soga no Umakou. Stoga je Moriya sklopio savez sa klanom Nakatomi, čiji je predvodnik Nakatomi no Katsumi dijelio Moriyino zalaganje za tradicionalni šintoizam. Njih dvojica su imali djelomičnog uspjeha u zaustavljanju dominacije Soga za vrijeme cara Bidatsua, ali je njihov uticaj opao nakon Bidatsuove smrti 585. i dolaska cara Yomeija koji je prihvatio budizam. Moriya je nakon careve smrti digao ustanak, proglasio princa Anahobea carem i počeo uništavati budističke spomenike. Snage klana Soga su, međutim, ustanike porazile u bitci kod Shigisana gdje je Moriya poginuo zajedno sa većinom pripadnika svog klana.

Literatura
----------

* Papinot, Edmond (1910). "Moriya." Historical and geographical dictionary of Japan. Tokyo: Librarie Sansaisha. Vol 1 p402.

***Mononobe no Moriya*** na Wikimedijinoj ostavi
**Lelystad** je glavni grad nizozemske provincije Flevolanda. Grad je prema podacima iz 2019. imao 77.893 stanovnika.

Geografija
----------

Lelystad leži u sredini Nizozemske, na jezeru IJsselmeeru, odnosno na polderu Oostelijk Flevolandu.

Historija
---------

Lelystad je kao naselje počeo nicati 1957. kada je isušen polder Oostelijk Flevoland. Izgrađen je pilotima utiskivanim do stabilnog dna. Ime je dobio po inženjeru Cornelisu Lelyu koji je osmislio projekt isušivanja zaljeva Zuiderzeea. Tek 1986. je postao glavni grad Flevolanda, novoosnovane provincije. Grad ima malu ribarsku luku do koje kanalom Oostvaarderom mogu doploviti brodovi iz Amsterdama. Lelystad je planski izgrađen grad s pet stambenih zona, koje su odvojene jedna od druge parkovima, a industrijske zone građene su na periferiji. Izgradnja nasipa i ceste između Lelystada i Enkhuizena preko IJsselmeera dovršena je 1976. godine, kao prvi korak prema isušivanju poldera Markerwaarda na istoku (projekt je kasnije napušten).

Znamenitosti
------------

Najveća znamenitost Lelystada je informacijski centar (galerija) Nieuw Land s dokumentacijom o izgradnji projekta Zuiderzee. Jugozapadno od grada leži rezervat prirode Oostvaarderplassen.

Privreda
--------

Lelystad je centar poljoprivredno-stočarskog kraja, poznat po proizvodnji jabuka, žitarica, cvijeća, povrća i mlijeka.

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5 6 7   „Lelystad" (engleski). Encyclopædia Britannica. Pristupljeno 19. 1. 2014.

Vanjske veze
------------

***Lelystad*** na Wikimedijinoj ostavi

* Službene stranice grada (`nl`)
* *Lelystad* na portalu Encyclopædia Britannica (`en`)

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 130172607
* LCCN: n79054875
* GND: 4258496-6

 |
**Hispidski zec** ili **čekinjasti kunić** ili **asamski kunić** (lat. *Caprolagus hispidus*) je vrsta zeca iz južne Azije. Nastanjuje savanska područja s travama visine do 3 metra duž južnih podnožja Himalaja. Neprijatelji hispidskih zečeva su tibetanske isice, planinske lasice i sove

Ime
---

Ime vrste potiče od latinske reči hispidus, koja označava čekinjasto, čvrsto, kosmato, dlakavo.

Rasprostranjenost i ugroženost
------------------------------

Danas hispidski zec živi na području od oko 500 km2, koje se proteže na procijenjenom teritoriju od 5.000 do 20.000 km2. Populacije doživljavaju znatno opadanje zbog razvoja poljoprivrede, kontrole poplava i općenito ljudskog napretka.

Građa nepca

Opis
----

Hispidski zec ima hrapavo i čekinjasto krzno. Krzno je tamnosmeđe zbog mješavine bijele i crne dlake; smeđe na prsima i bjelkasto na trbuhu. Rep je smeđe boje i dug je oko 3 centimetra. Prosječna tjelesna masa mužjaka je 2.248 grama, a kod ženki iznosi 2.518 grama. Ženka u visokoj skotnosti je teška oko 3.210 grama.

Ponašanje i razmnožavanje
-------------------------

Najaktivniji je za vrijeme sumraka i zore. Vrlo se malo zna o njegovu reproduktivnom ponašanju, ali sezona parenja vjerojatno traje od siječnja do ožujka. Također, pretpostavlja se da je broj okoćenih mladunaca 1-5, te da mužjak ne vodi nikakvu skrb o potomcima. Ishrana hispidskog zeca većinom se sastoji od trava i korijenja.

Literatura
----------

1. ↑  "Hispidus" latin-dictionary.net
2. ↑  Blyth, E (1845). „Description of Caprolagus, a new genus of leporine Mammalia.". *Journal of Asiatic Society of Bengal* **14**: 247–249.
3. ↑  Bell, D. J. Oliver, W. L. R. Ghose, R. K. (1990) Chapter 9: *The Hispid Hare Caprolagus hispidus*. In: Chapman, J. A. Flux, J. E. C. (eds.) *Rabbits, hares and pikas: status survey and conservation action plan.* International Union for Conservation of Nature and Natural Resources, Gland. Pages 128–137.

Vanjske poveznice
-----------------

* IUCN Crveni popis ugroženih vrsta 2011: *Caprolagus hispidus* Arhivirano 2011-06-05 na Wayback Machine-u
Hispania godine 197. pne.; Hispania Ulterior označena zeleno
**Hispania Ulterior** (doslovno: *Dalja Hispanija*) je bila drevna rimska provincija, odnosno dio rimske Hispanije koji se prostirao na području današnje Španije i Portugala. Nastala je godine 197. pne. podjelom rimskih teritorija osvojenih na Iberijskom poluotoku za vrijeme drugog punskog rata, pri čemu je kao okvirna granica služila od Nove Kartagine do Kantabrijskog mora. Hispania Ulterior se nalazila južno/zapadno od te linije, a istočno/sjeverno je bila Hispania Citerior.

Za Hispaniju Ulterior je bilo karakteristično da je od 155. pne. u njoj gotovo stalno bjesnio rat s iberijskim domorocima koji se nikako nisu htjeli pomiriti s rimskom vlašću. Sama je provincija ukinuta godine 27. pne. kada ju je Oktavijan August podijelio na dvije nove provincije - Baetica (suvremena Andaluzija) i Luzitanija (suvremeni Portugal), a dio teritorije pripojio Hispaniji Citerior.

Eksterni linkovi
----------------

* Detailed map of the Pre-Roman Peoples of Iberia (around 200 BC) Arhivirano 2004-06-11 na Wayback Machine-u
**InterPro** je baza podataka proteinskih familija, domena i funkcionalnih mesta na kojima su nađene prepoznatljive osobine poznatih proteina koje se mogu primeniti na nove proteinske sekvence da bi se funkcionalno karakterisale.

InterPro sadržaj je baziran na diagnostičkim potpisima i proteinima koji im u značajnoj meri odgovaraju. Potpisi se sastoje of modela (jednostavnih vrsta, poput regularnih izraza, ili kompleksnijih, kao što su Skriveni Markovljevi modeli) koji opisuju proteinske familije, domene ili mesta. Modeli su izvedeni iz aminokiselinskih sekvenci poznatih familija ili domena. Oni su naknadno korišćeni za pretragu nepoznatih sekvenci (kao što su one dobijene sekvenciranjem genoma) sa ciljem njihove klasifikacije. Svaki član kolekcije InterPro baza podataka doprinosi različitoj niši, od veoma visokog nivoa, strukturno-bazirane klasifikacije (SUPERFAMILY i CATH-Gene3D) do veoma specifičnih klasifikacija potfamilija (PRINTS i PANTHER).

Vidi još
--------

* Proteinska familija
* Domen nepoznate funkcije
* Motiv sekvence

Literatura
----------

1. ↑  Hunter S, Apweiler R, Attwood TK, Bairoch A, Bateman A, Binns D, Bork P, Das U, Daugherty L, Duquenne L, Finn RD, Gough J, Haft D, Hulo N, Kahn D, Kelly E, Laugraud A, Letunic I, Lonsdale D, Lopez R, Madera M, Maslen J, McAnulla C, McDowall J, Mistry J, Mitchell A, Mulder N, Natale D, Orengo C, Quinn AF, Selengut JD, Sigrist CJ, Thimma M, Thomas PD, Valentin F, Wilson D, Wu CH, Yeats C (January 2009). „InterPro: the integrative protein signature database". *Nucleic Acids Research* **37** (Database issue): D211–5. DOI:10.1093/nar/gkn785. PMC 2686546. PMID 18940856.

Spoljašnje veze
---------------


|  |  |
| --- | --- |
|  | ***Portal Informatika***  |

* InterPro
* FTP pristup
**Igor Žerajić** je bosanskohercegovački pjevač. Rođen je u Sarajevu a trenutno živi na relaciji London - Sarajevo.

Biografija
----------

1985. godine završio je klasičnu gitaru kod profesora Mile Praljka. 1986. godine postaje vokalni solista grupe "Visa", a krajem 1989. godine prelazi u grupu "Crno vino" i sa njima objavljuje album "Voljeti". Od 1992. do 1994. godine ostvaruje saradnju sa više umjetnika grada Sarajeva uključujući i nastup u mjuziklu "Kosa Anno Domini 1992" u Kamernom Teatru 55. 1994. godine odlazi u London. 2002. godine ponovno okuplja grupu "Crno vino" i 2003. godine reizdaje album "Voljeti". 2004. godine izdaje album "Propovjednik" gdje ostvaruje saradnju sa Esmom Redžepovom i Mikijem Trifunovim. 2005. godine napušta grupu "Crno vino" i nastavlja solo karijeru. 2006 godine izdaje singlove "Odgovor" i "Karmin", a 2007. singl "Da je Bog d'o ranije"

Igorov specifičan vokal u kombinaciji sa izvanrednim tekstovima Miroslava Pilja i Ivana Barbalića u pratnji izvrsnih muzičara Sergeja Žerajića, Borjana Milosevića, Davora Marausa te Željka Škarića-Panche doprinjeli su vrtoglavome uspjehu novih Igorovih singlova na top ljestvicama Bosne i Hercegovine a i šire.

Singlovi
--------

* Odgovor, 2007
* Karmin, 2007
* Da je Bog d'o ranije, 2007
* Bašte bez ruža, 2008

Vanjski linkovi
---------------

* Zvanična stranica
*Ne zamijeni s istroromanskim (istriotskim) jezikom.*
Karta nekadašnje rasprostranjenosti ćiribirskog (istrorumunjskog) jezika
**istrorumunjski**, dijalekt rumunjskog jezika koji govore stanovnici desetak sela i zaselaka na sjeveroistoku Istre te potomci negdašnjih stanovnika tih naselja koji danas žive u obližnjim gradovima (Rijeka, Opatija, Trst) te u Australiji i SAD-u. Istrorumunjski govori razdijeljeni su u dvije grupe; **sjeverni govori** na sjevernim obroncima Ćićarija danas su ograničeni samo na Žejane, selo na Ćićariji sjeverozapadno od Rijeke, a G. Kobler još krajem XIX.st. piše da u području Krasa od Materije do Šapjana žive Rumunji koje zovu Ćići. **Južni govori** nalaze se u Šušnjevici, Novoj Vasi, Jesenoviku, Brdu, Kostrčanima i Letaju, naseljima u dolini Boljunčice na sjevernom i zapadnom rubu Čepićkog polja. Procjenjuje se da u spomenutim naseljima njime govori oko 250 stanovnika (2004), pa je po broju govornika najmanji od četiriju dijalekata rumunjskog jezika. U prošlosti se govorio na širem istarskom prostoru i obuhvaćao veći broj stanovnika.

Glotonim istrorumunjski, kao i ime Istrorumunji, nastao je u okviru romanistike (19. st.) i sami ga govornici ne upotrebljavaju, već sebe i svoj idiom najčešće zovu lokalno, po imenima naselja gdje žive: *Žejanci* – *žejanski*, *Šušnjevci* – *šušnjevski*, *Novošani* – *novošanski*, *Brijani* – *brijanski* itd. U južnim selima svoj jezik nazivaju i *vlaški* ili *ćiribirski*, a sebe *Ćiribircima*, kako ih naziva i okolno serbokroatofonsko stanovništvo.

UNESCO je istrorumunjski kao »ozbiljno ugroženi« jezik uvrstio u svoju *Crvenu knjigu ugroženih jezika*.

Vidi još
--------

* istrorumunjska gramatika
* Istrorumunji
* istriotski jezik

Izvori
------

1. ↑

Eksterni linkovi
----------------

* istrorumunjski, *Istarska enciklopedija*, Zagreb: Leksikografski zavod Miroslav Krleža, 2008.
* Očuvanje vlaškog i žejanskog jezika
**Mladen Obradović** (Beograd, 1980) je glavni sekretar Otačastvenog pokreta Obraz , pravoslavno-rodoljubivog pokreta, koji se bori za duhovnu i državotvornu obnovu srpstva na temeljima Svetosavlja.

MUP je 2005. Obraz označio kao klerofašističku, a Nacionalni stroj, Skinhede, Krv i čast i Rasonaliste kao neonacističke organizacije.

Ustavni sud Srbije (USS) zabranio je delovanje ultradesničarske organizacije „Obraz".

Biografija
----------

Član Obraza je postao 1999. godine. Pogibijom osnivača Obraza, teologa i sociologa Nebojše M. Krstića (1964 — 2001), Mladen Obradović je 2003. godine izabran za predsednika glavnog odbora i glavnog sekretara Otačastvenog pokreta Obraz.

Mladen Obradović je upisao dva fakulteta — studije istorije i bogoslovije, a bavi se grafičkim dizajnom.

Vidi još
--------

* Otačastveni pokret Obraz

Izvori
------

1. ↑
2. ↑
3. ↑  „Roditelji vođe „Obraza": Ponosni smo na našeg Mladena". Arhivirano iz originala na datum 2010-12-08. Pristupljeno 2012-07-27.

Spoljašnje veze
---------------

* Zvanična stranica Otačastvenog pokreta Obraz Arhivirano 2010-11-15 na Wayback Machine-u