**Rómulo Ernesto Betancourt Bello** (španski izgovor: [ˈromulo betaŋˈkuɾ]; Guatire, 22. veljače 1908. – New York, NY, 28. rujna 1981.) bio je venezuelanski političar i državnik, znan kao "otac" venezuelanske demokracije, a koji je u dva navrata bio predsjednik Venezuele i dugogodišnji vođa Demokratske akcije, najdominantnije političke stranke u Venezueli tokom XX. vijeka.

Betancourt je neupitno bio jedan od najznačajnih ličnosti ne samo venezuelanske, već i latinoameričke politike XX. vijeka. Zbog zalaganja za demokraciju, često je bio u konfliktu s autokratskim vlastima u matičnoj zemlji; brojni periodi egzila omogućili su mu da proputuje različite zemlje iz svog podneblja, ali i Sjedinjene Države, prilikom čega je izgradio mnoge važne osobne i političke odnose.

Njegova borba za demokraciju u Venezueli započela je 1945. godine, a kulminirala je nakon puča 1958. godine, kada je Betancourt kao izabrani predsjednik vodio zemlju u prvom trajno stabilnom periodu demokracije. Na toj je poziciji proveo brojne značajne reforme i trajno se borio za očuvanje demokracije, što je i bila osnova njegove doktrine.

Rani život i egzili
-------------------

Portret Rómula Betancourta dok je bio dijete.
Rómulo Betancourt rodio se 1908. godine u Guatireu, mjestu pored Caracasa, kao sin kanarskog imigranta Luisa Betancourta i Venezuelanke Virginije Bello Milano. Rómulo je bio jedini sin u obitelji, a imao je još dvije sestre, Maríju Teresu i Helenu. Osnovno obrazovanje stekao je u privatnoj školi u rodnom mjestu, dok je srednju školu upisao i završio u Caracasu. Godine 1927. upisao je studij prava pri Centralnom univerzitetu Venezuele, radeći paralelno u odvjetničkim uredima. U ovom je periodu mnogo vremena posvećivao čitanju i pisanju.

U veljači 1928. nakon što se proslava studentskog tjedna (koju je organizirao tadašnji studentski vođa Raúl Leoni) pretvorila u prosvjed protiv diktature Juana Vicentea Gómeza, Betancourt i mnogi drugi studenti su uhapšeni i zatvoreni. Iako je zatvor trajao kratko, mnogi studenti, a među njima i Betancourt, izloženi su vrlo grubim i nehumanim uvjetima. Nedugo nakon puštanja, napustio je zemlju i putovao diljem Latinske Amerike, gdje je pokušavao skupiti sredstva i ljude za podizanje revolucije protiv Gómeza. Betancourt je u ovom periodu bio izraženi ljevičar, odnosno deklarirani marksist i revolucionar, te je dobar dio njegovog političkog djelovanja, nakon neuspješnog organiziranja potencijalne revolucije, bio usmjeren na ideološko propagiranje i agitiranje komunističkih ideja. Ovo je posebno došlo do izražaja u Kostariki, gdje će živjeti od 1931. do 1935. godine i gdje će raditi kao sveučilični profesor, što je iskoristio kako bi propagirao komunizam među studentima.

Betancourt drži govor na tribini tokom svog egzila, 1936. godine.
Godine 1937. Betancourt se vraća u Venezuelu i ubrzo osniva Nacionalnu demokratsku stranku, koja će 1941. godine biti formalno registrirana kao Demokratska akcija. Država je formalno zabranila registraciju stranke po osnivanju, mahom jer ju je smatrala protudržavnim elementom. Betancourt, koji je izabran za stranačkog tajnika, dobio je u zadatak da regrutira nove članove, međutim njegove aktivnosti su osujećene u listopadu 1939. godine, kada ga je policija ponovo uhapsila i protjerala u Čile. U Čileu je boravio u svom drugom egzilu, koji je trajao nešto manje od godinu i pol dana. Tamo je Betancourt mnogo pisao, mahom o političkoj situaciji u Venezueli, ali i o globalnim događanjima poput uspona fašizma u Europi, smatrajući da bi se cijela Latinska Amerika trebala udružiti u slučaju fašističke prijetnje na njihovom kontinentu. Održavao je i kontakt s tadašnjim predsjednikom, Eleazarom Lópezom Contrerasom.

Čile je napustio u siječnju 1941. godine, ali je prije povratka u Venezuelu mjesec dana boravio u Argentini i Urugvaju, gdje je držao predavanja studentima. U Venezuelu se, tako, vratio u veljači iste godine i odmah je u travnju, kroz stranačku platformu, podržao Rómula Gallegosa na izborima za predsjednika u Kongresu, na kojima je pobijedio Isaías Medina Angarita, kandidat vladajuće stranke. U ožujku mu je umro otac, što je za njega bio velik udarac. Naredni mjeseci bili su obilježeni aktivnošću oko registracije stranke, što se konačno dogodilo u rujnu, s tim da je stranka registrirana kao Demokratska akcija. Sam Betancourt je stranku opisao kao demokratsku, pluralističku, nacionalističku, integrativnu, amerikanističku, antiimperijalističku, ali s lenjinističkom ideologijom. Demokratska akcija tako je postala prva prava opozicijska stranka u Venezueli, a Betancourt se isprofilirao kao njezin glavni vođa.

Aktivnosti će se nastaviti sve do 1945. godine, kada će Demokratska akcija preko puča preuzeti vlast i uvesti Venezuelu u prvi demokratski period u njezinoj historiji.

Prvi predsjednički mandat (1945–1948)
-------------------------------------

*Glavni članak: El Trienio Adeco*
U listopadu 1945. vojska i narod, predvođen Demokratskom akcijom, podigli su puč protiv vlade Isaíasa Medine Angarite. Pučisti su bili uspješni, a na čelo države došla je vlada Demokratske akcije, na čijem je čelu, kao privremeni predsjednik, bio upravo Rómulo Betancourt. U svom kratkotrajnom mandatu, Betancourt je uspio realizirati impresivan broj političkih odluka – opće pravo glasa, socijalne reforme, reforma naftne industrije, skrb o izbjeglicama – koje će ostaviti značajan trag na daljnjem razvoju venezuelanske politike.

Rómulo Betancourt je bio predsjednik tokom trogodišnjeg perioda, od 1945. do 1948. godine, koji će u historiografiji biti zapamćen kao *El Trienio Adeco*, prvi period stabilne demokracije u historiji nezavisne Venezuele. Iako je na čelu zemlje formalno bila vladajuća hunta, ostaje činjenica da je ista, predvođena Betancourtom, radila na uvođenju demokracije u zemlju koja se godinama mučila s različitim oligarhijama, autokracijama i diktaturama. Betancourtov kabinet izgledao je ovako:

Sjednica vladajuće hunte u palači Miraflores iz 1945. godine. Na čelu stola nalazi se Betancourt.

  

Rómulo Betancourt je uživao veliku popularnost među narodom, a njegove demokratske mjere dodatno su učvrstile vlast hunte koja je 1945. godine došla na vlast. Ipak, unatoč tomu, cjelokupno njegovo djelovanje vodilo je prema jednom činu, možda i najznačajnijoj ostavštini njegova prvog mandata, a to su bili izbori 1947. godine. Naime, paket demokratskih reformi što ga je hunta provela tokom trogodišnje vladavine trebao je pripremiti zemlju za prve potpuno demokratske izbore, a onda i uvesti zemlju u period stabilne demokracije. Kada su uvjeti ispunjeni, vlada je raspisala izbore, na kojima je Demokratska akcija ostvarila nadmoćnu većinu u parlamentu, ali i dobila pobjedničkog kandidata na izborima za predsjednika, pisca Rómula Gallegosa. Ovi izbori se smatraju prvim poptuno slobodnim, demokratskim izborima u historiji Venezuele, a zasluga za njihovo održavanje uvelike se može pripisati upravo Betancourtu, čija su čvrsta demokratska uvjerenja dovela do povlačenja onih poteza koji su bili nužni za uvođenje demokracije u Venezueli.

### Reforma naftne industrije

Do 1941. godine, prije nego je Demokratska akcija postala parlamentarna stranka, Venezuela je ubirala 85,279,158 bolivara od poreza na naftu, dok je ukupna zarada iznosila 691,093,935 bolivara. Prije Betancourtove porezne reforme, venezuelanska država je ubirala samo maleni dio od profita kojeg su ostvarivale strane kompanije s koncesijama na ekslpoataciju nafte. Prije puča u listopadu 1945. godine, uskoro svrgnuti predsjednik Isaías Medina Angarita donio je zakon prema kojem se naftnim kompanijama nametao porez od 60%, uz odredbu koja je omogućavala daljnje povišenje poreza u slučaju potrebe. Betancourt je po dolasku vlast promijenio odredbe tog zakona i uveo tzv. "pola-pola" model, dok je njegov stvarni cilj bila potpuna nacionalizacija naftne industrije. Meksiko, gdje je Betancourt boravio tokom prvog egzila, nacionalizirao je svoju naftnu industriju još 1938. godine i to bez velikih gubitaka, mahom jer je njihovo gospodarstvo bilo naglašeno raznoliko pa su ti gubici kompenzirani na drugim poljima; s druge strane, unatoč velikoj želji, venezuelansko gospodarstvo nije bilo spremno za gubitke u slučaju da strane kompanije nametnu bojkot.

Racionalizirajući komplikacije potencijalne nacionalizacije, Betancourtova vlada je povisila poreze na proizvodnju nafte, postigavši tako identičan cilj - venezuelanska nafta je počela služiti Venezueli. Krajem 40-ih godina, Venezuela je proizvodila oko 500,000,000 barela (79,000,000 m3) godišnje, a s rastom proizvodnje, rasli su i iznosi dobiveni od poreza. Kako je Venezuela bila glavni izvor nafte za Saveznike tokom Drugog svjetskog rata, Betancourt je odlučio iskoristiti tu historijsku ulogu kako bi Venezuelu pretvorio u globalno značajnog igrača.

Kako je sam kasnije tvrdio u svojoj knjizi, povećanje poreza pokazalo se jednako efikasnim kao i potencijalna nacionalizacija. Naftne kompanije bile su prisiljene popuštati zahtjevima sindikata i više nisu imale pravo na veći profit od venezuelanske države. Indirektna posljedica toga bila je da je Betancourtova vlada uživala gotovo bezrezervnu podršku sindikata, zbog čega je i sama poticala radnike na udruživanje; samo 1946. godine, u Venezueli je osnovano 500 sindikalnih udruga. Situacija je postala takva da su profiti od nafte doslovno financirali demokratski proces kroz jačanje radničkih prava.

Osim porezne reforme koja je zahvatila naftnu industriju, Betancourtova vlada dokinula je i politiku koncesija, inicijalnu izgradnju rafinerija unutar Venezuele te značajno poboljšala uvjete rada i radnička prava. Velik dio tih reformi nadzirao je Juan Pablo Pérez Alfonso, koji je bio ministar razvoja u Betancourtovoj vladi.

Treći egzil
-----------

Rómulo Betancourt je mnogo putovao tokom svog desetogodišnjeg egzila. Tako je 1949. godine boravio i u Havani, gdje je i nastala ova fotografija.
Rómulo Gallegos je u veljači 1948. godine prisegnuo za predsjednika, što je označilo kraj Betancourtovog mandata. Međutim, iako je zemlja trenutno uživala u periodu demokratski izabrane vlasti, vrlo brzo se u vojnim krugovima počeo javljati otpor. Sve je kulminiralo već u studenom 1948. godine, kada su časnici Carlos Delgado Chalbaud (inače i Betancourt i Gallegosov ministar obrane), Marcos Pérez Jiménez i Luis Felipe Llovera Páez podigli državni udar i svrgnuli demokratski izabranu vlast, uvevši zemlju u novi period vojne diktature. Gallegos i njegovi pobornici su protjerani iz zemlje, a među njima je bio i Betancourt, koji je otišai u New York. Dok je boravio u egzilu, Betancourt je planirao politički povratak temeljen na demokratskim načelima i slobodnim izborima koji bi dodatno legitimizirali njegovu čelnu poziciju. Tokom egzila koji je trajao čak deset godina, Betancourt je mnogo putovao i napisao svoje kapitalno djelo, političku kroniku naslovljenu *Venezuela: Política y Petróleo*, koja se danas smatra jednim od najboljih uvida u venezuelansku politiku toga doba. Knjiga je premijerno objavljena u Meksiku 1956. godine, ali je zabranjena njezina cirkulacija kroz Venezuelu; iako je knjiga efektivno cenzurirana, Betancourt je ustrajao u njezinom dolasku u Venezuelu.

Drugi predsjednički mandat (1959–1964)
--------------------------------------

Deset godina nakon početka vojne diktature, u Venezueli je došlo do novog puča, ovoga puta s demokratskom pozadinom. Marcos Pérez Jiménez je svrgnut, a privremena vlada je ubrzo organizirala opće izbore na kojima je Rómulo Betancourt izabran za predsjednika Venezuele. Izborna regulativa bila je posljedica pakta iz Puntofija, sklopljenog između čelnika triju najvećih stranaka u zemlji, a zemlju je uvela u period tzv. Četvrte Republike. Betancourt je izabran na petogodišnji mandat, a njegov je kabinet tokom tog perioda izgledao ovako:

Inauguracijski govor Rómula Betancourta iz 1959. godine.

  

Betancourt je došao na čelo relativno uređene zemlje, međutim velik broj stanovništva je i dalje bio neobrazovan, a velik problem bile su i rekordno niske cijene nafte, s kojima se borio tokom cijelog mandata; unatoč tomu, uspio je tokom pet godina zadržati priličnu financijsku stabilnost države. Pitanje nafte bilo je, zapravo, najvažnije i najveće pitanje njegova mandata, a veliku ulogu u njegovom rješavanju imao je Juan Pablo Pérez Alfonzo, ministar rudarstva i ugljikovodika.

Na njegovu su inicijativu tokom 1960. godine stvorene dvije izrazito važne institucije. Prva od njih bila je Venezuelanska naftna kompanija (*Corporación Venezolana del Petróleo*, CVP), nacionalna naftna kompanija stvorena kao poseban kabinetski resor na čijem je čelu tokom četiri godine bio Rafael Alfonzo Ravard. Danas filijala kompanije Petróleos de Venezuela, CVP je bila izrazito važna za konsolidaciju državne kontrole nad naftnom industrijom u periodu kada su cijene te sirovine bile niske, a venezuelansko je gospodasrtvo ovisilo o prihodima od iste. Druga institucija bila je međunarodnog karaktera, a nastala je zapravo na marginama godišnjeg naftnog samita u Kairu te godine. Tamo je venezuelanski izaslnik, koji je tečno govorio arapski, predložio bliskoistočnim naftnim zemljama sklapanje tajnog sporazuma, i to direktno ispred noseva Britanaca i Amerikanaca koji su financirali samit, o kontroli nad nacionalnim izvorima nafte, na što su ove pristale. Tajni sporazum bio je, zapravo, venezuelanska reakcija na zakon što ga je ranije te godine odobrio Dwight D. Eisenhower, a koji je nametao kvote na venezuelansku naftu i favorizirao tržišta u Meksiku i Kanadi. Američki predsjednik navodio je razloge nacionalne sigurnosti u vrijeme rata kao opravdanje za svoj zakon, međutim Betancourt je shvatio da je dogovor s Arapima jedini način da se osiguraju daljnja profitablinost i autonomija venezuelanske nafte i očuva fiskalna stabilnost. Ovaj dogovor doveo je do osnivanja OPEC-a u rujnu 1960. godine, ideje koju su njezini protivnici nazivali radikalnom i revolucionarnom, ali koju je Betancourt vidio kao nužnost za očuvanje stabilnosti Venezuele na svjetsko naftnom tržištu.

### Agrarna reforma

Na samom početku mandata, Betancourt se suočio s ozbiljnim opadanjem poljoprivredne proizvodnje. Kako bi doskočio problemu, proveo je zemljišnu reformu koja je dovela do redistribucije privatnih i javnih zemljišta s ciljem jačanja poljoprivredne proizvodnje; privatni vlasnici koji su na taj način ostali bez zemlje dobili su bogate odštete.

### FALN

Rómulo Betancourt se obraća vojnicima tokom 60-ih godina. Unatoč postojanju nezanemarive gerilske oporbe, Betancourt je i dalje uživao veliku podršku tokom cjelokupnog trajanja mandata.
Pakt iz Puntofija, kojim je dogovoreno uvođenje demokratskog poretka u Venezuelu, nije bio sklopljen uz sudjelovanje tada utjecajne KP Venezuele, čiji su predstavnici naprosto eliminirani iz pregovora. Takav rasplet doveo je do toga da su komunisti postali oštra opozicija Betancourtovoj vladi, ali ubrzo su dobili podršku od različitih ekstremista, pobunjenih vojnih skupina, ali i frakcije odmetnutih članova AD-a, koji su formirali gerilski Pokret revolucionarne ljevice (*Movimiento de Izquierda Revolucionaria*, MIR). Venezuela je ubrzo ušla u gerilski rat između pobunjenih ljevičara i vlade, a koji je kulminirao trima ustancima (*El Barcelonazo* u Barceloni te *El Carupanazo* i *El Porteñazo* u Carúpanu, odnosno Puerto Cabellu) početkom 60-ih godina. Vlada je reagirala gušenjem građanskih sloboda, međutim to je samo pogoršalo situaciju.

Pobunjeni ljevičari su se dodatno frakcionirali, a oni najekstremniji su početkom 1963. godine osnovali Oružane snage nacionalnog oslobođenja (*Fuerzas Armadas de Liberación Nacional*, FALN), gerilsku skupinu koja će ući u otvoreni sukob s vladajućom strukturom. Potjerani iza kulise, gerilci su s vremenom provodili cijelu seriju napada i sabotaža u ruralnim, ali i urbanim dijelovima zemlje; među najpoznatijim incidentima su bombardiranje skladišta američke kompanije Sears Roebuck, otmica slavnog nogometaša Alfreda Di Stéfana te bombardiranje zgrade američke ambasade u Caracasu. Konačni cilj FALN-a bio je pokretanje siromašnih masa i ometanje izbora zakazanih za prosinac 1963. godine.

Nakon ove serije napada, Betancourt je konačno naredio hapšenje pripadnika MIR-a te komunističkih zastupnika u Kongresu. Kada je postalo jasno da je Fidel Castro opskrbljivao pobunjenike oružjem, Betancourt je podnio službeni prigovor pri Organizaciji američkih država. Iako se Betancourt koliko-toliko snašao u jeku gerilskog rata protiv ljevičarskih pobunjenika, taj će se sukob, s varirajućim intenzitetom, nastaviti sve do početka 70-ih godina, kada će Rafael Caldera uspješno pacificirati zemlju i reintegrirati gerilce u politički i društveni sustav.

### Pokušaj atentata

Osobni konflikt između Rómula Betancourta (lijevo) i dominikanskog diktatora Rafaela Trujilla (desno) doveo je do ozbiljne krize između dvaju zemalja, a koja je kulminirala od strane Trujilla organiziranim pokušajem atentata na venezuelanskog vođu.
Sukladno svojoj demokratskoj doktrini, Betancourt je javno odbacio od strane Sjedinjenih Država podržavani diktatorski režim Rafaela Trujilla u Dominikanskoj Republici. Trujillo je na to reagirao tako što je razvio opsesivnu mržnju prema Betancourtu te je u narednim godinama pružao podršku različitim pokretima koji su radili na njegovom rušenju. Venezuela je na to reagirala diplomatskim putem (smatrajući vojnu intervenciju inicijalno neprihvatljivom), žaleći se nakoliko puta pri Organizaciji američkih država na Trujillovo djelovanje. To je samo dodatno razbjesnilo dominikanskog diktatora, koji je svojim agentima naredio da ubiju Betancourta u Caracasu.

Pokušaj atentata izvršen je 24. lipnja 1960. godine u Caracasu, a iako je preživio, Betancourt je dobio teške opekline na rukama. Ovakvo djelovanje dovelo je do drastičnog pada podrške Trujillu, kojega će vlastiti ljudi ubiti u atentatu samo godinu dana kasnije, 30. svibnja 1961. godine. Fotografije živog, ali teško ranjenog predsjednika Venezuele obišle su svijet kao dokaz da je preživio napad u kojemu je ubijen njegov šef osiguranja. Pokušaj je izveden preko bombe postavljene pod parkirani automobil, a koja je aktivirana kada je predsjednik prolazio jednom od najprometnijih ulica u glavnom gradu.

Pokušaj atentata imao je potpuno drugačiji učinak od onoga što ga je Trujillo planirao. Betancourtov ugled u očima javnosti je drastično porastao, dok je Trujillova podrška pala toliko da će u manje od godinu dana i sam biti žrtvom uspješnog atentata.

Ostavština
----------

### Izbori 1963.

Isto kao i 1947. godine, Betancourt je unatoč snažnom protivljenju uspio osigurati mirne, demokratske izbore po završetku svoga mandata, što se u mnogočemu možesmatrati njegovim najznačajnijim postignućem. Iako su brojne prijetnje bile usmjerene prema ometanju demokratskog procesa, opći izbori 1963. godine uspješno su održani 1. prosinca uz sudjelovanje gotovo 90% aktivnog biračnog tijela. Važnost ovih izbora bila je veća čak i od onih 1947. godine, s obzirom da je ovo bio prvi puta u historiji Venezuele da je jedan demokratski izabrani čelnik (jer, Betancourt je 1945. godine došao na vlast preko puča) uspješno prenio vlast na drugog demokratski izabranog čelnika; njegov nasljednik, Raúl Leoni, svečano je prisegnuo u ožujku 1964. godine.

Betancourtova demokratska ustrajanost bila je historijski presedan u Venezueli, zemlji u kojoj su diktatori i njihove marionete dominirali nacionalnom politikom još od XIX. vijeka. Njegova borba za očuvanje demokratskog modela i slobodnih izbora postala je model koji će se u venezuelanskoj politici koristiti i tokom narednih godina, što i danas ostaje njegova najveća ostavština. U trenutku odlaska s vlasti, Rómulo Betancourt je bio prvi demokratski izabrani čelnik Venezuele koji je do kraja odradio svoj mandat i omogućio uspješnu tranziciju vlasti u zemlji.

### Betancourtova doktrina

*Glavni članak: Betancourtova doktrina*
Snažna podrška demokraciji zbližila je Betancourta s američkim predsjednikom Kennedyjem, s kojim se venezuelanski predsjednik i sastao 1963. godine.
Na ideološkom planu, predsjednikova najznačajnija ostavština bila je tzv. Betancourtova doktrina, koja je Venezueli zabranjivala priznanje bilo koje vlade, lijeve ili desne, koja je uspostavljena vojno ili nedemokratski. Doktrina je reflektirala Betancourtovu osobnu netrepeljivost prema nedemokratskim poretcima, ali i njegovu snažnu obranu i zalaganje za demokraciju u Latinskoj Americi. Ovakva politika često ga je dovodila u sukob s brojnim diktatorima i autokratima u regiji, koji su često bili referentno ogledalo za političku situaciju na tom području. Tokom svog prvog obraćanja Kongresu, u veljači 1959. godine, Betancourt je rekao:

> 
> "... *Režimi koji ne poštuju ljudska prava, koji krše slobode svojih građana, vrše tiraniju nad njima uz pomoć totalitarne policije, trebaju biti smješteni u rigorozni sanitarni kordon i izbrisani, preko kolektivne pacifikacije, iz međuameričke pravne zajednice* ..."
> 
> 
> 

Ovakvo zalaganje za demokraciju donijelo je Betancourtu pobornika u liku Johna F. Kennedyja, tadašnjeg predsjednika Sjedinjenih Država, s kojima je Venezuela njegovala dobre vanjskopolitičke odnose. Tokom Kubanske raketne krize, odnosi dvaju predsjednika postali su čvršći nego ikad, a došlo je i do uspostave direktne linije između Bijele kuće i palače Miraflores. Razgovore između dvojice predsjednika prevodila je Betancourtova jedina kći, Virginia Betancourt Valverde, koja je bila vrlo bliska sa svojim ocem.

Iako utjecajna, Betancourtova doktrina nije predugo zaživjela u venezuelanskoj politici; odbacio ju je već Rafael Caldera, tokom 70-ih godina, smatrajući kako bi mogla dovesti do izolacije Venezuele.

Kasni život i smrt
------------------

Rómulo Betancourt fotografiran kako napucava nogometnu loptu, početak 60-ih godina.
Nakon isteka mandata, povukao se iz aktivne politike te je neko vrijeme živio u New Yorku, Londonu i Napulju, prije nego se smjestio u Bernu. Tamo se posvetio pisanju i intelektualnom radu.

Tokom 1967. vratio se u Venezuelu kako bi konsolidirao stranku nakon raskola i pripremio ju za izbore naredne godine. Demokratska akcija je, unatoč tomu, izgubila, a na čelo države došao je Rafael Caldera. Iste godine oženio je svoju drugu suprugu, dr. Renée Hartmann, te dobio tri počasna doktorata u Sjedinjenim Državama, gdje je živio do 1972. godine, kada se ponovo vratio u rodnu zemlju. Tamo je naredne godine stekao titulu doživotnog senatora na račun činjenice da je bio bivši predsjednik, a tri godine kasnije izabran je i za doživotnog predsjednika Demokratske akcije.

Posljednje godine proveo je na relaciji Caracas–New York. U rujnu 1981. predsjednik Luis Herrera Campins ga je pozvao u New York na bejzbol utakmicu New York Yankeesa, što ga je uvelike obradovalo. Nekoliko dana kasnije, dobio je moždani udar te je hospitaliziran u New Yorku. Umro je četiri dana kasnije, 28. rujna 1981. godine u 16:17, u bolnici u New Yorku. Njegovo tijelo preneseno je u Venezuelu, gdje je i pokopan nekoliko dana kasnije nakon svečane komemoracije.

Vanjske poveznice
-----------------

***Rómulo Betancourt*** na Wikimedijinoj ostavi

* Betancourt Foundation – Official Page Arhivirano 2018-04-01 na Wayback Machine-u
* 1Up Info about the Triumph of Democracy
* President Kennedy's speech at la Morita Arhivirano 2006-03-23 na Wayback Machine-u

| Političke funkcije
 |
| --- |
| Prethodi: **Isaías Medina Angarita**  |  **47. predsjednik Venezuele** 19. listopada 1945. – 17. veljače 1948. | Slijedi: **Rómulo Gallegos**  |
| Prethodi: **Edgar Sanabria *(v.d.)***  |  **54. predsjednik Venezuele** 13. veljače 1959. – 13. ožujka 1964. | Slijedi: **Raúl Leoni**  |

| * p
* r
* u
Predsjednici Venezuele |
| --- |
| **Napomena:** *Italik* označava vršitelja dužnosti predsjednika |
| Država Venezuela(1830–1864) | 
* José Antonio Páez (1830–1835)
* *Andrés Narvarte* (1835)
* José María Vargas (1835)
* *José María Carreño* (1835)
* José María Vargas (1835–1836)
* Andrés Narvarte (1836–1837)
* *José María Carreño* (1837)
* Carlos Soublette (1837–1839)
* José Antonio Páez (1839–1843)
* Carlos Soublette (1843–1847)
* José Tadeo Monagas (1847–1851)
* José Gregorio Monagas (1851–1855)
* José Tadeo Monagas (1855–1858)
* Pedro Gual Escandón (1858)
* Julián Castro (1858–1859)
* Pedro Gual Escandón (1859)
* Manuel Felipe de Tovar (1859–1861)
* Pedro Gual Escandón (1861)
* José Antonio Páez (1861–1863)
* Juan Crisóstomo Falcón (1863–*1864*)

 |  |
| Sjedinjene Države Venezuele(1864–1953) | 
* Juan Crisóstomo Falcón (*1864*–1868)
* *Manuel Ezequiel Bruzual* (1868)
* Guillermo Tell Villegas (1868–1869)
* José Ruperto Monagas (1869–1870)
* Guillermo Tell Villegas (1870)
* Antonio Guzmán Blanco (1870–1877)
* Francisco Linares Alcántara (1877–1878)
* José Gregorio Valera (1878–1879)
* Antonio Guzmán Blanco (1879–1884)
* Joaquín Crespo (1884–1886)
* Antonio Guzmán Blanco (1886–1887)
* *Hermógenes López* (1887–1888)
* Juan Pablo Rojas Paúl (1888–1890)
* Raimundo Andueza Palacio (1890–1892)
* Guillermo Tell Villegas (1892)
* *Guillermo Tell Villegas Pulido* (1892)
* Joaquín Crespo (1892–1898)
* Ignacio Andrade (1898–1899)
* Cipriano Castro (1899–1908)
* Juan Vicente Gómez (1908–1913)
* José Gil Fortoul (1913–1914)
* Victorino Márquez Bustillos (1914–1922)
* Juan Vicente Gómez (1922–1929)
* Juan Bautista Pérez (1929–1931)
* Juan Vicente Gómez (1931–1935)
* Eleazar López Contreras (1935–1941)
* Isaías Medina Angarita (1941–1945)
* Rómulo Betancourt (1945–1948)
* Rómulo Gallegos (1948)
* Carlos Delgado Chalbaud (1948–1950)
* Germán Suárez Flamerich (1950–1952)

 |
| Republika(1953–1999) | 
* Marcos Pérez Jiménez (*1952*–1958)
* Wolfgang Larrazábal (1958)
* *Edgar Sanabria* (1958–1959)
* Rómulo Betancourt (1959–1964)
* Raúl Leoni (1964–1969)
* Rafael Caldera (1969–1974)
* Carlos Andrés Pérez (1974–1979)
* Luis Herrera Campins (1979–1984)
* Jaime Lusinchi (1984–1989)
* Carlos Andrés Pérez (1989–1993)
* *Octavio Lepage* (1993)
* Ramón José Velásquez (1993–1994)
* Rafael Caldera (1994–1998)

 |
| Bolivarska Republika(1999–*danas*) | 
* Hugo Chávez (1999–2013)a
* *Diosdado Cabello* (2013)
* Nicolás Maduro (2013–danas)b
* *Juan Guaidó* (2019–danas)b

 |
| a Pedro Carmona je tokom 2002. nakratko bio vršitelj dužnosti predsjednika, dok Chávez nije izabran na drugi mandat. ⋅ b Narodna skupština priznaje Guaidóa kao v.d. predsjednika, međutim Nicolás Maduro je odbio povuči se vlasti i priznati ga kao svog nasljednika (vidi Predsjednička kriza u Venezueli). |

| * p
* r
* u
Ličnosti Hladnog rata |
| --- |
| Primarni sudionici: NATO  • Varšavski pakt  • Pokret nesvrstanih |
| Sjedinjene Američke Države Sjedinjene Države | 

|  |  |
| --- | --- |
|  Primarni vođe | 

Franklin Delano Roosevelt **•** 
Harry S. Truman **•** 
Dwight Eisenhower **•** 
John F. Kennedy **•** 
Lyndon B. Johnson **•** 
Richard Nixon **•** 
Gerald Ford **•** 
Jimmy Carter **•** 
Ronald Reagan **•** 
George H. W. Bush
 |
| Ostali | 

Henry Kissinger **•** 
George Marshall **•** 
Robert F. Kennedy **•** 
Martin Luther King **•** 
Anna Eleanor Roosevelt **•** 
Joseph McCarthy
 |

 |
| Sovjetski Savez Sovjetski Savez | 

|  |  |
| --- | --- |
|  Primarni vođe | 

Josif Staljin **•** 
Georgij Maljenkov **•** 
Nikita Hruščov **•** 
Leonid Brežnjev **•** 
Jurij Andropov **•** 
Konstantin Černjenko **•** 
Mihail Gorbačov
 |
| Ostali | 

Vjačeslav Molotov **•** 
Igor Guzenko **•** 
Andrej Gromijko **•** 
Boris Jeljcin **•** 
Vasilij Kuznjecov **•** 
Mihail Suslov
 |

 |
| Evropa | 

Ujedinjeno Kraljevstvo Winston Churchill **•** 
Ujedinjeno Kraljevstvo Clement Attlee **•** 
Ujedinjeno Kraljevstvo Anthony Eden **•** 
Ujedinjeno Kraljevstvo Harold Macmillan **•** 
Ujedinjeno Kraljevstvo Harold Wilson **•** 
Ujedinjeno Kraljevstvo Margaret Thatcher **•** 
Francuska Charles de Gaulle **•** 
Francuska Georges Pompidou **•** 
Francuska François Mitterrand **•** 
Francuska Robert Schuman **•** 
Francuska Jean Monnet **•** 
Njemačka Konrad Adenauer **•** 
Njemačka Willy Brandt **•** 
Njemačka Helmut Kohl **•** 
Italija Alcide De Gasperi **•** 
Italija Aldo Moro **•** 
Italija Giovanni Leone **•** 
Italija Giulio Andreotti **•** 
Italija Sandro Pertini **•** 
Irska Éamon de Valera **•** 
Irska Seán MacBride **•** 
 Francisco Franco **•** 
Portugal António de Oliveira Salazar **•** 
Švedska Dag Hammarskjöld **•** 
Švedska Olof Palme **•** 
Norveška Trygve Lie **•** 
Belgija Paul-Henri Spaak **•** 
Austrija Kurt Waldheim **•** 
Vatikan Ivan XXIII. **•** 
Vatikan Pavao VI. **•** 
Vatikan Ivan Pavao II.
Socijalistička Federativna Republika Jugoslavija Josip Broz Tito **•** 
Socijalistička Federativna Republika Jugoslavija Vladimir Bakarić **•** 
Socijalistička Federativna Republika Jugoslavija Edvard Kardelj **•** 
Istočna Njemačka Walter Ulbricht **•** 
Istočna Njemačka Erich Honecker **•** 
 Todor Živkov **•** 
 Imre Nagy **•** 
 János Kádár **•** 
 Mátyás Rákosi **•** 
 Miklós Németh **•** 
 Nicolae Ceauşescu **•** 
Čehoslovačka Aleksandar Dubček **•** 
Čehoslovačka Gustáv Husák **•** 
Čehoslovačka Václav Havel **•** 
 Enver Hoxha **•** 
 Lech Wałęsa **•** 
 Bolesław Bierut **•** 
 Władysław Gomułka **•** 
 Wojciech Jaruzelski
 |
| Azija | 

Narodna Republika Kina Mao Zedong **•** 
Narodna Republika Kina Zhou Enlai  **•** 
Narodna Republika Kina Deng Xiaoping **•** 
Sjeverna Koreja Kim Il-sung **•** 
 Hồ Chí Minh **•** 
Vijetnam Võ Nguyên Giáp **•** 
 Pol Pot
Indija Džavaharlal Nehru **•** 
Indija Indira Gandhi **•** 
Indija Radživ Gandhi **•** 
Indonezija Sukarno **•** 
Indonezija Suharto **•** 
Kambodža Norodom Sihanouk **•** 
Kambodža Lon Nol **•** 
Mjanmar U Thant **•** 
 Muhamed Mosadek **•** 
 Muhamed-Reza Pahlavi **•** 
Iran Ruholah Homeini **•** 
Pakistan Muhammad Ali Jinnah **•** 
Pakistan Yahya Khan **•** 
Pakistan Zulfikar Ali Bhutto **•** 
 Sadam Husein **•** 
Saudijska Arabija Ibn Saud **•** 
Saudijska Arabija Faisal **•** 
 Hafez al-Asad **•** 
 Hussein I. **•** 
 Jaser Arafat
 Chiang Kai-shek **•** 
Japan Eisaku Satō **•** 
Japan Shigeru Yoshida **•** 
Japan Ichirō Hatojama **•** 
Japan Jasuhiro Nakasone **•** 
Južna Koreja Seungman Lee **•** 
Filipini Ferdinand Marcos **•** 
Filipini Corazon Aquino **•** 
Izrael Haim Vajcman **•** 
Izrael David Ben-Gurion **•** 
Izrael Golda Meir **•** 
Izrael Menahem Begin **•** 
Izrael Jichak Rabin
 |
| Afrika | 

Egipat Gamal Abdel Nasser **•** 
Egipat Anvar Sadat **•** 
Egipat Hosni Mubarak **•** 
Alžir Houari Boumédienne **•** 
Tunis Habib Bourguiba **•** 
 Muammar al Gaddafi
Gana Kwame Nkrumah **•** 
Obala Slonovače Félix Houphouët-Boigny **•** 
Angola Agostinho Neto **•** 
Senegal Léopold Sédar Senghor **•** 
Gvineja Ahmed Sékou Touré **•** 
Tanzanija Julius Nyerere **•** 
Kenija Jomo Kenyatta **•** 
Nigerija Nnamdi Azikiwe **•** 
Demokratska Republika Kongo Patrice Lumumba **•** 
Etiopija Haile Selassie **•** 
Zambija Kenneth Kaunda **•** 
Mozambik Samora Machel **•** 
Uganda Milton Obote **•** 
Zimbabve Canaan Banana **•** 
Togo Sylvanus Olympio
Južnoafrička Republika Nelson Mandela **•** 
Južnoafrička Republika Frederik Willem de Klerk **•** 
Uganda Idi Amin Dada **•** 
Zair Mobutu Sese Seko **•** 
Zimbabve Robert Mugabe **•** 
 Ian Smith **•** 
Somalija Siyaad Barre **•** 
Liberija Samuel Doe **•** 
Liberija William R. Tolbert, Jr. **•** 
Sijera Leone Siaka Stevens **•** 
Gabon Omar Bongo
 |
| Amerike | 

Kanada Lester B. Pearson **•** 
Kanada Pierre Trudeau **•** 
Kuba Fulgencio Batista **•** 
Kuba Fidel Castro **•** 
Kuba Che Guevara **•** 
Haiti François Duvalier **•** 
Haiti Jean-Claude Duvalier **•** 
Dominikanska Republika Rafael Trujillo **•** 
Trinidad i Tobago Ellis Clarke **•** 
Grenada Eric Gairy **•** 
Grenada Maurice Bishop **•** 
Kostarika José Figueres Ferrer **•** 
Kostarika Óscar Arias **•** 
Nikaragva Anastasio Somoza García **•** 
Nikaragva Anastasio Somoza Debayle **•** 
Nikaragva Daniel Ortega **•** 
Honduras Oswaldo López Arellano **•** 
Panama Omar Torrijos **•** 
Panama Manuel Noriega **•** 
Gvatemala Jacobo Arbenz Guzmán
Čile Salvador Allende **•** 
Čile Augusto Pinochet **•** 
Argentina Juan Perón **•** 
Argentina Arturo Illia **•** 
Argentina Isabel Perón **•** 
Argentina Jorge Rafael Videla **•** 
Brazil Getúlio Vargas **•** 
Brazil Juscelino Kubitschek **•** 
Brazil João Goulart **•** 
Brazil Humberto Castelo Branco **•** 
Brazil Ernesto Geisel **•** 
Venezuela Rómulo Betancourt **•** 
Bolivija Hernán Siles Zuazo **•** 
Bolivija Víctor Paz Estenssoro **•** 
Bolivija Alfredo Ovando Candía **•** 
Ekvador José María Velasco Ibarra **•** 
Ekvador Guillermo Rodríguez **•** 
Gvajana Arthur Chung **•** 
Kolumbija Gustavo Rojas Pinilla **•** 
Kolumbija Gabriel París Gordillo **•** 
Kolumbija Alfonso López Michelsen **•** 
Peru Manuel Prado y Ugarteche **•** 
Peru Fernando Belaúnde Terry **•** 
Peru Juan Velasco Alvarado **•** 
Peru Javier Pérez de Cuéllar **•** 
Paragvaj Alfredo Stroessner **•** 
Surinam Dési Bouterse **•** 
Urugvaj Jorge Pacheco Areco **•** 
Urugvaj Juan María Bordaberry **•** 
Urugvaj Julio María Sanguinetti
 |


|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 112010772
* LCCN: n50012376
* ISNI: 0000 0001 1845 4391
* GND: 133479129
* SUDOC: 033267766
* BNF: cb12415106w (podaci)
* NKC: ola2004219985
* BNE: XX1038014

 |