recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Ivan Jevtović** je (Beograd, 5. april 1972) je srpski filmski i pozorišni glumac.

Biografija
----------

Sin je Vladimira Jevtovića, glumca i profesora glume na Fakultetu dramskih umetnosti u Beogradu i bivšeg upravnika Jugoslovenskog dramskog pozorišta. Njegov mlađi brat Jakov Jevtović je takođe glumac.

Ivan Jevtović je stalni član beogradskog pozorišta Atelje 212, mada često gostuje i u drugim teatarskim kućama. Prvu značajnu pozorišnu ulogu je ostvario u predstavi „Virus" (1997) u režiji Siniše Kovačevića, koja ga izbacuje u žižu srpske pozorišne javnosti. Nešto kasnije je ostvario i glavnu ulogu u predstavi „Kraljević Marko". U obe pomenute predstave, muziku je uradila beogradska rok grupa „Deca loših muzičara" (DLM), gde je Jevtović u ulozi pevača snimio pesme „Ljubav" i „Kraljević Marko", koje su se kasnije našle na albumu grupe. Inače, od aprila 2006. godine, Ivan Jevtović postaje zvanično član i pevač grupe DLM, nakon iznenadnog odlaska prethodnog pevača Silje. 

Jedan je od osnivača i stalni član avangardne grupe *Torpedo*, koja se bavi istraživanjem novih pozorišnih tendencija. Na taj način su nastale predstave *Klinje*, *Furke*, *Overlaping*, *Etno cirkus*, *Životinjska farma* i dr. U sastavu *Torpeda* je i grupa *Vroom* (Vroom) koja svira uživo na predstavama. 

Pored pozorišnih, Jevtović je ostvario i niz zapaženih uloga na filmu, kao što su Stršljen (1998.) Gorčina Stojanovića, Nebeska udica (1999) Ljubiše Samardžića, Normalni ljudi (2001) Olega Novkovića, Libero (2005) Miodraga Kotlajića i dr. 

Jedan od prvih srpskih glumaca koji se upustio u snimanje televizijskih reklama.

Oženjen je Sandrom i otac je ćerke Sofije. Živi u Beogradu.

Uloge
-----

|  |
| --- |
| **Filmografija glumca Ivana Jevtovića** |
| God. | Naziv | Uloga |
| 1990.-te |
| 1993. | Igra piona (kratki film) |  |
| 1995. | Uske staze (kratki film) | mladi Radul |
| 1996. | Gore dole (serija) |  |
| 1998. | Raskršće |  |
| 1998. | Porodično blago (serija) |  |
| 1998. | Stršljen | Ismet |
| 1999. | Nebeska udica | Turča |
| 1999. | Proputovanje | Vladimir - mlađi |
| 2000.-te |
| 2001. | Normalni ljudi | Nikola |
| 2002. | Ringeraja | Raja |
| 2003. | Ledina | Nikola |
| 2003. | M(j)ešoviti brak (serija) |  |
| 2004. | Skela (TV) | kockar |
| 2005. | Libero | Baja |
| 2007. | Crni Gruja i kamen mudrosti | Jakov Nenadović |
| 2007. | Teško je biti fin | Sento |
| 2008. | Ljubav i drugi zločini | Miki |
| 2008. | Gorki plodovi (serija) | Miša |
| 2009. | Human Zoo | Milan |
| 2009. | Zauvijek mlad (serija) | Diler |

Spoljašnje veze
---------------

* Ivan Jevtović - zvanična prezentacija
* Ivan Jevtović na sajtu IMDb
* Balkanmedia Arhivirano 2006-04-22 na Wayback Machine-u
Bosna za vrijeme Tvrtka I.
**Povelja Tvrtka I Dubrovniku 1382.** je dokument kojim je kralj Tvrtko I, na izričit zahtjev Dubrovčana, ukinuo trg soli kod novopodignutog grada Svetog Stefana, današnji Herceg Novi, u župi Dračevici. Dubrovčani su svoj zahtjev pravdali time da je po starim ugovorima sa srpskim vladarima bila dozvpljena prodaja soli na 4 trga koja su od ranije određena: Dubrovnik, Drijeva, Kotor i Sveti Srđ. 

Pečat kralja Tvrtka I
Tvrtko je uvažio stare ugovore koje je Dubrovnik imao sa "gospodom Raške" u vrijeme kada Kotromanići nisu vladali neposrednim zaleđem Dubrovnika, i kada su Dubrovčani sklapali ugovore sa Nemanjićima i njihovim ljudima. Kao nasljednik srpske krune, a time i tradicija "gospodara Raške", Tvrtko se s pravom poziva na te tradicije.

U ovoj povelji Tvrtko izražava veliko poštovanje svetom Stefanu kojeg su poštovali i njegovi predhodnici Nemanjići. Grad koji je podigao u Dračevici nazvao je Sveti Stefan, koji danas nosi naziv Herceg Novi.

Svjedoci su bili: dvorski Mirko Radojević, vojvoda Vlatko Vuković i knez Pavle Jablanić. 

Na samom kraju povelje nalazi se datum 2. decembra 1382 i Bišće kao mjesto nastanka povelje. Povelja je sačuvana u originalu i prepisu i čuva se u Državnom arhivu u Dubrovniku.

Izvori
------

1. ↑  „Povelja kralja Tvrtka I kojom ukida trg soli u Sutorini". *Srbi u BiH 2016*. Pristupljeno 9. 2. 2023.
2. ↑  „Dženan Dautović, Enes Dedić: Povelja kralja Tvrtka I Kotromanića Dubrovniku". *ANUBiH, Godišnjak knjiga 45, Sarajevo, 2016.*. Pristupljeno 9. 2. 2023.
3. ↑  „Desanka Kovačević: Trgovina u srednjovjekovnoj Bosni". *ND NRBIH, DJELA, KNJIGA XVIII, ODJELJENJE ISTORIJSKO-FILOLOSKIH NAUKA, KNJIGA 13. SARAJEVO 1961.*. Pristupljeno 9. 2. 2023.
4. ↑  „Svetozar Ćorović: Istorija srpskog naroda - Bosna kao stožer nove srpskohrvatske države". *INTERNET IZDANJE IZVRŠNI PRODUCENT I POKROVITELJ Tehnologije, izdavaštvo i agencija Janus Beograd, novembar 2001*. Pristupljeno 9. 2. 2023.

|  |  |
| --- | --- |
|  | ***Portal Bosna i Hercegovina***  |
**Jan Filip** (Prag, 14. lipnja 1973.) je umirovljeni češki rukometaš i reprezentativac, aktualni izbornik češke reprezentacije zajedno s Danielom Kubešom. Jan Filip slovi za jednog od najboljih čeških igrača u historiji te ga se uglavnom navodi kao najznačajnije ime češkog rukometa do pojave Filipa Jíche.

Karijeru je započeo u klubu HC Dukla Prag, gdje je igrao od svoje dvanaeste godine. Godine 1997. odlazi u HSG Düsseldorf, nakon čega se ponovo vraća u Duklu, ali nakon samo jedne sezone odlazi u talijanski Pallamano Conversano. Godine 2000. potpisuje za HSG Nordhorn, gdje igra punih osam godina. S Nordhornom je 2008. godine osvojio EHF-Pokal. Nakon Nordhorna je jednu sezonu igrao za Rhein-Neckar Löwen, prije nego je 2009. otišao u Švicarsku. Tamo je igrao za Kadetten Schaffhausen i TSV St. Otmar St. Gallen, gdje je 2015. godine završio karijeru.

Za češku reprezentaciju je skupio 220 nastupa i zabio 960 golova te je bio najbolji strijelac EHF Eura 1998. godine u Italiji. 

Trenersku karijeru započeo je 2011. godine kao trener-igrač kluba TSV St. Otmar St. Gallen, kojeg je napustio 2015. godine. Tokom 2014. godine, Daniel Kubeš i on su preuzeli klupu reprezentacije Češke.

| * p
* r
* u
Najbolji strijelci EHF Eura |
| --- |
| 
1994: Rusija Kudinov • 
1996: Njemačka Knorr • 
1998: Češka Filip • 
2000: Ukrajina Velikij • 
2002: Island Stefánsson • 
2004: Hrvatska Džomba • 
2006: Slovenija Rutenka • 
2008: Danska Christiansen / Hrvatska Balić / Francuska Karabatić • 
2010: Češka Jícha • 
2012: Severna Makedonija Lazarov • 
2014: Španija Cañellas • 
2016: Španija Rivera • 
2018: Češka Zdráhala • 
2020: Norveška Sagosen • 
2022: Island Magnússon
 |
Za ostala značenja, vidi Diokle.
**Gaj Apulej Diokle** (lat. *Gaius Appuleius Diocles*), rođen u Luzitaniji u 2. veku nove ere, bio je antički hispano-rimski trkač dvokolicama. U dobi od 18 godina počeo je da nastupa za ekipu "Belih". Nakon šest godina, kad mu je bilo 24, prešao je u ekipu "Zelenih". Nakon još tri godine, kad mu je bilo 27, počeo je da se takmiči za ekipu "Crvenih", gde je i ostao sve dok se nije povukao u dobi od 42 godine. Dioklova je sportska karijera bila neuobičajeno duga, s obzirom na to da su mnogi dvokoličari umirali dosta mladi.

Obično se trkao dvokolicama u koje su bila upregnuta četiri konja, i u većini trka u završnici bi izletao iz pozadine do pobede. Diokle je bio poznat i po tome što je posedovao konja koji je pobedio u najmanje 200 trka *(ducenarius)*. Podaci pokazuju da je pobedio u 1.462 od 4.257 četvoroprežnih utrka na kojima je učestvovao. Ukupno je kao nagradu tokom karijere zaradio 35.863.120 sestercija, odnosno iznos kojim se za ceo Rim mogla kupiti godišnja zaliha žita ili se mogla održavati petina rimske vojske na njenom vrhuncu. Klasični filolog Peter Struck nazvao je Diokla "najbolje plaćenim sportistom svih vremena".

Izvori
------

* 'Greatest of All Time', Peter Struck, *Lapham's Quarterly*, 2 Aug 2010
* Wealth of today's sports stars is 'no match for the fortunes of Rome's chariot racers', Murray Wardrop, Telegraph.co.uk, 13 Aug 2010
* Charioteers and Racing Factions Arhivirano 2011-01-14 na Wayback Machine-u
* The Origins and Evolution of the Lusitano Arhivirano 2007-08-13 na Wayback Machine-u
* "Roman Life", Mary Johnston, 1957
**Felix Jacoby** (19. mart 1876 – 10. novembar 1959) bio je nemački klasični filolog. Rođen je u jevrejskoj porodici, a u dobi od 11 godina preobraćen je u hrišćanstvo. Na polju klasične fiolologije najpoznatiji je po svom izuzetno važnom delu *Fragmente der griechischen Historiker* ("Fragmenti grčkih historičara)", koje predstavlja zbirku fragmenata iz dela starogrčkih historičara koja su se inače izgubila. Značajan je i njegov poduži članak u *Realencyclopädie der Classischen Altertumswissenschaft* o grčkom historičaru Herodotu; članak je napisan 1913. i postavio je mnoga od onih pitanja koja će dominirati savremenim istraživanjima o Herodotu.

Jacoby je rođen u Magdeburgu. Od 1906. do 1934. predavao je klasičnu filologiju u Kielu. Premda je kasnije, tokom nacističkog *Gleichschaltunga*, izbačen s Univerziteta u Kielu, Jacoby je, prema nekima, bio među malobrojnim Jevrejima koji su isprva podržali Adolfa Hitlera. Prema nekim svedočenjima, otišao je čak tako daleko da je 1933. izjavio i ovo:

> Kao Jevrejin nalazim se u teškoj poziciji. Ali kao historičar odavno sam naučio da historijske događaje ne posmatram iz lične perspektive. Glasam za Adolfa Hitlera od 1927. i srećan sam što mi je u godini nacionalnog buđenja dopušteno da predajem o Avgustu, jer je Avgust jedina ličnost u svetskoj istoriji koja se može uporediti s Adolfom Hitlerom.
> 
> 

Godine 1939. Jacoby je pobegao u Veliku Britaniju i nastanio se u Oxfordu, gde je nastavio svoj rad na fragmentima grčkih historičara. 

Vratio se u Nemačku 1956. i umro u Berlinu 1959. godine.
**Prefektura Atina** (gr: Νομαρχία Αθηνών, engl. ) je oblast u središnjem delu Periferije Atika i središnjem delu Grčke. Zapravo, celokupna površ ove prefekture je tzv. "Velika Atina", tj. oblast glavnog grada Grčke, Atine, sa bliskim i povezanim predgrađima. Zbog toga je ova prefektura posebna po čitavom nizu podataka vezanih za prefekture u Grčkoj.

Prirodne odlike
---------------

Karta prefekture sa podelom na opštine
Prefektura Atina je kopnena prefektura Grčke. Na severu i istoku ova prefektura graniči se sa prefekturom Istočna Atika, a na zapadu sa prefekturom Pirej. Na jugu se nalazi Salaminski zaliv Egejskog mora.

Prefektura je izrazito brdskog karaktera, ali i pored toga celokupna površ je urbanizovana.

Klima u prefekturi Atina je sredozemna, u nagalasak da je zbog razvijenih gradskih aktivnosti vazduh veoma zagađen.

Istorija
--------

U doba antike ova oblast bila je značajna kao središnji i najvažniji deo polisa Antičke Atine. U kasnijim epohama dolazi vladavina Rimljana, zatim Vizantinaca i na kraju Turaka Osmanlija. Mesni Grci su bili veoma aktivni tokom Grčkog ustanka 1821. g, pa je područje postalo deo savremene Grčke već1830. g. a tad maleni grad Atina postala glavni grad novoobrazovane države zahvaljujući svojoj slavnoj istoriji.

Stanovništvo
------------

Glavno stanovništvo su Grci, mada kao i u svim prestonicama Evrope postoji i značajna grupa stranaca. Stanovništvo je 100% gradsko.

Privreda
--------

Grad Atina je privredno i ekonomsko središte cele Grčke. Doniniraju tercijarni i kvaterni sektor, odnosno trgovina, usluge, poslovanje, uprava, kultura, obrazovanje. Nekadašnja industrija je uglavnom izmeštena iz grada na njegov dalji obod ili na druga mesta u državi.

Spoljašnje veze
---------------

* www.nomarxia.gr - Zvanična stranica Prefekture Atina

| * p
* r
* u
Grčke prefekture |
| --- |
| 

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Atika | SredišnjaGrčka | SredišnjaMakedonija | Krit | Ist. Makedonijai Trakija | Epir | Jonskaostrva | SeverniEgej | Peloponez | JužniEgej | Tesalija | ZapadnaGrčka | ZapadnaMakedonija |
|  |
| 
* Atina
* Istočna Atika
* Pirej
* Zapadna Atika

 | 
* Eubeja
* Evritanija
* Fokis
* Ftiotis
* Boetija

 | 
* Halkidik
* Imatija
* Kukuš
* Pela
* Pijerija
* Ser
* Solun

 | 
* Kanija
* Iraklion
* Lasiti
* Retimno

 | 
* Drama
* Evros
* Kavala
* Rodopi
* Ksanti

 | 
* Arta
* Janjina
* Prevez
* Tesprotija

 | 
* Krf
* Kefalinija
* Lefkada
* Zakintos

 | 
* Hios
* Lezbos
* Samos

 | 
* Arkadija
* Argolis
* Korint
* Lakonija
* Mesinija

 | 
* Kikladi
* Dodekani

 | 
* Kardica
* Larisa
* Magnezija
* Trikala

 | 
* Ahaja
* Etolija Akarnija
* Elis

 | 
* Lerin
* Greben
* Kostur
* Kožani

 |

 |
Ivan Perkovac
**Ivan Perkovac** (Harmica, Brdovec, 23. svibnja 1826. – Samobor, 16. travnja 1871.), publicist, urednik „Pozora" i „Vienca", zastupnik u Hrvatskom saboru, tajnik Matice hrvatske.

Ivan Perkovac rođen je u Harmici kod Brdovca, 1826. Pokrenuo je niz novinskih izdanja, od kojih valja posebno istaći Pozor (kasnije Obzor). Surađivao je u Gajevim Novinama i Kušlanovom Slavenskom jugu, te uređivao časopis Matice hrvatske Neven. Uveo je mladog Šimu Mazzuru u novinstvu, davši mu mjesto izvjestitelja zagrebačkog Pozora za talijanski tisak. 

Aktivno je sudjelovao u tadašnjem političkom životu Hrvatske, zalažući se za potrebu realne unije s Ugarskom, uz prethodno priznanje teritorijalne cjelovitosti i političke samostalnosti. Nakon sklapanja Hrvatsko-ugarske nagodbe više se posvećuje književnom radu, a jedan je od osnivača Vienca. Umro je u Samoboru 1871. godine.

Nadgrobni spomenik djelo je Ivana Rendića, jednog od najistaknutijih kipara s prijelaza 19. u 20. stoljeće, a sastoji se od stiliziranog antičkog sarkofaga s velikim kamenim križem u sredini na koji je naslonjen ženski lik u narodnoj nošnji s vijencem u ruci. Ženski lik predstavlja Domovinu. Spomenik Ivanu Perkovcu podignut je i svečano otkriven 30. rujna 1875. godine, uz sjajan prigodni govor Augusta Šenoe. Prvi put je spomenik popravljan 1902. godine. Tom je prilikom u podnožju spomenika nađena već uništena metalna kutija s tekstom spomenice iz 1875. godine. Prepisan je i ponovno stavljen u podnožje spomenika. 1940 godine spomenik očišćen i konzerviran o trošku samoborskog općinskog zastupstva, a njegova je ponovna obnova bila neophodna. Podatci o Ivanu Perkovcu, grobnici sa spomenikom, obilježavanje Perkovčevih godišnjica, fotografije i ostalo nalazi se u pismohrani Samoborskog muzeja sakupljeno najvećim dijelom marom pokojnog gospodina Ivice Sudnika.

Djela
-----

Pripovijetke pisane s vidnim realističkim sklonostima (djelovao na Šenou):

* *Župnikova sestra*
* *Stankovačka učiteljica* .

Zanimljive memoarske bilješke, pune podataka o nesretnoj Jelačićevoj intervenciji 1848.

Izvori
------

* Irvin Lukežić: Gjuro Ružić i Šime Mazzura, Sušačka revija br. 58/59



|  |  |
| --- | --- |
|  | *Nedovršeni članak* **Ivan Perkovac** *je u začetku. Možete pomoći Wikipediji tako da ga proširite*. |
|  |
| --- |
| **Snofruova djeca** |
|  |
| * Nefermaat A
* Rahotep
* Ranefer
* nepoznati sin
* Heteferes A
* Kufu
* Kanefer
* Ankaf
* Nečeraperef
* Ijnefer A
* Nefertkau A
* Nefertnesu
* Meritites I.
* Henutsen
 |

**Rahotep** je bio staroegipatski princ 3. i 4. dinastije.

Etimologija
-----------

Rahotepovo ime na hijeroglifimaRahotepovo ime na hijeroglifima
Rahotepovo ime znači "Ra je zadovoljan". Ra je bog Sunca, koji je u 4. dinastiji postao vrlo važan za faraone te se njegovo ime često upotrebljava u imenima kraljevske obitelji te dinastije.

Biografija
----------

Rahotep je bio sin faraona Snofrua, osnivača 4. dinastije i njegove prve žene. Snofru se prvi put oženio još kao krunski princ te je s prvom ženom imao četiri sina: Nefermaata, Rahotepa, Ranefera i jednog kojem je ime nepoznato. Rahotep je rođen na kraju 3. dinastije. Rahotepova teta, glavna Snofruova žena, bila je Heteferes I. majka Snofruovog nasljednika Kufua, Rahotepovog mlađeg polubrata. 

Rahotep je živio na dvoru, ali je obavljao i neke poslove. Bio je Raov svećenik u Heliopolu, general, gospodar Pea, jednog od svetih gradova. Rahotepov naslov bio je "fizički kraljev sin", kako bi se naglasila njegova povezanost sa Snofruom. 

Dama Nofret je bila Rahotepova žena. Njezini roditelji nisu poznati, ali je živjela na dvoru kao plemkinja. Udajom za Rahotepa postala je princeza supruga. Par je imao šestero djece: sinove Džedija, Neferkaua i Itua te kćeri Mereret, Nedžemib i Settet.

Kipovi Rahotepa i Nofret su smješteni u Egipatskom muzeju u Kairu.
Svi sinovi koje je Snofru imao s prvom ženom su umrli prije njega, pa tako dakle i Rahotep. Prijestolje je na kraju predano Kufuu.

Grobnica
--------

Rahotep i Nofret su pokopani u mastabi 6 u Meidumu, blizu piramide za koju se prije smatralo da pripada Rahotepovom djedu Huniju. Rahotep je pokopan u sobi A, a njegova žena u sobi B.

Kipovi
------

U mastabi su 1871. nađena dva prelijepa kipa koja prikazuju Rahotepa i Nofret. Rahotep je prikazan na prijestolju, odjeven u bijelu tkaninu oko bokova, s desnom rukom na prsima. Njegovo je tijelo mišićavo, a kosa mu je kratka i crna. Najzanimljiviji detalji kipa su brkovi, koji su bili vrlo neuobičajeni za muškarca u drevnom Egiptu. 

U kipove su kao oči umetnuti kristali koji ih čine vrlo realističnima. Kad su radnici prvi put otvorili grobnicu, pobjegli su u strahu jer su pomislili da gledaju žive ljude, zbog zrcaljenja svjetlosti baklji u kristalima koji čine oči. 

Kipovi se sada nalaze u Egipatskom muzeju u Kairu.

Vanjske poveznice
-----------------

***Princ Rahotep*** na Wikimedijinoj ostavi

Izvori
------

1. ↑  Spomenici Starog kraljevstva organizirani po vladaru
2. ↑  Snofru
3. ↑  Genealogije dinastija
4. ↑  Snofru
5. ↑  Rahotep i Nofret
6. ↑  Nofret
7. ↑  Rahotep i Nofret
8. ↑  „Forum o Nofret". Arhivirano iz originala na datum 2011-08-16. Pristupljeno 2011-03-27.
9. ↑  Meidumska nekropola
10. ↑  Rahotep i Nofret
11. ↑  „Rahotep i Nofret". Arhivirano iz originala na datum 2020-01-24. Pristupljeno 2011-03-27.
12. ↑  Rahotep i Nofret
Mons. **Ivan Prenđa** (Gornji Zemunik kraj Zadra, 31. prosinca 1939. - Zagreb, 25. siječnja 2010.), 68. zadarski nadbiskup.

Zaređen u Zadru 29. lipnja 1964. a za biskupa posvećen 9. lipnja 1990. Od 1990. bio je zadarski nadbiskup-koadjutor s pravom nasljeđa, a nadbiskup ordinarij postaje dana 2. veljače 1996.

Kao župnik služio je 1964. u Škabrnji, Nadinu i Smilčiću, 1967. u Škabrnji, Nadinu i Zemuniku. 1968. Rektor Nadbiskupskog sjemeništa "Zmajević" i profesor Pastorala na Visokoj bogoslovnoj školi u Zadru; 1969. član Pastoralne ekipe Poluotok u Zadru; od 1970.-1992. ravnatelj Nadbiskupskog sjemeništa "Zmajević"; 1973. dijecezanski delegat za pastoral svećenik zvanja u Nadbiskupiji te poslužuje župe Ervenik, Nunić, Rodaljice, Brušku, Popovići i Medviđu; 1983. kanonik Stolnog kaptola sv. Stošije u Zadru; 1984. voditelj svetih obreda u katedrali; 1985. član Izdavačkog kolegija "Glasa Koncila"; 1990. nadbiskup koadjutor zadarski i generalni vikar Zadarske nadbiskupije.

1993. je bio suosnivačem Visoke teološko katehetske škole (uz mons. Marijana Oblaka) u Zadru.

Nadbiskup Prenđa umro je iznenada u snu 25. siječnja 2010. godine u Zagrebu u 71. godini života.

Službe koje je potkraj života vršio unutar Hrvatske biskupske konferencije:

* potpredsjednik HBK
* predsjednik komisije za sjemeništa i duhovna zvanja pri HBK
* član Komisije HBK za Zavod sv. Jeronima u Rimu
* član Komisije za stvaranje novog sustava financiranja unutar Crkve u Hrvata.

Izvori
------

1. ↑  HBK
2. ↑  Umro zadarski nadbiskup Ivan Prenđa
3. ↑  Tuga za nadbiskupom Prenđom: "Bio nam je poput oca"

Vanjske poveznice
-----------------

* Zadarska nadbiskupija Arhivirano 2009-04-13 na Wayback Machine-u

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Prethodnik: | **Zadarska nadbiskupija** | Nasljednik: |
| **Marijan Oblak (1958. - 1996.)** | **Želimir Puljić (2010. -)** |


|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 171145542436896640830
* GND: 1082309699

 |
**Pelotas** (portugalski: *Rio Pelotas*) je rijeka na jugu Brazila duga 450 km, lijeva pritoka rijeke Urugvaj.

Hidrologija
-----------

Rijeka izvire na zapadnoj padini masiva Serra Geral, u općini Bom Jardim da Serra 
(Država Santa Catarina), nedaleko Atlantika. Od tamo teče prema sjeverozapadu i formira velik dio granice između saveznih država Santa Catarina i Rio Grande do Sul.

Pritom prima pritoke; Antoninhu, Capivaras, Contas, Invernadinho, Lava-Tudo, Vacas Gordas i Pelotinhas. Neposredno nakon što primi pritoku
Canoas ima ušće u rijeku Urugvaj na terenu općine Celso Ramos.

Porječje rijeke ima površinu od 7,341 km² i prostire se po teritoriju saveznih država Santa Catarina i Rio Grande do Sul.

Izvori
------

1. 1 2 3  „*Pelotas River*" (engleski). Encyclopædia Britannica. Pristupljeno 30.01.2024.
2. 1 2 3 4  „*Bacia Hidrográfica do Rio Canoas*" (portugalski). Aguas SC. Pristupljeno 30.01.2024.

Vanjske veze
------------

***Pelotas (rijeka)*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Pelotas River* (na portalu Mapcarta) ()
|  |
| --- |
|  |

**Italijanska uprava za Kvarner** (italijanski: *Reggenza Italiana del Carnaro*) bila je država koju je Gabriele D'Annunzio proglasio u Rijeci 12. rujna 1920. godine. Ova samoproglašena država nikada nije dobila međunarodno priznanje i u prosincu ju je zamijenila Slobodna Država Rijeka.

Historija
---------

Zbog odluke o mogućoj predaji Rijeke na Pariškoj mirovnoj konferenciji, D'Annunzijevi crnokošuljaši 12. rujna 1919. zauzimaju grad i prisiljavaju američke, britanske i francuske snage na povlačenje. Iako su D'Annunzijeve pristaše smatrale da će Italija anektirati Rijeku, to se nije dogodilo. Italija je umjesto toga započela blokadu Rijeke, zahtijevajući da se pobunjenici predaju.

Nakon toga, D'Annunzio je proglasio Italijansku upravu za Kvarner s "ustavom" koji je sadržavao mnoge elemente talijanskog fašizma i u kojem je on dobio titulu vođe (*Commandante*). Budući da 
D'Annunzio nije priznavao Rapalski ugovor, najavio je rat Italiji. Na kraju je predao grad u prosincu 1920. nakon bombardiranja talijanske mornarice (događaj znan kao Krvavi Božić).

Kvarnerska povelja
------------------

*Glavni članak: Kvarnerska povelja*
Kvarnerska povelja (italijanski: *Carta del Carnaro*) figurirala je kao ustav D'Annunzijeve uprave, a bila je spoj anarhističkih, fašističkih i demokratskih republikanskih ideja. D'Annunzija se često smatra prethodnikom ideala i metoda talijanskog fašizma. Ovaj ustav je D'Annunzio napisao zajedno sa sindikalistom Alcesteom De Ambrisom, koji je izrado politički i pravni okvir ovog dokumenta, dok ga je D'Annunzio pjesnički uljepšao. De Ambris je bio na čelu skupine pobunjenih talijanskih mornara koji su ustupili svoj brod D'Annunziju. Poveljom je osnovana korporativistička država s devet udruženja koji su predstavljali razne gospodarske sektore s obveznim članstvom. U desetom takvom udruženju, koje je osmislio sam D'Annunzio, bili bi superiorniji pojedinci.

Zakonodavna vlast sastojala se od dva doma (*Consiglio degli Ottimi* i *Consiglio dei Provvisori*), čije bi zajedničke sjednice (*Arengo del Carnaro*) odlučivale o stranim sporazumima, dopunama ustava i imenovanju diktatora u slučaju nužde. Poveljom je kao glavnom načelu države određena "glazba".

Povezano
--------

* Povijest Rijeke
* Slobodna Država Rijeka
* Talijanski iredentizam

Vanjske veze
------------

* ()The Charter of Carnaro
* 
* 
* Richard Doody. „STATI LIBERO di FIUME – FREE STATE of FIUME". Arhivirano iz originala na datum 2013-08-06. Pristupljeno 2021-08-10.
* 
* http://worldatwar.net/nations/other/fiume/
*
*Za ostala značenja, vidi The Good Wife (razvrstavanje).*

***The Good Wife*** (sh. *Dobra supruga*, poznatija pod naslovom ***Dobra žena***) je američka igrana TV-serija koja se od 2009. emitira na programu mreže CBS. Naslovna protagonistica, čiji lik tumači Julianna Margulies je Alicia Florick, čikaška pravnica čiji je suprug, politički ambiciozni javni tužilac Peter Florick (koga tumači Chris Noth), bio razotkriven i osramoćen u korupcijsko-seksualnom skandalu. Radnja prati njene napore da, nakon što je javno ponižena nevjerom svog muža, ponovno započne karijeru advokata. Tvorci serije su bračni par Robert i Michelle King, koji su, prema vlastitim riječima, inspiraciju pronašli u stvarnom životu, odnosno seksualnim skandalima vezanim uz popularne i ambiciozne političare kao što su Bill Clinton, John Edwards i Eliott Spitzer, a čije su supruge Hillary Clinton, Elizabeth Edwards također bile pravnice. Serija je dobila povoljne kritike, a Julianne Margulies je za svoju ulogu nagrađena Emmyjem i Zlatnim globusom.

Na prostoru bivše Jugoslavije se prikazuje preko kablovskog kanala Universal Channel.

Izvori
------

1. ↑  Bitter Success (pseudonym). "The Good Wife: Non-lawyers behind that lawyer show" Arhivirano 2012-06-01 na Wayback Machine-u (interview with series creators Michelle and Robert King), BitterLawyer.com, January 4, 2010.

Literatura
----------

* Rooney, David (May 19, 2010). „On TV, a New Refuge for Stage Actors". *The New York Times*.

Vanjske veze
------------

* Službeni veb-sajt
* *The Good Wife* na sajtu IMDb
**Ivan Sović**, poznatiji kao Ivan Sović-Sova, (Pirakovec, 1954.) je hrvatski pjesnik, kantautor, putopisac, planinar i fotograf (pejzaži, portreti). Živi i radi u Pirakovcu, zapadnom dijelu grada Vrbovca.

Nakon 2000. godine producira vlastite dokumentarne filmove o hrvatskim planinama: Dinara, Velebit, Biokovo, Gorski Kotar. Od 2002. godine djeluje na vrbovečkoj alternativnoj sceni, pretežno multimedijskim načinom izražavanja. Zapaženi su mu nastupi u "AKC Garaže" (Vrbovečka Udruga Mladih - VUM), kao i šire po klubovima središnje Hrvatske.

Na večeri poezije i šansone u kino sali Pučkog Otvorenog Učilišta Vrbovec 23. travnja 2004. godine promovirao je DVD "Planinski Putopis".
Autor glazbe Mario Mravak.

Sudjelovao je, s dvije pjesme, kao pridruženi član rock skupine "Friends" u "One Night Only" koncertu 31. listopada 2004. godine; prisutan je na DVD-u gdje daje širu retrospektivu na priču u pozadini.

Prilikom obilježavanja Dana Grada Vrbovca, 14. Lipnja 2007. godine, imao je poetsko-glazbeni nastup na ljetnoj pozornici u gradu Vrbovcu.
Izvodio je vlastitu poeziju uz pratnju vrbovečkih glazbenika: Goran Hečimović (gitara), Mario Bažant (bas) i Jurica Bažant (klavijature).

Sredinom 2008. godine okuplja prateći "Band" i počinje pjevati na vlastite tekstove rock, šansonu, kajkavski blues na gornjolonjskom narječju.

Zapažen nastup održan je u "AKC Garaže" Vrbovec 28.02.2009. godine prilikom kojeg je snimljen live DVD album "Izgurana stvarnost", uz preteće glazbenike: Goran Hečimović (gitara), Mario Bažant (bas), Jurica Bažant (klavijature) i Kristijan Globar (bubnjevi).

Radovi
------

* Planinski Putopis, 2004.g.
* Prije Početka, 2006.g.
* Velebitska Tatekijada, 2007.g.
* Pirakovec - Zapis Vremena, 2007.g.
* Puna Praznina, 2007.g.
* Vrbovec - Dokument Vremena, 2008.g.
* Biokovo i Podbiokovo, 2008.g.
* Velebitska Bura, 2008.g.
* Daleka Blizina, 2008.g.
* Izgurana stvarnost, 2008.g.
* Grad Vrbovec, 2009.g.
* Putem PoHerceg-Bosni, 2010.g.

Vanjske poveznice
-----------------

* Velebitska Stranica
* Planinski Putopis
**Msvati III** (engl. ; rođen kao **Makosetve** 19. april 1968) je kralj Svazilenda. Na prestolu je nasledio svog oca kralja Sobhuza II 1986. godine.

Rođen je kao drugi od 67 sinova kralja Sobhuza II i jedino dete Ntombi Thvale, jedne od kraljevih žena. Rođen je samo pet meseci pre nego što je Svazilend dobio nezavisnost od Velike Britanije. Njegovo ime Makosetve znači *kralj nacije*.

Kada je njegov otac umro od pneumonije 1982. godine, princu je bilo 14 godina. Tada je odlučeno da će Makosetve biti sledeći kralj kada postane punoletan. Krunisan je 25. aprila 1986. godine.

Danas je posednji apsolutista u Africi. Strogo se protivi bilo kom vidu demokratije u svojoj zemlji. U Svazilendu je zabranio slobodu govora i živi u velikom luksuzu u jednoj od najsiromašnijih zemalja sveta. Proglasio je zakon po kome je zabranjen seks svim neudatim ženama, a u cilju sprečavanja širenja side. Takođe je proglasio zabranu seksualnih odnosa za sve osobe mlađe od 18 godina. Ova zabrana je prestala da važi 2005. godine kada je oženio sedamnaestogodišnju devojku, koja je postala njegova trinaesta žena.

Jednom godišnje se organizuje Umhlanga ples na kome učestvuje oko 20000 mladih devica, golih do pasa, koje plešu pred kraljem i tradicionalno na tom skupu kralj bira novu ženu.

Spoljašnje veze
---------------

***Mswati III*** na Wikimedijinoj ostavi

* () Prominent People: King Mswati III Arhivirano 2007-12-15 na Wayback Machine-u
* () Swazi King's Birthday features Arhivirano 2003-12-07 na Wayback Machine-u
* () Swazi Royal Family Tree
* () BBC News: Troubled King Mswati

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 67948257
* LCCN: n86072472
* GND: 1217636587

 |
**Odron** (engl. , nem. *Absturz*, rus. *Obvalь*) je stenovita masa ili blok odvojen od zaleđa i survan u njegovo podnožje. Odron je geomorfološki oblik nastao koluvijalnim procesom, tj. naglim otkidanjem i stropoštavanjem stenske mase niz strme padine od tea čargonja padine.

Uzroci nastanka
---------------

Uzrok odronjavanja može biti endogeni ili egzogeni. Odroni se vrlo često javljaju prilikom snažnih zemljotresa ili vulkanskih erupcija. Potkopavanje prirodnim procesima (fluvijalni, proluvijalni, glacijalni, marinski) takođe često dovodi do odronjavanja.

Odrone često može izazvati i ljudska aktivnost napažljivim zasecanjem stenovite mase.

Karakteristike
--------------

Po odvaljivanju blok se pretura ili samo smiče, ali za razliku od oburvavanja u prvom trenutku se ne kreće daleko niz padinu već, ostaje u blizini stenovite mase od koje je odvaljen. Pri tom nastaje mrvljenje duž površina smicanja kao i do raspucavanja bloka. Stari naziv za odron je *urvina*.

Prilikom kretanja niz padinu materijal prelazi put (u zavisnosti od reljefa) obično od dekametarskih do hektometarskih dužina. Tokom kotrljanja niz padinu krupni blokovi se razbijaju i usitnjavaju. Materijal se akumulira u podnožju padine. Zaobljavanja i klasifikacije po krupnoći pri odronjavanju nema.

Odron se odlikuje relativno malom količinom drobine i jednim ili više većih stenskih blokova, koji mogu imati i po više desetina kubika. Odronom mogu biti zahvaćene čvrste, vezane stene, poluvezane ali i rastresite.

Izvori
------

1. ↑  Geološka terminologija i nomenklatura VIII-2 Inženjerska geologija, Zavod za regionalnu geologiju i paleontologiju Rudarsko-geološkog fakulteta, Univerzitet u Beogradu, Beograd, 1978.
2. ↑  Marković M. Pavlović R. Čupković T. 2003. Geomorfologija. Beograd: Zavod za udžbenike i nastavna sredtsva
Jeffersonov laboratorij na Harvardskom sveučilištu. Pokus je bio u lijevom "tornju". Potkrovlje je prošireno 2004. godine.
**Pokus Pounda i Rebke** bio je poznati pokus iz fizike koji je prvi izravno dokazao postojanje gravitacijske vremenske dilatacije.
Pokusom je ispitana Einsteinova opća teorija relativnosti. Predložio ga je Robert Pound i njegov student Glen A. Rebka mlađi 1959. godine, i bio je to posljedni od klasičnih ispitivanja relativnosti koji je bio potvrđen i to iste godine. To je pokus gravitacijskog crvenog pomaka koji mjeri crveni pomak svjetla koje se kreće u gravitacijskom polju, ili, jednako, ispit teze iz opće relativnosti kojom je predviđeno da bi se satovi trebali kretati po drukčijim stopama na drugim mjestima u gravitacijskom polju. Smatra se da je ovaj pokus prethodio eri preciznosnih pokusa opće relativnosti.

Izvori
------

1. ↑  Pound, R. V.; Rebka Jr. G. A. (November 1, 1959). „Gravitational Red-Shift in Nuclear Resonance". *Physical Review Letters* **3** (9): 439–441. Bibcode 1959PhRvL...3..439P. DOI:10.1103/PhysRevLett.3.439.

Vanjske poveznice
-----------------

* Physical Review focus story.
* The Pound-Rebka experiment Arhivirano 2016-12-21 na Wayback Machine-u.
Arhangelsko jevanđelje
**Arhangelsko jevanđelje** je ćirilični rukopis Jevanđelja iz 1092. godine. To je četvrta po starosti slovenska rukopisna knjiga. 

Čuva se u odeljenju rukopisa ruske Državne biblioteke. Godine 1997. Unesko je Arhangelsko jevanđelje uvrstio u Međunarodni registar Pamćenje sveta 

Arhangelsko jevanđelje se razlikuje od ostalih rukopisa po bogatoj dekoraciji. Istorija njegovog nastanka i sudbine do 1876. godine su nepoznati. Knjiga je doneo u Moskvu seljak iz Arhangelska a te je po njemu i dobilo naziv, odnosno po mestu njegovog otkrića. Rukopis je u zadovoljavajućem stanju. Za proučavanje od strane stručnjaka 1912. godine, objavljeno je faksimilno izdanje, a 1997. godine naučno izdanje Jevanđelja iz Arhangelska.

Istorija knjige
---------------

Istorija nastanka, kupac rukopisa i njegova istorija do 1876. godine u Moskvi, je nepoznato. Postoje stavovi da se radi zapisu Novgorodskog Lazarevskog manastira, ali ova verzija nema definitivnih dokaza .

Izvori
------

1. ↑  UNESCO  Gospel of 1092
2. ↑  Bašlыkova M. E. Arhangelьskoe Evangelie  Pravoslavnaя эnciklopedi 2001. 3. st. 495
isbn 5-89572-008-0

***Arhangelsko evanđelje*** na Wikimedijinoj ostavi
**Per Arne Owe Carlén** (Karlstad, 19. studenog 1960.), umirovljeni švedski rukometaš i trener koji je igrao na poziciji pivota. Većinu svoje igračke karijere proveo je u Švedskoj, s tim da je od 1985. do 1991. godine igrao u dva španjolska kluba. Umirovio se 2000. godine kao igrač Ystadsa. Za reprezentaciju Švedske nastupao je od 1982. do 1996. godine te je bio član slavnih "Bengan Boysa", izrazito uspješne generacije švedskih rukometaša koja je dominirala svjetskim rukometom tokom 1990-ih godina. Sa Švedskom je bio svjetski i europski prvak, a na Olimpijskim igrama 1992. proglašen je za najboljeg pivota turnira. 

Od 2004. godine bavi se trenerskim poslom, isprva kao izbornik U-21 reprezentacije Švedske, da bi od 2006. do 2011. godine vodio nekoliko klubova. Od 2015. do 2016. godine vodio je reprezentaciju Izraela, što mu je ujedno bio i najrecentniji trenerski angažman. 

Njegov sin, Oscar, također je profesionalni rukometaš, tok mu je kći, Hilda, bila profesionalna nogometašica koja je branila za švedsku reprezentaciju.
**Oswald George "Ozzie" Nelson** (20. mart 1906 – 3. jun 1975) bio je američki zabavljač i vođa orkestra, najpoznatiji po tome što je stvorio popularnu TV-seriju *The Adventures of Ozzie and Harriet* u kojoj je nastupao zajedno sa suprugom i dva sina.

Kao mladić se za vrijeme studija prava se počeo baviti muzikom i godine 1930. osnovao vlastiti *Ozzie Nelson Band*. Godine 1935. se oženio za pjevačicu benda Harriet Hilliard, s kojom je imao dva sina - Davida (1936 - ) i Erica zvanog Ricky (1940 - 1985).

Nastojeći raditi, a istovremeno biti uz porodicu, godine 1944. je osmislio radio-seriju The Adventures of Ozzie and Harriet u kome je glumila njegova supruga. Ona se godine 1952. pretvorila u isto tako popularnu TV-seriju koja se na programu održala do 1966. godine. Ozzie i Harriet su 1973. snimili kratkotrajni nastavak *Ozzie's Girls*.

Ozzie Nelson je umro 1975. godine od raka jetre.

Eksterni linkovi
----------------

* Ozzie Nelson na sajtu IMDb
* Ozzie Nelson na TV.com
* Ozzie Nelson na All Music Guide
* Museum of Broadcast Communications: Ozzie and Harriet Nelson Arhivirano 2005-02-07 na Wayback Machine-u
* Ozzie Nelson na Find a Grave
**Dmitrij Nikolajevič Torgovanov** (ruski **Дмитрий Николаевич Торгованов** [ˈdmʲitrʲɪj nʲɪkɐˈlaɪvʲɪtɕ tərgɐˈvanəf]; Sankt Peterburg, 5. siječnja 1972.), umirovljeni ruski rukometaš i reprezentativac, bivši izbornik ruske reprezentacije. Torgovanov je igrao kao pivot te je slovio za jednog od najboljih igrača na toj poziciji. Svoju karijeru započeo je u Nevi Sankt Peterburg, gdje je igrao do 1996. godine, kada odlazi u njemački SG Wallau-Massenheim. Nakon tri sezone seli u SG Solingen pa u TUSEM Essen, s kojim 2005. godine osvaja EHF Kup. Nakon tog uspjeha prelazi u SG Kronau-Östringen, a karijeru je završio igrajući za HSV Hamburg 2009. godine. 

Za reprezentaciju Rusije debitirao je 1992. godine te je u više od deset godina igranja osvojio olimpijskio, dva svjetska i jedno europsko zlato. Rusija je, uz Francusku, jedina reprezentacija koja je uspjela osvojiti zlato na sva tri velika natjecanja, čime je Torgovanov ušao u elitno društvo. Povukao se nakon Olimpijade u Ateni. Nakon umirovljenja se posvetio trenerskom poslu, isprva u klubu GK Neva Sankt Peterburg, gdje radi i danas, a onda od 2015. godine i kao izbornik ruske reprezentacije.
**Barbat na Rabu** je naselje na otoku Rabu. Administrativno naselje pripada gradu Rabu, Primorsko-goranska županija.

Zemljopisni položaj
-------------------

Nalazi se na jugozapadu otoka, nasuprot otoku Dolinu, od kojega ga dijeli Barbatski kanal.

Najbliže naselje je Banjol (2 km sjeverozapadno).

Stanovništvo
------------

Prema popisu iz 2001. godine, naselje je imalo 1251 stanovnika .

Znamenitosti
------------

Ranobizantska utvrda sv. Kuzme i Damjana iz 6. st. smještena je na obroncima Kamenjaka, na brdu sv. Damjana u Barbatu. Od nje su ostale ruševine. Sklop površine 4.2 ha sastojao se od crkve, stambenih i vojnih građevina, cisterne, glavnog ulaza i zidina ponegdje ojačanih kontraforima. Utvrda je iz doba Justinijanove rekonkviste ovog dijela jadranske obale u prvoj polovini 6. st. Tlocrt utvrde u obliku je nepravilna trokuta, čiji se sjeverozapadni vrh nalazi na vrhu brda, zapadno lice spušta se niz strmiju stranu brijega prema jugu, dok istočno prati blažu kosu po gotovo uvijek istoj izohipsi. Dvije stranice spojene su južnim licem utvrde u nepravilnim i na više mjesta lomljenim kutovima. Najbolje je sačuvano zapadno lice utvrde na mjestima i više od 4 m s pet ojačavajućih kontrafora zaobljena završetka. Ostali su zidovi znatno manje sačuvani, južni do visine od 3 m. Debljina iznosi oko 1 m na južnoj i istočnoj strani, dok je zapadni debeo čak 2 m. Jugozapadni kut na kojemu se vjerojatno nalazila kula posve je porušen. Od glavnog ulaza sačuvao se i dio polukružnog luka kojim je bio nadvišen, zidan od sedre. Vrata su s lijeve i desne strane na vanjskom licu bila flankirana moćnijim kontraforima. Sačuvani su ostaci odvojenih prostorija od 3 do 5 m visine, te u sjeveroistočnom dijelu pravokutne cisterne koja je bila presvođena bačvastim svodom od sedre. Središnja građevina unutar utvrde svakako je bila crkva, jednobrodna sa širokom polukružnom apsidom na istočnoj strani. Sjeverni i južni zid su djelomično, a pročelje je u cijelosti porušeno. U tjemenu apside nalazi se bifora s lukovima zidanima od sedre, naknadno zazidana. Pregradnja crkve i još nekih dijelova nekadašnje utvrde provedena je krajem 12. ili početkom 13. st. a crkvica je posve napuštena sredinom 19. st. kad počinje proces urušavanja. Ova je utvrda jedan od najvećih kastrona koji je u sebi sadržavao obrambene, nadzorne i refugijske funkcije. Jedna je u nizu veličanstvenog sustava fortifikacija koje je dao izgraditi za nadzor granice Bizanta Justinijanov vojskovođa Belizar.

Literatura
----------

* Miljenko Domijan: Rab - Grad umjetnosti, "Barbat", Zagreb 2007.

Izvori
------

1. ↑  Popis stanovništva 2001. www.dzs.hr

  


*Ovaj nedovršeni članak o **naselju** u Hrvatskoj:* **Barbat na Rabu** *treba dopuniti.   
Dopunite ga prema pravilima Wikipedije.*
**Latinka Perović** (Kragujevac, 4. oktobra 1933. - Beograd, 12. decembra 2022.) bila je jugoslovenska i srpska istoričarka i političarka. Sa samo 27 godina bila je predsednica Antifašističkog fronta žena Srbije (AFŽ). Obavljala je dužnost sekretara Saveza komunista Srbije od 1968. do 1972. Smatrali su je najuticajnijom ženom u zemlji u to vreme i jedinom koja svoju poziciju nije dobila udajom za moćnijeg muškarca, već zahvaljujući svojoj inteligenciji, sposobnosti i ambicijama. 

Za vreme njenog mandata, vođen je sudski proces protiv profesora Mihaila Đurića zbog kritike ustavnih amandmana iz 1971. i konstatacije da oni vode SFRJ ka raspadu. 

God. 1972. Josip Broz Tito smenjuje je sa pozicije sekretara iz straha da su njena uverenja previše liberalna. Nikada se nakon toga više nije vratila u politiku. Posvetila se istorijskom istraživanju i postala poznata kao prominentna stručnjakinja za srpsku istoriju 19. veka, kao i srpsku savremenu istoriju.

Od 1976. do 1998. radila je na Institutu za noviju istoriju Srbije. U svojim tekstovima i studijama o savremenoj Srbiji, često naglašava da Srbija ima potrebu za političarom koji će javno preuzeti odgovornost za zlodela počinjena u ratovima u bivšoj Jugoslaviji kako bi se pomoglo pomirenje sa susednim državama i sprečilo ponavljanje slične tragedije.

Kako je osnivačica modernog liberalizma u Srbiji, neki tvrde da je Perović bila politički guru Čedomira Jovanovića, predsednika Liberalno-demokratske partije (LDP) Srbije. Od 1993. Latinka Perović radi kao glavna i odgovorna urednica magazina *Tokovi istorije*. Istoričarka Latinka Perović se ponekad naziva »majkom druge Srbije«. Retko se pojavljuje u javnosti i retko daje intervjue. Jedan od njih je bio u novosadskom listu *Magyar Szo* u jesen 2012. u kome je iznela stav da je Srbija »prokockala priliku«, te da »Srbima zbog toga preti nestanak«.

Dela
----

* *Zatvaranje kruga* (Sarajevo 1991)
* *Politička elita i modernizacija u prvoj deceniji nezavisnosti srpske države*
* *Srbija u modernizaciskim procesima* (Beograd, 1994)

Vanjske veze
------------

***Latinka Perović*** na Wikimedijinoj ostavi

* Latinka Perović, *O istoriografiji i istoriji levice u Srbiji*
* *"Srbi moraju prestati sa kulturom ubijanja"*, intervju za BH dane Arhivirano 2007-10-13 na Wayback Machine-u
* *"Nema sumnje: U Bosni je izvršen genocid"*, intervju za BH dane Arhivirano 2011-12-05 na Wayback Machine-u
* *"Sukob palanačkog i modernog duha"*, intervju za RFE/RL
* Intervju: Latinka Perović: *Srbija i dalje ne zna gde su njene granice*
**Merima Njegomir** (Zemun, 9. novembar 1953. — 20. novembar 2021) bila je srpska pevačica narodne muzike.

Biografija
----------

Merima je rođena s devojačkim prezimenom **Kurtiš** u naselju Kalvariji u Zemunu. Završila je Višu turističku školu i solo pevanje u klasi Milice Popović.

Posle mnogih angažmana po hotelima širom Jugoslavije, dobija i angažmane u Beogradu. Najpre hotel „Romeo i Julija", pa hotel „Putnik", restoran „Romanitar", restoran u palati „Beograđanka". Merimu dolazi da sluša beogradska elita i poznati umetnici. Pravi prve trajne snimke za Radio Beograd sa srpskom izvornom muzikom, i prvi put nastupa na televiziji. Te 1977. godine snima i prvu ploču.

Godine 1979. Merima se udaje i dobija prezime Njegomir. Iste godine dobija status slobodnog umetnika i postaje majka - rađa kćerku Ljubicu, a zatim još i Milicu i Jelenu, i sina Marka.

Merima je učestvovala na mnogim festivalima, komercijalnim i humanitarnim koncertima, snimala je nove ploče i pravila svoje solističke koncerte. Snimila je 24 albuma i preko 100 trajnih snimaka izvornih pesama za Radio Beograd. Njene najpoznatije pesme su: *Ivanova korita, Ruzmarin, Opilo nas vino, Zbog tebe, Da nije ljubavi tvoje, Bol bolujem, Magle,magle, A gde si ti, Pamitim još*, itd. Poznate su njene interpretacije tradicionalnih pesama: *Zajdi, zajdi, Marijo bela kumrijo, Sejdefu majka buđaše, Što si Leno na golemo, Svu noć mi bilbil prepeva, Jutros mi je ruža procvetala*. Jedna je od retkih pevača narodne muzike koja je imala niz koncerata na beogradskom Kolarcu, a u svome repertoaru pevala je i na dvadeset stranih jezika (među kojima i na hebrejskom, kineskom, turskom, grčkom, italijanskom, mađarskom, a naročito je poznata kao interpretatorka ruskih narodnih pesama i romansi). Dobitnica je niza nagrada, među kojima je najznačajnija Vukova nagrada za doprinos srpskoj kulturi. Kao urednica narodne redakcije RTS-a, bila je posvećena projektima vezanim za snimanje, čuvanje i promociju tradicionalne muzike Srbije.

Umrla je od raka pankreasa 20. novembra 2021. godine, te je sahranjena u Aleji zaslužnih građana na Novom groblju u Beogradu.


|  |
| --- |
| * 
* 
* 
* 
 |

Spoljašnje veze
---------------

|  |  |
| --- | --- |
|  | U Wikimedijinoj ostavi nalazi se članak na temu: **Merima Njegomir** |

* Merima Njegomir - pojačanje RTS-a
**Jakov od Seruga** (sirijski: , *Yaʿqûḇ Srûḡāyâ*; njegov toponim se također naziva i *Serugh* ili *Sarug*; cca. 451 – 29. novembar 521), također poznat i kao Mar Jacob, bio je sirijski pjesnik, svećenik i teolog koji se smatra najvećim sirijskim piscem od Efrema Sirina. Najpoznatiji je kao autor preko sedam stotina homilija (*mêmrê*, ), od kojih se do danas očuvalo njih 225.

Rodio se u selu Kurtam na obali Eufrata, u drevnoj oblasti Serugh (današnji distrikti Suruç i Birecik u Turskoj). Nakon školovanja u Školi u Edesi je postao horepiskop (seoski episkop) svoje rodne oblasti. Njegovo stolovanje su obilježili bizantsko-perzijski ratovi koji su se vodili upravo na njegovom području, i u kojima je lokalno kršćansko stanovništvo teško stradalo od trupa zoroastričkog sasanidskog kralja Kavada I. Godine 519. je pak izabran za episkopa. Jakovov je život bio također bio u sjeni velikog raskola koji je zadesio kršćane u istočnim provincijama Bizantskog Carstva, odnosno njihovo odbijanje da pristanu na odluke Halkedonskog sabora; za Jakova je karakteristično da se u svojim homilijama odbio eksplicitno izjasniti o kristološkim pitanjima koje su bile temelj halkedonskog spora, te je tek naknadnim tumačenjima proglašen monofizitom i sljedbenikom Sirijske crkve.


|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 51661489
* LCCN: n81055296
* ISNI: 0000 0001 0900 1366
* GND: 118775855
* SELIBR: 191375
* SUDOC: 029041627
* BNF: cb120750781 (podaci)
* BIBSYS: 90711797
* NLA: 35872806
* NKC: kup19980000043067
* BNE: XX1227378
* CiNii: DA06347703
* CONOR.SI: 120500835

 |
**Milutin** (*Knežević*; selo Mijači kod Valjeva, 10. januar 1949 - 30. mart 2020) bio je episkop valjevski, a pre toga je bio episkop australijsko-novozelandski.

Biografija
----------

Rođen je 10. januara 1949. godine u selu Mijači u okolini Valjeva. Sa 13 godina otišao je u manastir Kaona, u kome je bio iskušenik do 26. oktobra 1963. godine. Tada ga je episkop šabačko-valjevski Jovan Velimirović, zamonašio u manastiru Petkovica. Već sutradan je rukopoložen u čin đakona, a posle deset dana u Osečini je rukopoložen u čin jeromonaha. Godine 1979. posetio je Hristov grob u Jerusalimu. Godine 1981. episkop Jovan Velimirović unapredio ga je u čin sinđela, a 1987. godine u čin protosinđela. Episkop šabačko-valjevski Lavrentije Trifunović ga je 1994. godine unapredio u čin igumana, a 17. oktobra 1998. u čin arhimandrita. Postavljen je za arhijerejskog namesnika posavotamnavskog 17. maja 1999. godine.

Umro je 30. marta 2020. godine od posledice virusa korona.

Spoljašnje veze
---------------

* Biografija na sajtu SPC[*mrtav link*]
* Ustoličenje za episkopa Arhivirano 2011-10-06 na Wayback Machine-u
* Članak o Milutinu Kneževiću
* Milutin Knežević - biografija ()
* Intervju episkopa Milutina listu „Pravoslavlje" (SPC, 27. decembar 2011) Arhivirano 2012-08-10 na Wayback Machine-u

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Prethodnik:**Nikanor (Bogunović)** | **episkop australijsko-novozelandski2003—2006.** | Nasljednik:**Irinej (Dobrijević)** |
**Annales. Histoire, Sciences Sociales** francuski je naučni časopis koji pokriva teme društvene istorije. Časopis je pokrenut 1929. godine od strane Marca Blocha i Luciena Febvrea. Časopis je dao osnovu pristupu istoriji poznatom kao *Škola Annales*. U početku osnovan u Strasburu kao A*nnales d'histoire économique et sociale*, časopis se iste godine kada je i pokrenut preselio se u Pariz i zadržao ime od 1929. do 1939. godine. Bio je zatim više puta preimenovan u *Annales d'histoire sociale* (1939–1942, 1945), *Mélanges d'histoire sociale* (1942–1944), *Annales. Economies, sociétés, civilisations* (1946–1994), i konačno *Annales. Histoire, Sciences Sociales* 1994. godine. 2013. godine zapopočeto je i izdavanje engleskog izdanja časopisa sa prevodima tekstova.

Obuhvat tema koje časopis pokriva je širok, ali naglasak je na društvenoj istoriji i dugoročnim trendovima (*longue durée*), često koristeći kvantifikaciju i posvećujući posebnu pažnju geografiji i svetonazoru takozvanih običnih ljudi, ili "mentalitetu". Manje pažnje se posvećuje političkoj, diplomatskoj ili vojnoj istoriji, ili biografijama poznatih ljudi. Umesto toga, Annales je usmeren na sintezu istorijskih obrazaca identifikovanih iz društvene, ekonomske i kulturne istorije, statistike, medicinskih izveštaja, studija porodice, pa čak i psihoanalize. Jedan je od glavnih francuskih izvora za istraživanje u istorijskoj antropologiji.

2017. godini EHESS je sklopio partnerstvo s Cambridge University Press-om o objavljivanju i francuskih i engleskih izdanja časopisa. Englesko izdanje je objavljivano od 2012. do 2018. godine, s engleskim prevodima originalnih francuskih članaka.

Vanjske veze
------------

* Službeni veb-sajt