recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Božidar Knežević** (Podgorica, 1952. – Bruvno nedaleko Gračaca, 6. studenoga 2001.), crnogorski filmski redatelj dokumentarnih i obrazovnih emisija te novinar; crnogorskoga podrijetla.

Životopis
---------

Diplomirao je 1975. godine na Fakultetu političkih znanosti na Zagrebačkom sveučilištu.

Dvije godine kasnije počeo je raditi na tadašnjoj Televiziji Zagreb, te je režirao više od trideset dokumentarnih i obrazovnih programa (u vrijeme Veljka Kneževića bio je urednik sekcije za marksizam u sklopu Obrazovnog programa). Bio je također urednik nekoliko djela o pojedinačnim ljudskim tragedijama u ratu u Hrvatskoj na Yutelu, a bio je i slobodni reporter i kamerman. Od serija koje je režirao najpoznatija je: Crnogorski put o crnogorskoj neovisnosti koja je nastala u ljeto 2001. godine.

Osobito je postao poznat po filmu *Oluja nad Krajinom*. Nakon njegove premijere Knežević je tragično preminuo u automobilskoj nesreći s kolegom Borivojem Franceschijem, kada je u njegovo vozilo udarila prikolica šlepera. Obojica su preminula na mjestu događaja. Smrt, koju su hrvatske vlasti pripisale nesretnom slučaju je, s obzirom na žestoke kritike koje je Knežević bio primao iz krugova radikalne nacionalističke desnice, potakla niz špekulacija i teorija zavjera o mogućem atentu.

Vanjske poveznice
-----------------

* Božidar Knežević
* Monitor.hr o Božidaru Kneževiću Arhivirano 2011-08-16 na Wayback Machine-u
* Jutarnji.hr o Latinici i Oluji nad krajinom Arhivirano 2016-03-06 na Wayback Machine-u
* Latinica: Oluja nad Krajinom
**Bombaški napad u Rangoonu** je bio pokušaj atentat na južnokorejskog predsjednika Jeon Du-hwana koji se dogodio 9. listopada 1983. godine u Burmi. Napad je organizirala Sjeverna Koreja. 

Tog je dana Jeon Du-hwan bio u službenom posjetu Rangoonu, tadašnjem glavnom gradu Burme. Tokom posjete, planirao je odati počast Aung Sanu, jednom od osnivača nezavisne Burme, koji je u ubijen u atentatu 1947. godine, u Mauzoleju mučenika. Dok se dio predsjednikove pratnje okupljao u mauzoleju, jedna od tri bombe skrivene pod krovom je eksplodirala. Velika eksplozija je raznijela krov, koji se počeo urušavati i ubio 21, a ranio 46 osoba. Među žrtvama su bila i tri visoka dužnosnika Južne Koreje - ministar vanjskih poslova I Beom-seok, ministar gospodarstva i zamjenik premijera te ministar trgovine i industrije. Među ostalim žrtvama je bilo 14 savjetnika, novinara i članova sigurnosnih službi te četiri burmanska državljanina, među kojima i tri novinara. Predsjednik je spašen čistom slučajnošću - njegov automobil je zapeo u prometu pa je kasnio, stigavši do mauzoleja samo nekoliko minuta nakon eksplozije. Bomba je navodno eksplodirala ranije zbog lažne obavijesti, koja je izazvala zabunu među atentatorima. 

Burmanska policija je ubrzo identificirala trojicu atentatora, časnika Korejska narodna armija. Njih su se trojica iskrcali u Rangoonu, a eksplozive su dobili preko korejske diplomatske misije. Kang Min-chul i treći napadač su pokušali počiniti samoubojstvo ručnom bombom, međutim preživjeli su i bili uhapšeni, iako je Kang izgubio ruku. Treći osumnjičenik, Zin Bo, uspio je pobjeći, ali ga je pronašla burmanska vojska. Zin je uspio ubiti tri vojnika prije nego su ga burmanski vojnici ubili. Kang Min-chul je priznao svoje sudjelovanje u misiji i otkrio upletenost Sjeverne Koreje u atentat, čime je izbjegao smrtnu kaznu; njegov kolega je obješen. Službena Sjeverna Koreja je negirala bilo kakvu povezanost s Kangom, koji je odveden u zatvor u Rangoonu. Preminuo je 18. svibnja 2008. godine. 

Bombaški napad je naišao na osude diljem svijeta. Burma je prekinula sve diplomatske odnose sa Sjevernom Korejom, a čak je i Kina oštro osudila napad i prekinula diplomatske odnose na nekoliko mjeseci. Uz to, Sjeverna Koreja je kritizirana i od strane kineskih državnih medija.
*Za ostala značenja, vidi Latini (razvrstavanje).*
 „Latin" preusmjerava ovdje. Za naselje u Hrvatskoj, v. Latin (Plaški).
**Latini** (lat. *Latini*), jedan od italskih naroda, nastanjivali su prvobitno relativno ograničenu teritoriju južno od Tibra, po njima nazvanu Lacij *(Latium)*, koja je u istorijsko vreme bila dodatno smanjena invazijom Volska u oblast između Albanskih brda *(Albanus mons)* i Aurunskih planina (tzv. *Latium Novum* ili *Latium adiectum*). Glavni su latinski centri bili Alba Longa, Tuskul *(Tusculum)*, Lavinij *(Lavinium)*, Ardeja *(Ardea)*, Tibur (danas Tivoli) i Prenesta (*Praeneste*, danas Palestrina), dok su volščanski centri bili Velitra (danas Velletri), Signija (danas Segni), Kora (danas Cori), Satrik *(Satricum)*, Ancij *(Antium)* i Anksur (volš. *Anxur*, latinski naziv *Tarracina*, danas *Terracina*).

Istorijski značaj plemena Latina u osnovi je vezan za grad Rim, isturenu tačku odbrane prema etrurskoj oblasti. Isprepletenost legendi o osnivanju Rima čini etnografske tradicije o Laciju veoma šarolikim i složenim. Lingvistički pokazatelji, koji počinju s natpisima iz 7. i 6. veka st. e. ukazuju na individualnost latinskog sveta, različitog od susedne etrurske civilizacije i od istočnoitalskih naroda. 

Latini su bili udruženi u savez, čije je sedište bilo Jupiterovo svetilište na Albanskim brdima. Njihovo je religijsko nasleđe opstalo u verovanjima i kultovima rimskog sveta. Najstariju latinsku kulturu (9–8. vek st. e.) karakterišu kremacija kao način sahranjivanja, što joj je bilo zajedničko sa kulturama Etrurije i severne Italije, te bronzana kultura koja pokazuje bliskost sa proto-vilanovskom kulturom i sa kulturama tirenske južne Italije. Etrurska politička kontrola nad Lacijem (verovatno 7.–6. vek) podudarila se s očiglednim etrurskim kulturnim i umetničkim uticajem. Istovremeno su s juga prodirali elementi grčke kulture, počevši od alfabeta.

Severno od Lacija živela su plemena etnički srodna Latinima, sa glavnim centrima u Kapeni *(Capena)* i Faleriju (*Falerii*, odakle potiče ime Fališćani = danas *Civita Castellana*). Njihova se politička i kulturna istorija stapa s etrurskom. Fališćanski dijalekt, poznat s natpisa, bio je prvobitno latinski, ali je kontaminiran i modifikovan istočnoitalskim i etrurskim elementima.

Eksterni linkovi
----------------

* Distinguishing the terms:Latins and Romans
| **(Nan) Qi Wudi** ((南)齊武帝) |
| --- |
| Porodično ime: | Xiao (蕭, xiāo) |
| Osobno ime: | Ze (賾, zé) |
| Hramsko ime: | Shizu (世祖, shì zǔ) |
| Posthumno ime: | Wu (武, wǔ),doslovno: "ratnički" |
|

**Car Wu od Južnog Qija** ((南)齊武帝) (440–493), osobno ime **Xiao Ze** (蕭賾), kurtoazno ime **Xuanyuan** (宣遠), nadimak **Long'er** (龍兒), bio je car Kine, drugi po redu iz dinastije Južni Qi. Bio je najstariji sin osnivača njenog osnivača Xiao Daochenga (car Gao). Još kao mladić se pod vladavinom prethodne dinastije Liu Song iskazao vojničkim umijećem, bilo u sukobima među zavađenim članovima dinastije, bilo u pokušajima njenih lojalista da spriječe njegovog oca da preuzme vlast i prijestolje. Nakon što mu je otac 479. formalno preuzeo carsku titulu, on je sam proglašen krunskim princom, ali je na sebe preuzeo veliki dio državnih poslova. Carem je postao 482. i njegova vladavina je bila obilježena nastojanjem da se izbjegavaju nepotrebni ratovi i poboljšaju ekonomske prilike u državi. Cara Wua su posebno zanimale nedosljednosti tadašnjeg pravnog sistema, i u tu je svrhu nastojao velikoj carskoj školi u današnjem Nankingu dodati posebni pravni odjel. Pokazao se kao prilično dosljedan vladar, odobrivši pogubljenje vlastitog sina Xiao Zixianga koji je u jesen 490. uhvaćen kako krijumčari oružje barbarskim plemenima. Car Wu je bio poznat i po kritici rastrošnosti svojih podanika, iako kineski historijski izvori navode da se sam nije ustručavao razbacivati novac. S obzirom da je 493. preminuo njegov sin i prijestonasljednik Zhangmao, krunskim princem je proglašen Zhangmaov sin i Wuov unuk Xiao Zhaoye. Iste godine je Wu umro i Xiao Zhaoye je naslijedio prijestolje.

| Kraljevske titule |
| --- |
| Prethodi: **Car Gao od Južnog Qija**  |  **car Južnog Qija** 482–493 | Slijedi: **Xiao Zhaoye (Princ od Yulina)**  |
**Carica Yujiulü** (郁久閭皇后, osobno ime nepoznato) (525–540), formalno **Carica Dao** (悼皇后, doslovno "prerano preminula carica"), bila je carica kineske/Xianbei države Zapadni Wei, odnosno supruga cara Wena. Bila je kćer rouranskog kana Yujiulü Anaguija (郁久閭阿那瓌). Godine 538. je Yuwen Tai, vrhovni komandant trupa Zapadnog Weija i de facto vladar države, zaključio kako Zapadni Wei mora sklopiti savez sa Rouranima te je u tu svrhu ugovorio brak cara Wena sa rouranskom princezom. Zbog toga se car morao razvesti caricom Yifu koja je postala budistička redovnica. U prijestolnicu Chang'an je došla u proljeće 538. Dvije godine kasnije, u vrijeme kada je bila trudna, Rourani su započeli napad na državu Zapadni Wei; dvorski službenici su to protumačili kao posljedicu rouranskih sumnji da car održava odnose sa bivšom suprugom, zbog čega je carici Yifu naređeno da izvrši samoubistvo. Kada je carica Yujijulü rađala, tvrdila je da čuje pse kako laju i bila uvjerena da je carica Yifu opsjeda. Ubrzo nakon toga je umrla.

| Kineska carska porodica |
| --- |
| Prethodi: **carica Yifu**  |  **carica Sjevernog Weija (Zapadni)** 538–540 | Slijedi: **carica Yuwen**  |

Izvori
------

* *Zizhi Tongjian*, vol. 158.
* *Historija Sjevernih dinastija*, vols. 5 Arhivirano 2008-02-26 na Wayback Machine-u, 13 Arhivirano 2005-11-25 na Wayback Machine-u.
**Dževdet Sunaj** (tur. *Cevdet Sunay*) rođen je 1899. godine u Trabzonu (Turska).

Tokom svoje karijere bio je istaknuti vojnik, nakon državnog puča 1960. godine i politički lider, da bi karijeru krunisao funkcijom Predsednika Republike.

Završio je vojnu gimnaziju u Istanbulu, nakon čega aktivno učestvuje u Prvom svetskom ratu u borbama u Palestini tokom kojih postaje ratni zarobljenik. Potom učestvuje u ratu za nezavisnost Turske.

1930. godine završava vojnu akademiju i velikom brzinom dobija unapređenja, postavši vrlo uticajan u turskoj vojsci.

1960. godine biva postavljen za načelnika generalštaba.

Usled bolesti Džemala Gursela, parlament bira Sunaja 28. marta 1966. godine za petog predsednika Turske. Ispunio je ceo ustavom predviđen mandat i pored velikih unutrašnjih problema koji su potresali Tursku.

Dževdet Sunaj je bio u braku sa Atfet i imao je troje dece.

Umro je 22. maja 1982. godine.

| * p
* r
* u
Predsjednici Turske |
| --- |
| 
Mustafa Kemal Atatürk |
İsmet İnönü |
Celal Bayar |
Cemal Gürsel |
Cevdet Sunay |
Fahri Korutürk |
Kenan Evren |
Turgut Özal |
Süleyman Demirel |
Ahmet Necdet Sezer |
Abdullah Gül | Recep Tayyip Erdoğan
 | Zastava predsjednika Turske |

***Cevdet Sunay*** na Wikimedijinoj ostavi

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 1530140
* LCCN: n87822956
* ISNI: 0000 0000 3711 511X

 |
Kraljevina Ilirija u doba kralja Agrona (3. vek pre nove ere), prostire se "od Epira do Neretve".
**Agron**, sin kralja Pleuratusa II je bio drugi kralj Ilirije iz plemena Ardijejaca. Vladao je od 250. do 230. godine pne. Pod Agronom, Iliri su bili na vrhuncu svoje vojne moći, i na moru i na kopnu.

U vremenu kraljeva Pleuratusa i Agrona, Ardijejci su razvili svoju pomorsku silu, a težište države se u nekoliko decenija, iz unutrašnjosti trajno prebacilo na jadransko primorje. Agron je iskoristio propadanje Epira poslije smrti Pira i njegovih nasljednika. Kasnije je osvojio dio Epira, Krf, Drač i Hvar jedan po jedan i u njima uspostavio posade. U njegovo ime, na Hvaru je vladao Demetrije Hvaranin, koji će kasnije, u sukobu Rimljana i Ilira, izdati kraljicu Teutu, Agronovu drugu ženu i postati rimski vazal. Od svih ostalih, bila je to najmoćnija ilirska država.

Savez sa Makedonijom
--------------------

Iliri su plovili sa svojim brzim i pokretljivim galijama - liburnama, trgovali i pljačkali duž čitave zapadne obale Grčke, što je i ranije bilo uobičajeno. Novina je bila upotreba kopnene vojske, koja je nastupala poslije i koristila pobjede što ih je izvojevala mornarica. Glavna baza za pljačkanje bila je na obali Elida i Mesenija. Svojim djelovanjem skrenuli su na sebe pažnju kralja Demetrija II Makedonskog, pa je došlo do savezništva Ardijejskog kraljevstva sa Agronom na čelu i Makedonije. Bio je to prvi slučaj da su ovi narodi našli zajedničke interese i približili se jedni drugima.

Bitka kod Mediona
-----------------

*Glavni članak: Bitka kod Mediona*
Godine 231. pne. Demetrijus II, makedonski kralj, zatražio je vojnu pomoć od Agrona protiv najezde Etolskih Grka i okupacije grada Mediona. Agron je uslišio molbe makedonskog kralja te su Iliri uputili 100 brodova i 5.000 ratnika u pomoć. Pod okriljem noći su se iskrcali i brzo savladali i natjerali Etolske Grke u bijeg. Pobjednička vojska Ilira se vratila kući sa velikim ratnim plijenom a Agron je bio toliko sretan zbog pobjede da je zbog prekomjernog slavljeničkog uživanja u vinu umro 231. godine pne. (prema historičaru Polibiju Agron je umro od napada pleuritisa /upale porebrice/).

Njegov sin, Pineus, naslijedio ga je i bio kralj slijedećih trinaest godina, ali samo *de jure*. Kraljica Teuta vladala je kao regent umjesto tada maloljetnog Pinesa. Triteuta je bila prva žena kralja Agrona i Pinesova biološka majka. Kasnije se Agron razveo od Triteute i oženio Teutu.

Literatura
----------
Jean Baptiste Reinhardt i Duke Ellington.
**Jean Baptiste Reinhardt**, poznat pod nadimkom *Django*, rođen je 23. januara, 1910. godine, preminuo 16. maja, 1953. godine. Belgijski jazz muzičar, koji je većinu mladosti proveo u ciganskom naselju u blizini Pariza, svirao je violinu i gitaru i nastupao po pariškim plesnim dvoranama.

Kada je napunio 18. godina, Reihardt je povrijeđen u požaru koji je zahvatio prikolicu u kojoj je živio sa svojom prvom ženom, tako da su dva prsta na njegovoj lijevoj ruci izgorjeli do te mjere da su se stopili u jedan. Hirurškom intervencijom, prsti su razdvojeni, ali ih više nije mogao koristiti za sviranje gitare. Odlučan da se nastavi baviti muzikom, Reinhardt je izumio novi način sviranja akorda za koji su mu bili dovoljna preostala tri prsta. 

1934. godine, sa violinistom Stefanom Grapelijem osniva Quintet Hot Club de France, u kojem su nastupali i Reinhardt-ov brat Joseph, i R.Chaput svirajući gitare, i L. Vola svirajući bas. U tom periodu je producirao mnogo ploča, i svirao sa dosta američkih muzičara, kao što su Coleman Hawkins, Bennz Carter i Rex Stewart.

Početak drugog svjetskog rata ga zatiče na turneji po Velikoj Britaniji, ali se on odmah vraća u Pariz, gdje ponovo osniva kvintet u kojem je Hubert Rostaing na klarinetu zamijenio Grapelija koji je ostao u Britaniji. Za razliku od mnogih drugih Roma, koji su odvedeni u nacističke koncentracione logore i ubijeni, Reinhardt je rat preživio bez većih problema, a 1943. godine se ponovo oženio sa Sophie Ziegler, sa kojom je imao i sina Babik Reinhardta, koji je također postao slavan gitarist. 

Nakon rata, Reinhardt se ponovo udružuje sa Grapelijem u Britaniji, i polaze ne turneju po SAD, gdje su bili uvodna tačka za Duke Ellington-a, i svirajući u Carnegie Hall-u. 

1951. godine se povlači u Samois na Seni, pored Fontainbleau-a, i živi preostale dvije godine života. 16. maja, 1953. godine, imao je moždani udar od kojega je i premiunuo.


***Django Reinhardt*** na Wikimedijinoj ostavi
**Dany Dauberson** (Le Creusot, 16. siječnja 1925. – Marseille, 16. ožujka 1979.) bila je francuska pjevačica i glumica. 

Godine 1956. Dauberson je bila jedna od dvije predstavnice Francuske na prvom Eurosongu, održanom u švicraskom Luganu; nastupila je s pjesmom "Il est là", međutim njezin plasman je ostao nepoznat, s obzirom da je za tu godinu objavljen samo pobjednik, dok informacije o ostalim predstavnicima nikada nisu objavljene. Njezina kolegica na Eurosongu bila je sopranistica Mathé Altéry. Od pedesetih pa do sredine šezdesetih je nastupila i u nekolicini filmova. 

U travnju 1967. dok je vozila auto prema Duranvilleu, na cesti N13, sletjela je s ceste i zabila se u drvo; Daubersonova je bila izbačena kroz vjetrobransko staklo, dok je glumica Nicole Berger, koja je sjedila na suvozačevom mjestu, zadobila frakturu lubanje i napuknuće prsnog koša. Obje su hitno prevezene u bolnicu, gdje je Bergerova i preminula. Dauberson se nikada nije u potpunosti oporavila, ni emocionalno, ni fizički, te je završila svoju karijeru. Umrla je u Marseilleu, 16. ožujka 1979. godine. 

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 86593023
* ISNI: 0000 0001 1682 2250
* GND: 106148596X
* SUDOC: 086950908
* BNF: cb138929881 (podaci)
* MusicBrainz: 64608a4f-33db-48bd-886f-d9988eee19df
* BNE: XX1029145

 |

|  |  |
| --- | --- |
|  | *Ovaj članak o **muzičaru** je u začetku. Možete pomoći Wikipediji tako da ga proširite*. |
**Inspektor Harold Francis Callahan**, poznat pod nadimku **Prljavi Harry** (engl. ) je izmišljeni lik inspektora (detektiva) Policije San Francisca, odnosno glavni lik istoimene serije igranih filmova u kojoj ga je tumačio Clint Eastwood. Callahan se u svakom od filmova sukobljava sa najopasnijim, najnasilnijim i najkrvoločnijim kriminalcima, bilo da je riječ o gangsterima, teroristima ili psihopatskim serijskim ubicama, te je protiv njih prisiljen koristiti nasilje, odnosno oružje, pri čemu se posebno ističe njegov revolver Smith & Wesson 29 kalibra .44 Magnum; u borbi protiv kriminala je često sputavan od strane svojih pretpostavljenih koji inzistiraju na strogom poštovanju pravila službe odnosno ljudskih prava kriminalaca te se boje da bi Callahan i njegove aktivnosti mogle imati političke posljedice; zbog svega toga je ponekad sklon kršiti ne samo pravila, nego i zakon, te uzimati pravdu u svoje ruke. Iako je Callahanov lik ispočetka od strane liberalnih i progresivnih intelektualaca bio optuživan za fašizam, brzo je stekao popularnost te je izraz "Prljavi Harry" ušao u brojne rječnike kao sinonim za "tvrdog" i beskompromisnog borca protiv kriminala.

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* LCCN: sh2002010218

 |
**Dragutin Rakovec (Rakovac)** (Vugrovec, 1. studenog 1813. – Zagreb, 22. studenog 1854.) bio je hrvatski književnik, prevoditelj, publicist i javni djelatnik. Studij filozofije i prava završio 1831. u Zagrebu. Od 1831. bio je zaposlen kod Banskog stola i u odvjetničkoj pisarnici. Suradnik Ljudevita Gaja i urednik *Novina horvatzkih* (1835.–42.), a s Ljudevitom Vukotinovićem i Stankom Vrazom osnivač i urednik *Kola* (1842). Od 1841. bio je tajnik Gospodarskog društva i urednik nekoliko njegovih izdanja te *Koledara za puk* (1847.–50). Njegovom je zaslugom izlazio *Gospodarski list*, na čelu kojeg je bio 1841.–50. Bio je i prvi kustos Narodnog muzeja (1846). Mladenačka književna djela pisao je, prevodio i adaptirao u kajkavskom narječju (Th. Körner i dr.), a tiskana mu je prilagodba monodrame A. Kotzebuea *Stari mladoženja i košarice* (1832). Jedino je sačuvano izvorno dramsko djelo dramska pjesma *Duh* (1832.), a igrokaz *Veronika od Desinića*, započet 1831. danas je poznat samo po naslovu. Kao štokavski pjesnik javio se 1835. u prvom broju *Danice* ilirskom domoljubnom, a poslije i ljubavnom lirikom (*Sila ljubavi*, 1837. i dr.), programatski naznačivši romantički neopetrarkizam i predhodeći Vrazu. Prema slovačkom predložku sročio je pjesmu *Duh slavjanski*, iz koje su tri kitice postale himnom "Druge" Jugoslavije (*Hej, Slaveni*). S Vukotinovićem je izdao prvu hrvatsku antologiju domoljubnog pjesničtva *Pjesmarica: pjesme domorodne* (1842). U političkom spisu *Mali katekizam za velike ljude* (1842.) brani dostojanstvo hrvatskog jezika i pravo na hrvatsku nacionalnu samobitnost prema mađarskom posezanju. Posmrtno mu je tiskana memoarska proza *Dnevnik* (1922.), važna za povijest hrvatskog preporoda.

Umro je u Zagrebu 1854. godine.

Literatura
----------

* *Znameniti i zaslužni Hrvati te pomena vrijedna lica u hrvatskoj povijesti 925-1925*, Odbor za izdanje knjige ˝Zaslužni i znameniti Hrvati 925-1925", Zagreb, 1925.
* Hrvatska enciklopedija, Leksikografski zavod Miroslav Krleža, Zagreb, 1999-2009

Izvori
------

1. 1 2 3  „Hrvatska enciklopedija". Leksikografski zavod Miroslav Krleža. 1999–2009.
**Alfredo Eduardo Quintana Bravo** (Havana, 20. ožujka 1988. – Porto, 26. veljače 2021.) bio je portugalsko-kubanski rukometni golman i reprezentativac Portugala. Visok 2.01m, Quintana je karijeru započeo na Kubi, igrajući za Ciudad Havanu, da bi od 2011. godine do smrti branio za Porto. S Portom je u šest navrata bio nacionalni prvak.

Reprezentativnu karijeru započeo je kao reprezentativac Kube, s kojom je sudjelovao na nekoliko regionalnih natjecanja, ali i na Svjetskom prvenstvu 2009. godine u Hrvatskoj. Zaključno s veljačom 2009. godine, za Kubu je odigrao najmanje 26 utakmica. U međuvremenu je preselio u Portugal i dobio portugalsko državljanstvo, tako da od 2014. godine igra za portugalsku reprezentaciju, s kojom je sudjelovao na Euru 2020. godine.

Dana 22. veljače 2021. Quintana je doživio srčani udar na treningu svog kluba, nakon čega je hitno prevezen u bolnicu, gdje je stavljen u induciranu komu. Dana 26. veljače 2021. objavljeno je kako je umro od posljedica srčanog udara u bolnici São João u Portu. Za sobom je ostavio suprugu i kćerku.

Vanjske veze
------------

* Alfredo Quintana Arhivirano 2020-01-25 na Wayback Machine-u na stranicama EHF-a
Efrosinija Polocka
Sveta **Efrosinija Polocka** (\* 1110. – † Jeruzalem 1173.) bila je kneginja iz bjeloruskog grada Polocka, kćer poločkog kneza Vseslava. U pravoslavnim crkvama slavi se kao svetica. Jedna je od najpopularnijih povijesnih osoba u Bjelorusiji.

Kada su je roditelji htjeli zaručiti, pobjegla je u ženski pravoslavni manastir i zaredila se. U kršćanskoj tradiciji spominje se da joj se tri puta javio anđeo Gospodnji i pokazao joj mjesto, gdje ona ima zadatak ustrojiti novi ženski manastir. Privukla je u monaštvo i svoju sestru Evdokiju, i mnoge druge djevojke iz vlastelinskog staleža te osnovala posebnu redovničku zajednicu. Jedna njena rođakinja Zvenislava, po rođenju kneginja Borisovna, donijela joj je sve svoje blago, haljine i drago kamenje pa rekla: "Sve krasote ovoga svijeta smatram ništavnim, a ove ukrase spremljene za brak dajem Crkvi Spasiteljevoj, i sama se želim zaručiti s Njime u duhovni brak i potkloniti glavu moju pod Njegov blagi i laki jaram". Efronisija je i nju zaredila i dala joj ime Evpraksija. U starosti imala je želju umrijeti u Jeruzalemu, i molila se Bogu na tu nakanu. I zaista kada je posjetila Jeruzalem tamo je i umrla. Sahranjena je u manastiru sv. Teodozija 1173. godine.

Dala je sagraditi dvije crkve. Jedna od tih crkava - crkva sv. Spasitelja smatra se najljepšim primjerom rane bjeloruske arhitekture. Jedina je svetica djevica kod istočnih Slavena. Križ sv. Efrosinije bio je remek-djelo zlatarstva. Nestao je na početku Drugog svjetskog rata i ne zna se gdje je.

Poštanska marka s križom sv. Efrosinije Poločke


***Efrosinija Polocka*** na Wikimedijinoj ostavi
**Džej Ramadanovski** (Beograd, 29. maj 1964 — 6. decembar 2020) bio je jugoslovenski i srpski pevač.

Rani život
----------

Rođen je u višečlanoj porodici obućara Mazlama i radnice Gradskog zelenila Barije Ramadanovski kao jedino muško dete. Porodica Ramadanovski vodi poreklo iz opštine Resan u Makedoniji. Rane godine života provodi u Skenderbegovoj ulici na Dorćolu. Nakon razvoda roditelja izvesno vreme provodi živeći sa bakom po majci, da bi posle zbog sklonosti ka maloletničkoj delinkvenciji vreme do punoletstva proveo po domovima za vaspitanje dece i omladine. U toku boravka u domu izučava autolakirerski zanat i nakon odsluženja vojnog roka posao dobija u Industriji poljoprivrednih mašina „Zmaj" gde se, međutim, ne zadržava dugo i vraća se životu na ulici i sitnom kriminalitetu. U to doba muzikom se bavio amaterski.

Karijera
--------

Upoznavši se sa Marinom Tucaković, odlučuje se na prvi ozbiljniji korak u bavljenju muzikom. Sa pesmom *Zar ja da ti brišem suze* učestvuje na festivalu MESAM 1987. godine i osvaja drugo mesto. Tokom 1990-ih bio je popularan u celoj nekadašnjoj Jugoslaviji a naročito u Srbiji, Makedoniji, Hrvatskoj i Bosni i Hercegovini. Dok je bio na vrhuncu popularnosti pravio je turneje po inostranstvu (u Nemačkoj, Švedskoj, Kanadi, SAD...).

Džej se takođe pojavio u filmu iz 1989. godine *Hajde da se volimo 2*, gde je izveo jednu od svojih, tada popularnih pesama, *Slažeš li se ti*.

Na Grand festivalu 2008. godine je osvojio drugo mesto sa pesmom *Imati pa nemati*.

Džej je u toku svoje bogate karijere sarađivao sa mnogima iz muzičkog sveta. Njegove najveće hitove napisali su i producirali; Marina Tucaković i Aleksandar Futa Radulović, Dragan Brajović Braja, Katarina Jovanić Kaća, Peca Milinović, Zlaja Timotić, Vesna Petković, Zoran Tutunović, Endži Mavrić, Sava Bojić, Zlatko Japanac, Slavko Stefanović, Neša Beković i njegov brat Iso Lero Džamba.

Privatni život
--------------

Sa bivšom suprugom Nadom ima dve kćerke. Živeo je u Beogradu, na Dorćolu.

Smrt
----

Umro je u 57. godini života nakon naglog srčanog zastoja 6.decembra 2020.godine u svom stanu na Dorćolu.

Diskografija
------------

### Albumi

* Zar ja da ti brišem suze (1988)
* Ljubio sam nisam znao (1988)
* Jedan, dva (1989)
* Ko se s' nama druži (1991)
* Blago onom ko rano poludi (1992)
* Rađaj sinove (1993)
* Sa moje tačke gledišta (1995)
* Upalite zamnom sveće (1996)
* Na ivici pakla (1997)
* Oprosti majko (1998)
* Zato (1999)
* Ludo vino (2001)
* Vozi, vozi... (2003)

### Kompilacije

* The Best Of Džej 1987 - 1994 Vol. 1 & Vol 2. (1994)
* Balade (1997)

Spoljašnje veze
---------------

* Džej Ramadanovski: Bio sam neveran i loš (*Story*, 16. 5. 2010) Arhivirano 2011-09-07 na Wayback Machine-u ()
* Džej Ramadanovski: Dajem da bi mi Bog dao (*Story*, 12. 11. 2011) Arhivirano 2011-11-14 na Wayback Machine-u ()

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 305666835
* MusicBrainz: eac7b133-862f-4f5b-b280-de5de6a0e32b
* MusixMatch: Dzej-Ramadanovski

 |
**Ante Bedalov** (Šibenik, 24. lipnja 1952. - Ušba, Kavkaz, 24. srpnja 1974) je bio hrvatski planinar, iz Kaštel Kambelovca koji je tragično poginuo na Kavkazu.

Osim planinarenjem, Ante Bedalov je bio i veslač u splitskom Gusaru. Nakon što je završio ljetni tečaj GSS-a i pokazao penjački talent, počeo se, 1970. baviti alpinizmom, kao član AO Mosor, a kasnije je postao i član uprave PD Mosor. Ispenjao je više od stotinu smjerova. Od poznatijih uspona, vrijed istaknuti razne uspone na Dolomitima i Grossglockner. Penjao je i zimske smjerove, na Troglavu i Biokovu. U srpnju 1974 je svojim usponima u Elbrusu na Kavkazu ispunio uvjete za stjecanje naziva alpinist, no umro je nekoliko dana kasnije, na istoj planini. PSH mu je 1975 posthumno dodijelio status alpinista.

Pogibija
--------

Ante Bedalov poginuo je na Kavkazu 1974. godine, zajedno s kolegama Ursom Vrdoljakom, Nenadom Čulićem i Viktorom Tabakovićem. U njegovu čast je, od kaštelanske sekcije PD Mosor, 1980. godine osnovano Hrvatsko planinarsko društvo Ante Bedalov.

Izvori
------

* HPD "Ante Bedalov" Ante Bedalov
**Ekbert II** (*Egbert*; cca. 1060 – 3. jul 1090) bio je grof Brunswicka i markgrof Meissena od 1068. do smrti. Bio je najstariji sin makrgrofa Ekberta I iz porodice Brunonen.

Oca je naslijedio kao dijete nakon njegove smrti 11. januara 1068. Kasnije se oženio za Odu, kćer grofa Otta od Meissen-Orlamündea; preko braka je naslijedio njegove zemlje, uključujućii zamak Wanderslebener Gleichen.

Godine 1073. su Saksonci na čelu sa vojvodom Magnus, vojvoda SaksonijeMagnusom i Ottom od Nordheima, digli ustanak protiv rimsko-njemačkog kralja Heinricha IV. Ustanak je 1075. nakon bitke kod Langesalze ugušen, pri čemu je važne zasluge imao češki knez Vratislav II. Historijski izvori su nejasni oko toga da li je Ekbert sudjelovao u ustanku ili ne; u svakom slučaju je Vratislav preuzeo njegove zemlje u Meissenu. Ekbert je, međutim, sljedeće godine uspio otjerati Vratislava iz Meissena; car je na to reagirao osudivši ga; za kaznu mu je oduzeta grofovija u Friziji koju je preuzeo biskup Utrechta.

Za vrijeme borbe za investituru Ekbert je ispočetka podržavao protivkralja Rudolf od Rheinfeldena, ali se kasnije, poput mnogih drugih saksonskih plemića, od njega ogradio. Kada je 1083. umro Otto od Nordheima, Ekbert je postao najvažniji, ali ne i najpouzdaniji, vođa opozicije Heinrichu u Saksoniji. Godine 1085. su se kralj i on nakratko pomirili, pa je u julu Ekbert čak ugostio Heinricha. Međutim, već u septembru su obnovljena neprijateljstva. Godine 1087. je ponovno sklopljen mir.

Prema nekim izvorima, nakon što je preminuo drugi protivkralj Herman od Salma, biskupi Hartwig od Magdeburga i Burchard od Halberstadta su nakraktko nagovorili Ekberta da podigne novi ustanak, obećavši mu da će on sam dobiti krunu. Međutim, savez s biskupima nije dugo potrajao, između ostalog i zbog Hartwigovog prelaska na stranu Heinricha. Godine 1088. je Heinrich zamak Gleichen stavio pod opsadu; ona je potrajala četiri mjeseca prije nego što je Ekbert na Badnju večer uspio pobjeći sa svojom vojskom. Još jednom je stavljen izvan zakona, te su mu odlukom plemićke skupštine u Quedlinburgu, a potom kasnije u Ratisbonu, oduzeti Meissen i frizijski posjedi. Ekbert je bio u bijegu prije nego što je poginuo u borbi 1090.

Njegove posjede je naslijedila sestra Gertrude zajedno sa mužem Heinrichom Debelim od Frizije; njihova kćer i Ekbertova nećaka Richenza se poslije udala za Lotara od Supplinburga, kasnijeg vojvodu i cara.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Prethodi: **Ekbert I**  |  **markgrof Meissena** 1068–1090 | Slijedi: **Heinrich I**  |
**Arthur H. Soden** (1845? - 15.8. 1925.) bio je američki poduzetnik i sportski funkcionar, najpoznatiji po tome što je bio predsjednik i vlasnik bejzbol kluba *Boston Beaneaters* , a kratkotrajno i predsjednik National Leaguea. 

Soden je najpoznatiji po tome što je 1880. godine, nastojeći spriječiti tada uobičajenu krađu igrača od strane bogatijih klubova, ishodio da Liga uvede uveo tzv. rezervnu klauzulu u ugovore s igračima, odnosno omogućiti da svaki klub za sljedeću sezonu rezervira do 5 igrača. Godine 1883. taj broj je podignut na 11, što je omogućilo bolju pregovaračku poziciju klubova u odnosu na igrače, ali i spor koji je završio formiranjem kratkotrajne Players League. 

Soden je 1882. nakratko postao predsjednik NL, zamijenivši iznenada preminulog William Hulberta. Iste je godine saznao da novoosnovana suparnička liga American Association planira za sljedeću sezonu u svoje redove primiti dva nova kluba iz New Yorka i Philadelphije, velikih gradova s lukrativnim tržištem koji od 1876. nisu imali svoje predstavnike u NL. Soden je požurio u Philadelphiji i New Yorku potaći formiranje novih klubova koji bi se natjecali u NL. Zbog toga su iz lige izbačeni *Troy Trojans* i *Worcester Ruby Legs*, klubovi iz malih gradova.

Soden je igrao i važnu ulogu u sukobu NL i Players League, koji je 1890. završio ne samo pobjedom NL, nego i osobnom pobjedom Sodena koji je osim Bostona stekao vlasništvo nad financijski oslabljenim *New York Giantsima*.

Sodenov stil upravljanja klubom i nipodaštavački odnos prema igračima se često navodi kao razlog zbog kojeg je upravo *Boston* najteže stradao kada se početkom 20. vijeka etablirala American League kao suparnica NL i počela masovno prihvaćati igrače iz NL-ovih klubova.

Literatura
----------

* Nemec, David (1997), *The Great Encyclopedia of 19th-Century Major League Baseball*, Penguin.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Prethodi: **William Hulbert**  |  **Predsjednik National Leaguea** 1882 | Slijedi: **Abraham Mills**  |
Enrique Allende
**Enrique Allende Allende** bio je baskijsko-španjolski poduzetnik i političar. Bio je zastupnik u parlamentu između 1905 i 1910 iz redova Konzervativne stranke, a godine 1903. postao je prvi predsjednik Club Atlético de Madrid.

Biografíja
----------

Enrique Allende Allende je rođen u Bilbau u 1877. Njegov otac, Tomas Allende y Alonso je bio jedan od pokretača industrijske proizvodnje ugljena tvrtke Sabero i senator Leona 1896. Enrique Allende je zadržao sličnu djelatnost, u razvoju poslovnih projekata u Leonu, gdje je stekao koncesiju za uskotračnu željeznice godine 1900  i kroz sudjelovanje u tvrtki Sociedad Oeste de Sabero.

26. travnja 1903 nekoliko baskijskih studenata iz *Escuela Superior de Minas* dogovorili su da se formira nogometni klub u Madridu, kao "podružnica" kluba Athletic Bilbao, koji će se zvati Athletic Club de Madrid, danas Atletico Madrid. Enrique Allende je izabran za prvog predsjednika, na prijedlog Ricarda Gondre,, iako on nije bio uključen u taj projekt, davši brzo ostavku i ostavljajući vodstvo Eduardu Achi.

Godine 1905. bio je izabran za poslanika parlamenta za okrug Riano (Leon) formirajući Konzervativne stranke, položaj koji će zadržati do 1910.

Enrique Allende Allende umro je u Madridu 4. siječnja 1931.

Izvori
------

1. 1 2
2. ↑
3. ↑
4. ↑
5. 1 2
6. ↑
**Fjodor Jevdokimovič Mahin – Ataman** (1882—1945), učesnik Narodnooslobodilačke borbe i general-lajtnant Jugoslovenske armije.

Četnici su sve do 1942. godine mislili da je pukovnik Mahin vođa partizana.

Biografija
----------

Rođen je aprila 1882. godine u mestu Nikolajevsk na Amuru u Sibiru. Iz porodice orenburških kozaka. Otac, Jevdokim Vasiljević Mahin, zbog uvrede višeg oficira ražalovan i preseljen u Sibir gde se Fjodor rodio. Posle pomilovanja oca, vratio se u okolinu Orenburga. U Rusiji je završio Vojnu kozačku školu i generalštabnu akademiju.

U Prvom svetskom ratu stupio je sa činom generalštabnog majora ruske carske vojske u Srpsku dobrovoljačku diviziju i s njom se, nakon borbi u Dobrudži, prebacio na Solunski front. Tokom rata unapređen u čin generalštabnog pukovnika. Učestvovao je u proboju Solunskog fronta. Za vreme građanskog rata u Rusiji bio je član partije esera, i pripadao belima. Posle poraza belih, preko Sibira i Japana odlazi u Francusku. Godine 1923. došao je u Kraljevinu Srba, Hrvata i Slovenaca, gde je radio kao publicista i pisao je o Sovjetskom Savezu. Kao vojni istoričar i dobar poznavalac ratne veštine na operativnom i strategijskom nivou bio je priznat i popularan u Kraljevini Jugoslaviji.

Bio je simpatizer Komunističke partije Jugoslavije, a 1939. godine je postao i njen član. Učesnik je Narodnooslobodilačke borbe od 1941. godine. Radio je u propagandnom odeljenju Vrhovnog štaba NOV i POJ. U Narodno oslobodilačkoj vojsci, radio je na pisanju izveštaja ko je ko na jugoslovenskom ratištu, analizirao svetska ratišta, propagirao je NOV Jugoslavije. Zaslugama za razvoj i popularizaciju Narodno oslobodilačkog pokreta, dva puta posle rata unapređen u činove general majora i general lajtanta.
Po završetku rata bio je prvi načelnik Istorijskog odeljenja Generalštaba Jugoslovenske armije.

Po povratku iz "matuške Rusije" (tada SSSR-a), umro je 2. juna 1945. godine u Beogradu.

Nosilac je Partizanske spomenice 1941. godine.

Dela
----

Objavio je sledeća dela:

* „Juriš na Nemačku". 1944. godina
* „Naša regularna vojska". 1944. godina

Literatura
----------

* *Mala enciklopedija Prosveta*, Beograd 1959. godina
* *Vojni leksikon*. „Vojnoizdavački zavod" Beograd, 1981. godina.
Doña **María Eugenia Ignacia Augustina de Palafox-Portocarrero de Guzmán y Kirkpatrick**, poznatija kao **Eugénie de Montijo** (Granada, 5. svibnja 1826. – Madrid, 11. srpnja 1920.) je bila supruga Louisa-Napoléona Bonapartea i carica Francuza od 1853. godine do kraha Drugog Carstva, značajna po tome što je imala znatan utjecaj na vanjsku politiku svoga supruga.

Rođena je u Granadi kao kći španjolskog plemića koji se borio za Napoleona tokom Poluotočkog rata. Školovana je većinom u Parizu, a budućeg supruga prvi puta je upoznala 12. travnja 1849. dok je ovaj držao govor kao "Princ-Predsjednik". Dana 22. siječnja 1853. car Napoleon III službeno je objavio svoje zaruke s Eugénie, a brak je formalno sklopljen 29. siječnja u palači Tuileries (građanska ceremonija), dok je 30. siječnja održano crkveno vjenčanje u katedrali Notre Dame. Dana 16. ožujka 1856. carica je rodila sina Eugènea.

Eugénie de Montijo - Carica Francuza, 1856
Zabrinuta za budućnost svoje obitelji, carica je s vremenom počela preuzimati sve veću ulogu u političkom životu. U barem tri navrata (1859. 1865. i 1870.) vladala je kao regentica za vrijeme muževa odsustva i bila je znatno više od političke figure. Kao pobožna katolkinja, pružala je snažnu podršku papinoj svjetovnoj vlasti te se oštro protivila Napoleonovoj politici u Italiji koja je išla u smjeru ograničavanja papine svjetovne vlasti. Danas se mahom smatra kako je upravo ona imala posljednju riječ u formiranju profrancuske monarhije u Meksiku.

Posebno osjetljiva zbog svoga porijekla, Eugénie je podržala francusko protivljenje pruskom kandidatu za upražnjeno španjolsko prijestolje, što će biti jedan od uzroka za pokretanje Francusko-pruskog rata. Nakon suprugova poraza u ratu, otišla je sa suprugom i sinom u egzil u Englesku. Nakon suprugove smrti, nastavila je igrati dominantnu ulogu u bonapartističkim krugovima.

Umrla je 11. srpnja 1920. u Madridu.

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 39510739
* LCCN: n79071077
* ISNI: 0000 0001 2129 0535
* GND: 118531336
* SELIBR: 185891
* SUDOC: 027320448
* BNF: cb13013975w (podaci)
* ULAN: 500235275
* NLA: 35206407
* NDL: 00620642
* NKC: jn20000700495
* BNE: XX1090908

 |
**Evdokija Anđel** ili **Eudokija Angelina** (grč. *Ευδοκία Αγγελίνα*, godina rođenja nije poznata, oko 1173. - umrla 1211. godine) je bila prva žena srpskog velikog župana, Stefana Nemanjića, prvog kralja Srbije. Bila je sinovica vizantijskog cara Isaka II Anđela i ćerka njegovog naslednika, Aleksija III Anđela. Bila je prva strana princeza na dvoru Nemanjića. Bila je majka Stefana Radoslava, Predislava i Stefana Vladislava. Sa prvim suprugom se razišla oko 1201. i vratila se u Carigrad gde je njen otac u to vreme bio car.

U vizantijskoj prestonici postala je ljubavnica Aleksija Duke Murzufla, koji je početkom 1204. proizveden u cara u vreme kada su se krstaši, zahvaljujući skretanju Četvrtog krstaškog pohoda, umešali u unutrašnje sukobe u Vizantiji. U noći 12. aprila 1204. Aleksije V je u društvu Evdokije i njene majke Eufrosine Duka Kamatere pobegao iz Carigrada koji su zatim zauzeli krstaši i Mlečani. Evdokija se tada sklonila u trački grad Mosinopolj gde se odranije učvrstio njen prognani otac Aleksije III. U Mosinopolju se udala za Aleksija V Duku Murzufla koga je nedugo zatim oslepeo njen otac. Oslepljenog Aleksija V su zatim zarobili krstaši koji su ga pogubili 1205. godine.

Evdokija se udala i treći put i to za Lava Zgura, vizantijskog velikaša koji je vladao Korintom. Zgur je 1204. pružio utočište Aleksiju III i njegovoj porodici, ali je 1208. izvršio samoubistvo nakon što su ga Latini opseli u korintskoj tvrđavi. Evdokija je umrla oko 1211. godine.

Literatura
----------

* M. Laskaris, Vizantiske princeze u srednjovekovnoj Srbiji, Prilog istoriji vizantijskosrpskih odnosa od kraja XII do sredine XV veka, Beograd 1926 (Fototipsko izdanje Podgorica 1997), 7 - 37.

Spoljašnje veze
---------------

* Gresi prelepe Evdokije („Večernje novosti", feljton „Žene srpskih vladara", 24. januar 2011)

| * p
* r
* u
Dinastija Nemanjića |
| --- |
| Vladari Raške | Stefan Nemanja • Stefan • Vukan • Radoslav • Vladislav • Uroš I • Dragutin • Vladislav II • Milutin • Konstantin • Uroš III • Dušan • Uroš V |  |
| Vladarke Raške | Ana Nemanjić • Ana Dandolo • Evdokija Anđel • Ana Angelina Komnena Duka • Beloslava • Jelena Anžujska • Katarina Arpadović • Jelisaveta Arpad • Ana Terter • Simonida Paleolog • Teodora Smilec • Marija Paleolog • Jelena Bugarska • Ana Besarab • Milica Hrebeljanović |
| Arhiepiskopi | Sava • Sava II |
| Susedni vladari | Đorđe • Simeon • Jovan • Stefan Ostoja |
| Susedne vladarke | Jelisaveta • Ana Neda • Jelena Šubić • Marija Angelina |
Za ostale osobe s istim imenom, v. Benjamin West.

**Benjamin West** (Springfield, 10 oktobar 1738 – London 11 mart 1820) je bio Anglo-Američki slikar historijskih scena vezanih za Američki rat za nezavisnost

Biografija
----------

Rodio se u Springfieldu u Pennsylvaniji. Stekao je vrlo malo klasičnog obrazovanja, tako da čak i kada je bio predsjednik Royal Academije imao je problema sa pravopisom (Hughes, 70). Od 1746 do 1759, West je radio kao slikar portreta u Pennsylvaniji pod brigom Dr. William Smitha, sa Filadelfijskog koledža. U ovom periodu je upoznao Johna Wollastona, slavnog londonskog slikara od kojeg je naučio razne tehnike slikanja. 1759 preselio se u Italiju i tako proširio svoj repertoar i slikanjem tamošnjih slavnih slikara poput Titiana i Raphaela. Također je bio i blizak prijatelj sa Benjamin Franklinom koji mu je bio kum drugom sinu, Benjaminu.
1763 West se preselio u Englesku gdje je kralju Georgu III predložio slikanje portreta svih članova kraljevske porodice.

The Death of General Wolfe
1770 je naslikao svoju najslavniju sliku *The Death of General Wolfe* Smrt generala Wolfe, koju su u početku mnogi ocijenili preambicioznom ali se pokazala kao jedna od najčešće repliciranih djela tog perioda.

1772 kralj George ga je postavio za historijskog slikara dvora sa godišnjom platom od £1,000. West se sprijateljio sa Sir Joshua Reynoldsom i zajedno su osnovali Royal Academy of Arts 1768. 

West je poznat po velikom broju historijskih slika, koje je sam nazivao epskim prikazivanjem.

Preminuo je u Londonu.

Najznačajniji radovi
--------------------

* "Agrippina Landing at Brundisium with the Ashes of Germanicus" (1768)"Agrippina Landing at Brundisium with the Ashes of Germanicus" (1768)
* "Omnia Vincit Amor" or "The Power of Love in the Three Elements" (1809)"Omnia Vincit Amor" or "The Power of Love in the Three Elements" (1809)
* "Treaty of Paris" (1783)"Treaty of Paris" (1783)
* "Cicero and the magistrates discovering the tomb of Archimedes""Cicero and the magistrates discovering the tomb of Archimedes"

***Benjamin West*** na Wikimedijinoj ostavi
**Fritigern** (got. *Frithugarnis*; ne zna se tačno kada je rođen, a umro je oko 380. godine) bio je vizigotski kralj između 369. i 380. godine. Zauzima značajno mesto među vođama varvarskih plemena koji su otpočeli proces koji je rezultirao padom Zapadnog rimskog carstva.

Pre 376. godine Fritigern je bio jedan od gotskoh poglavara severno od donjeg Dunava. Za prevlast nad glavninom gotske populacije sukobljavao se sa Atanarikom. Najzad, uz pomoć rimskog cara Valensa je porazio rivala i u znak zahvalnosti, po tradiciji sačuvanoj kod rimskih istoričara 5. veka (Sokrat Sholastik, Sozomen ...) primio je hrišćanstvo u njegovom arijanskom vidu.

Godine 376. Vizigoti, bežeći pred hunskom navalom, zatražili su dozvolu od Valensa da pređu Dunav i da se nasele na rimskoj teritoriji gde bi bili van domašaja Huna. Valens je Fritigernovim pristalicama dao dozvolu da se nasele u provinciji Meziji. Obećao im je da će biti tretirani kao rimski građani ako budu služili kao vojska Rimskom carstvu. Fritigern je od 376. godine sve teže vladao svojim narodom, zato što su i mnoge Atanarikove pristalice takođe uspele da pređu Dunav.

Godine 377, Vizigoti su tražili pomoć od cara zbog gladi koja je harala u to doba njihovim zemljama. Rimski namesnici, Lucipin i Maksimijan, ne samo da nisu pomogli, nego su doprineli stvaranju neprijateljskog stava Vizigota prema Rimljanima. Na kraju, došlo je do sukoba, i Fritigern je sa svojim ljudima za kratko vreme osvojio celu susednu provinciju, Trakiju, koja je bila mnogo bogatija od Mezije.

U prvim sukobima sa rimskom vojskom Fritigern je umalo izbegao smrt kod Marcijanopolja na Dunavu 377. godine. Kriza se nastavila do 378. i 9. avgusta Fritigern se osvetio za poraz koji su Rimljani naneli njegovom narodu u bici kod Niša (lat. *Naissus*) 109 godina ranije, potukavši do nogu rimske trupe u bici kod Hadrijanopolja. Po Amijanu Marcelinu, Fritigern je već u periodu pre bitke bio jedan od najuticajnijih među gotskim poglavarima.

Pobeda kod Hadrijanoppolja je stavila pod vizigotsku kontrolu veći deo Balkanskog poluostrva, uključujući i Grčku. Samo male oblasti, kao Atina i Konstantinopolj, spasli su se od pljačke, delimično zahvaljujući tome što Fratigernova vojska nije imala odgovarajuća oruđa, ali i veštine, potrebna za opsade gradova.

Fritigern se u izvorima pominje poslednji put u događajima nakon stupanja na presto novog istočnorimskog cara Teodosija I (januar 379.). Borbe između Rimljana i Gota su vođeni sa promenljivom srećom, ali je tokom 381. Teodosije izgleda prisilio varvare da se nasele u Trakiji. Fritigern je najverovatnije umro pre 381. pošto se kao najuticajniji gotski vladar, koji je 11. januara 382. skopio mir sa carem, spominje njegov stari rival Atanarik.

Literatura
----------

* *The Prosopography of the Later Roman Empire I*: A.D. 260-395, ed. A.H.M. Jones, J.R. Martindale and J.Morris, Cambridge 1971, str. 374.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Prethodnik:**—** | **Vizigotski kralj(369—380)** | Nasljednik:**Atanarih** |
***Formion*** (lat. *Phormio*) je komedija rimskog književnika Publija Terencija Afera, sastavljena po uzoru na komad *Tužitelj* (Ἐπιδικαζόμενος) grčkog komediografa Apolodora iz Karista, jednog od istaknutih pesnika nove atičke komedije. *Formion* je premijerno prikazan 161. pne. na Rimskim igrama.

Zaplet
------

Demifon, atinski starac, nalazi se van zemlje, u Kilikiji, a za to vreme njegov mladi sin Antifon zaljubi se u jednu devojku, koju je slučajno zatekao kako plače za svojom tek preminulom majkom, čiju sahranu mora pripremiti i nakon čije je smrti ostala posve sama na svetu. Formion, lukavi parazit, kosristeći odredbe jednog zakona ― prema kojem se devojke koje su ostale bez roditelja moraju udati za svog najbližeg rođaka (u okviru dopuštenog stupnja srodnosti) ― u dogovoru s Antifonom izmisli da je ovaj mladić njen najbliži rođak i isposluje sudsku odluku da se Antifon mora oženiti njome i naposletku, nakon čega zaista i usledi venčanje. U međuvremenu, Antifonov rođak Fedrija očajnički je zaljubljen u jednu heteru, ali nema novca da od svodnika Doriona otkupi njenu slobodu. Njegov otac Hremet, Demifonov brat, takođe je bio van Atiine na Lemnosu. U tom trenutku vraćaju se u Atinu oba oca (Demifon i Hremet). Demifon je besan zbog braka koji je sklopio njegov sin i odlučan je da ga razvrgne. Formion ponudi da, za određenu svotu novca, odvede iz kuće svoju nevestu i oženi je za nekoga drugog. Pošto je tako došao do novca, preda ga Fedriji, koji njime otkupi od svodnika heteru. U međuvremenu, otkrije se uz pomoć dadilje Sofrone da je devojka kojom se Antifon bio oženio zapravo kći Hremeta, koji je na Lemnosu imaju još jednu ženu, koja mu je rodila tu devojku; ta je žena sa svojom ćerkom i njenom dadiljom bila došla u Atinu u potrazi za Hremetom, ali je tu umrla. Hremet iznad svega želi da od Nausistrate, svoje zakonite žene u Atini, sačuva tajnu o svojoj bigamiji. Kako bi izbegli nevolju, dva se oca dogovore da priznaju Antifonov brak za valjan, ali njihov pokušaj da povrate novac koji je Demifon isplatio Formionu završava se tako što Nausistrata sazna za Demifonovo nepočinstvo. Međutim, naposletku mu oprosti i sve se srećno završi.