recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Koordinate: 40° 53′ 38" SGŠ, 21° 08′ 24" IGD

**Ljubojno** (mak. *Ljubojno*) je naselje u Republici Makedoniji, u južnom delu države. Ljubojno pripada opštini Resan.

Prirodni uslovi
---------------

Naselje Ljubojno je smešteno u krajnje južnom delu Republike Makedonije, blizu državne granice sa Grčkom (4 km južno od sela). Od najbližeg većeg grada, Bitolja, naselje je udaljeno 50 km jugozapadno, a od opštinskog središta 27 južno.

Ljubojno se nalazi u oblasti Donje Prespe, oblasti oko severne obale Prespanskog jezera. Naselje je smešteno na zapadnim padinama planine Baba. Blizu sela su granice nacionalnog parka „Pelister". Prespansko jezero se nalazi 4 km zapadno od sela. Nadmorska visina naselja je približno 920 metara.

Klima u naselju je planinska zbog znatne nadmorske visine.

Istorija
--------

Selo se prvi put pominje u povelji Cara Dušana 1337. godine. Negde se selo pominje i kao *Ljubovino*, po imenu seljanke Ljube, kod koje su prozivali vino „Ljube, vino!".

Stanovništvo
------------

Ljubojno je prema poslednjem popisu iz 2002. godine imalo 186 stanovnika. 

Pretežno stanovništvo su etnički Makedonci (94%), a ostalo su mahom Albanci.

Većinska veroispovest je pravoslavlje.

Zbirka slika
------------

* Seoska crkvaSeoska crkva
* Stara seoska gradnjaStara seoska gradnja
* Neke kuće imaju na fasadi napise sa imenom vlasnika i godinom (verovatno izgradnje)Neke kuće imaju na fasadi napise sa imenom vlasnika i godinom (verovatno izgradnje)
* Napuštena Osnovna škola u BrajčinuNapuštena Osnovna škola u Brajčinu

Vidi još
--------

* Opština Resan

Izvori
------

* Popis u Makedoniji 2002. - Knjiga 10.

Spoljašnje veze
---------------

***Ljubojno*** na Wikimedijinoj ostavi

* www.resen.gov.mk Zvanična stranica opštine Resan

  

  


| p • r • uNaseljena mesta opštine Resan |
| --- |
| **Resan** • 
Arvati •
Asamati •
Bolno •
Brajčino •
Vukoderi •
Gornja Bela Crkva •
Gornje Krušje •
Gornji Dupeni •
Grnčari •
Donja Bela Crkva •
Donje Perovo •
Donji Dupeni •
Drmeni •
Evla •
Zlatari •
Izbišta •
Ilino •
Jankovec •
Jezerani •
Kozjak •
Konjsko •
Krani •
Kriveni •
Kurbinovo •
Lavci •
Leva Reka •
Leskojec •
Ljubojno •
Nakolec •
Oteševo •
Petrino •
Podmočani •
Pokrvenik •
Preljublje •
Pretor •
Rajca •
Slivnica •
Sopotsko •
Stenje •
Stipona •
Carev Dvor •
Šurlenci •
Štrbovo |  |
Endocitoza i endozomsko-lizozomski kompartman
Kao što su proteini, polisaharidi, polinukleotidi ili čak čitave ćelije (npr. bakterije) ne mogu prolaziti kroz membranu ni pasivnim ni aktivnim transportom. Unošenje i izlučivanje velikih molekula obavlja se aktivnim učešćem membrane pri čemu ona obrazuje vezikule, a procesi se nazivaju endocitoza i egzocitoza.Proces unošenja makromolekula i rastvora u ćeliju naziva se endocitoza, dok se izbacivanje specifičnih proizvoda ćelije ili nekih drugih materija u vanćelijsku sredinu naziva egzocitoza.

Endocitoza
----------

Pri endocitozi dolazi prvo do udubljenja na membrani, u koje ulazi materija koja treba da se unese u ćeliju. Udubljenje se sve više spušta u unutrašnjost ćelije, a zatim se ivice membrane spoje i oko unete materije se obrazuje vezikula. Vezikula se u citoplazmi fuzioniše sa drugim endocitotskim vezikulama, i posebnim vezikulama došlim sa Goldži kompleksa, u rani endozom gde se vrši reciklaža membrana i membranskih receptora koji se upućuju ka plazma membrani.

  

Tipovi endocitoze
Endocitoza može biti: 

* fagocitoza i
* pinocitoza.

Unošenje krupnih čestica je **fagocitoza** (grč.phagein = jesti), a rastvorenih materija je **pinocitoza** (grč. pino = piti). Dok skoro sve vrste ćelija neprekidno unose tečnosti i rastvorene molekule pinocitozom, fagocitozu mogu da vrše samo posebne ćelije – fagocite (npr. leukociti vrše fagocitozu bakterija).

Egzocitoza
----------

Procesom egzocitoze u vanćelijsku sredinu dospevaju materije koje ćelija treba da odstrani (suprotno endocitozi). Takvi su hormoni i enzimi čija se funkcija ispoljava izvan ćelije koja ih je sintetisala, kao što npr. ćelije pankreasa izlučuju insulin. Oko materije, koja treba da se izbaci iz ćelije, se obrazuje vezikula. Vezikula se kreće ka površini ćelije, njena membrana se ujedinjuje sa ćelijskom membranom, a sadržaj vezikule biva izbačen u okolnu sredinu.

Smatra se da su mnogim vrstama ćelija endocitoza i egzocitoza međusobno povezani procesi i da na taj način ugrađivanje membrane vezikule ne dovodi do povećanja površine ćelijske membrane. Vezikule predstavljaju transportni sistem i u samoj ćeliji tako što se prenose između različitih organela.

Vanjske veze
------------

* BioNet Škola
**Emanuel Vidović** (Split, 24. prosinca 1870. - Split, 1. lipnja 1953.), hrvatski slikar.

Sa sedamnaest godina upisuje se na Akademiju u Veneciji, ali je napušta i slika vedute kanala, lagune i motive iz Chioggie. Djeluje i u Milanu, a od 1898. je nastavnik u Splitu. Po povratku u domovinu slika motive Splita i Trogira kojima dominira tamni, sjetni ugođaj. Bogatim nijansama polutonova ostvaruje toplo ozračje starinskih prostora. Tako na platno prenosi i intimu svoje sobe i ateljea sa starinskim pokućstvom i knjigama, zatim polumračnu unutrašnjost splitskih i trogirskih crkvi i niz mrtvih priroda sa starim urama, lutkama i konjićima i smirenu harmoniju mrtvih priroda s voćem, cvijećem, ribama i rakovima.

Godine 1984. ustanovljena je Velika nagrada Splitskog salona "Emanuel Vidović"

Vanjske veze
------------

***Emanuel Vidović*** na Wikimedijinoj ostavi

* Emanuel Vidović - galerija slika i biografija Arhivirano 2010-12-19 na Wayback Machine-u
* Galerija umjetnina Split Arhivirano 2011-02-23 na Wayback Machine-u
**Ljubljanska kotlina** je ime jedne od regija i tektonske kotline u gornjem slivu rijeke Save u sredini Slovenije.

Geografija
----------

Ljubljanska kotlina duga je 58 km i široka 18 km. Nastala je u pleistocenu kad su je nasule rijeke debelim slojem aluvijalnih nanosa. Ljubljanska kotlina je najgušće naseljena regija Slovenije u kojoj živi preko pola milijuna stanovnika u slijedećim gradovima: Jesenice, Radovljica, Bled, Tržič, Kranj, Škofja Loka, Kamnik, Domžale, Vrhnika i Ljubljana. To je i privredno i transportno najznačajniji i najvitalniji dio Slovenije. Kotlina se proteže duž Save i njenih pritoka, Kamniške Bistrice i Ljubljanice, od Žirovnice i Bleda na sjeverozapadu do Ljubljane na jugu, odnosno od planina Kamniških Alpa do kraških brda Dinarida na jugu. Prosječna nadmorska visina kotline iznosi od 260 do 550 metara.

Povezano
--------

* Ljubljansko barje

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5 6  „Geografija Slovenije" (slovenski). Gimnazija Škofja Loka. Pristupljeno 31. 05. 2014.

Vanjske veze
------------

***Ljubljanska kotlina*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Pokrajinske značilnosti* (`sl`)
**Juraj de Varajlija Haulik** (Trnava, 20. april 1788 — Zagreb, 11. maj 1869) je bio hrvatski kardinal, zagrebački biskup.

Biografija
----------

Teologiju i filozofiju je studirao u Trnavi, Ostrogonu i Beču. Zaslužan je za uvođenje hrvatskog jezika u škole i javne poslove, za osnivanje Matice ilirske, a njegovim nastojanjem utemeljeno je privredno društvo Svetog Jeronima i uredio park Maksimir. Zalagao se za osnivanje osnovnih škola i novčano pomagao kulturne i dobrotvorne ustanove, a podupirao je i narodni preporod u Hrvatskoj i odupirao se mađarizaciji. Godine 1852. postavljen je za prvog zagrebačkog nadbiskupa metropolita, a 1856. proglašen je za kardinala.

Nakon smrti Aleksandra Alagovićeva, 1837. godine, Haulik je došao na biskupsko mesto, a potom kao nadbiskup do smrti 1869. obavljao svoje pastirske dužnosti, politička i socijalna volja uspostavljala je na svim područjima drukčija merila vrednosti i korisnosti, pa se njegova crkvena politika ne može odvojiti od političke istorije Hrvatske, problem antagonizmima između Austrougarske.

U Hrvatskoj istoriji će se često naći ocena da je Haulik bio bečki čovek, od pouzdanik izbora i apsolutizama, čak u pozitivnom značenju govornika pred krunom kao nijedan hrvatski biskup ni pre ni posle njega. On je to zista i bio, kad je došao u Hrvatsku, gde će sav njegov politički život biti usredsređen na probleme odnosa sa Ugarskom, Haulik je znao iskorisititi trenutne okolnosti pa se stavio na stranu hrvatskog nacionalnog pokreta koliko mu je dopuštala njegova crkvena funkcija i uveliko omogućavala politička, kao namesnika banske časti i zastupnika hrvatskih interesa na zajedničkim saborima. Namesnikom banske časti bio je u periodu od 1840. do 1842. i od 1845. pa do proglašenja Josipa Jelačića banom 1848. godine.

Vanjske veze
------------

***Juraj Haulik*** na Wikimedijinoj ostavi

* Juraj Haulik - Biografija Arhivirano 2015-10-10 na Wayback Machine-u

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Prethodi: **Aleksandar Alagović**  |  **nadbiskup Zagreba** 1837–1869 | Slijedi: **Josip Mihalović**  |
| Prethodi: **Franjo Vlašić**  |  **ban Hrvatske** 1840–1842 | Slijedi: **Ferenc Haller**  |
| Prethodi: **Ferenc Haller**  |  **ban Hrvatske** 1845–1848 | Slijedi: **Josip Jelačić**  |
**Emajõgi** (ruski: *Амовжa*, njemački: *Embach*) je rijeka na sjeveroistoku Estonije duga 101 km, ona je količinom voda i širinom svog korita (20-145 m), najveća u Estoniji.

Ona je i jedina plovna rijeka čitavim svojim tokom u Estoniji, jer je i dovoljno duboka (na pojedinim mjestima i do 11 m.

Hidrologija
-----------

Emajõgi izvire na sjeveroistočnom kraju Jezera Võrtsjärva, od tamo teče prema istoku uz velike meandre, jer teče preko ravničarskog močvarnog kraja, a ukupni pad rijeke ima svega 3,5 metara, pa teče sporo - 3,7 km/h.
Emajõgi protiče preko grada Tartua i teče do ušća u Čudsko-pskovsko jezero kod sela Praaga.

Porječje rijeke prostire se na povtšini od 9960 km² (od tog 98 km² u Latviji), Prosječni godišnji protok na ušću je 71,8 m³/s.

Emajõgi redovito plavi u proljeće, tad se razlije u bezbroj starih rukavaca.
Povećanje vodostaja na Čudsko-pskovskom jezeru ponekad rezultira time da rijeka poteče uzvodno sve do Tartua.

Rijeka je prvi put dokumentirana - 1224. pod imenom **Emaioga**. Njeno današnje ime - Emajõgi na estonskom znači *Rijeka majka*, kojiput se naziva i **Suur Emajõgi** (Veliki Emajõgi), da se razlikuje od Väike Emajõgija (Malog Emajõgija), koji je jedna od rijeka koje pune Jezero Võrtsjärva.

Emajõgi ima više od 20 pritoka a najveće su; Pedja (122 km), Ahja (95), Elva (72), Amme (59), Laeva (48), Porijõgi (38), Kavilda (26), Mõra (25), Ilmatsalu (23).

Ponekad se *Suur Emajõgi* (Veliki) i Väike Emajõgi (Mali Emajõgi) smatraju jedinstvenom rijekom - Emajõgi, a i rijeka Pärnu se računa kao Emajõgi.

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5 6 7 8 9   „Emajõgi" (estonski). Eesti Entsüklopeedia. Pristupljeno 12.09.2021.

Vanjske veze
------------

***Emajõgi*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Emajõgi* (`et`)
**Felixstowe** (čita se *Filikstou*) je lučki grad od 23,527 na istoku Engleske u Grofoviji Suffolk.

Geografske karakteristike
-------------------------

Felixstowe leži na jugu Suffolka u regiji Istočna Engleska.

Iako je smješten na obali Sjevernog mora, grad zapravo okrenut prema jugu i gleda na estuarij rijeka Orwell i Stour, s druge strane leži Harwich u Essexu.

Historija
---------

Felixstowe je staro naselje još iz anglosaksonskih vremena kad se zvao Walton, tek od 13. vijeka se zove Felixstowe. Naglo je izrastao u drugoj polovici 20. vijeka, nakon ulaska Britanije u Evropsku uniju (odnosno Evropsku zajednicu).

Današnji Felixstowe je velika moderna kontejnerska luka, najbliža britanska luka nizozemskom Europoortu u Rotterdamu. Pored tog što je velika luka, Felixstowe je i poznato ljetovalište i jedriličarski centar.

Pobratimski gradovi
-------------------

* Njemačka, Wesel
* Njemačka, Salzwedel

Izvori
------

1. 1 2 3 4  „United Kingdom: East of England" (engleski). City population. Pristupljeno 06. 11. 2016.
2. 1 2 3  „*Felixstowe*" (engleski). Encyclopædia Britannica. Pristupljeno 06. 11. 2016.

Vanjske veze
------------

***Felixstowe*** na Wikimedijinoj ostavi

* Felixstowe Town Council (`en`)
**Juraj**, ( - srpanj 1434. ) je bio veliki knez Moskve 1433. - 1434. godine

Prestolonasljednik
------------------

Kako je Juraj bio mlađi sin Dimitrije Donski kneževska kruna 1389. godine nakon očeve smrti je prešla na glavu njegovog starijeg brata Vasilija I.. Od tada pa sve do 1415. godine on je prestolonasljednik države pošto mu se bratu tek tada rađa sin i budući velike knez Vasilije II.. 1425. godine kada Juraju umire brat novi knez ima samo deset godina što tada dovodi do krize vlasti. Po zakonu koji je donio Dimitrije Donski kruna bi trebala prelaziti s brata na brata, a ne s oca na sina. Zbog toga što mu je "nezakonito" okrunjen nećak Juraj smatra da ima legalni razlog za preuzimanje vlasti.

Uzurpator
---------

Tijekom prvih pet godina on strpljivo čeka nadajući se zadovoljavajućem razvoju događaja, ali 1430. godine ipak gubi živce i odlazi na dvor kana Zlatne Horde koja je vazalni gospodar Mosvke. Tamo on uspijeva dobiti titulu velikog kneza koju mu kući na njegovu žalost nitko ne priznaje. Kako za potvrdu titule nisu stigli i mongolski vojnici njemu tada ne preostaje ništa drugo do raditi spletke kako bi preuzeo vlast. Proći će sveukupno tri godine prije no što li uspije skupiti dovoljno vojnika za izlazak na bojno polje i pobjedu nad Vasilije II.. Nedugo potom 1433. godine poraženi veliki knez je primoran abdicirati.

Veliki knez
-----------

U pokušaju da iskaže milost i potvrdi svoju legitimninost na pravo krune Juraj pušta Vasilija na slobodu s koje on sada diže bunu. Ta nova pobuna najvjerojatnije ne bi uspjela zabilježiti pobjedu da nije došlo do iznenadne smrti Juraja koji se tada nalazio u za rusku vladajuću kuću onoga doba u visokim životnim godinama.

Odmah po smrti u srpnju 1434. godine naslijeđen je bio od svoga sina Vasilija


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Prethodnik: | **veliki knez Moskve** | Nasljednik: |
| **Vasilije II.** | **Vasilije (III).** |
**Jovan Ilić** (Resnik, 15.8. 1824 — Beograd, 12.3. 1901) je bio srpski književnik, ministar pravde i državni savetnik.

Biografija
----------

Rođen je 1824. godine u Resniku. Gimnaziju je učio u Kragujevcu, licej u Beogradu, a filozofiju u Eperješu i Beču. Još kao đak, Ilić se istakao u slobodoumnim i slovenofilskim omladinskim krugovima. Pobratim je Branka Radičevića, prijatelj Sime Milutinovića Sarajlije, aktivan je član kao član napredne omladine, a 1848. sa dobrovoljcima Stevana Petrovića Knićanina učestvovao u borbi protiv Mađara. Član je Liberalne stranke, borben na Svetoandrejskoj skupštini. Bio je pisar Državnog saveta (od 1847), korektor *Srpskih novina*, profesor u Negotinu, Šapcu i Beogradu, član Velikog suda (od 1859), ministar pravde (1869 — 1871. i državni savetnik (1873—1882). Umro je 1901. godine u Beogradu. Njegovi sinovi su književnik Dragutin Ilić i pesnik Vojislav Ilić.

Književni rad i kritički osvrt
------------------------------

Ilić je objavio tri zbirke lirskih pesama i romantično-idilični spev **Pastiri**. U rukopisu je ostavio zbirku **Slijepac**.

Prva zbirka njegovih pesama ispevana je u duhu pseudoklasične, poučne i bezlične lirike četrdesetih godina. U drugoj zbirci se oslobađa ranijih uticaja, prima Vukove ideje i piše sasvim u duhu narodne pesme. On toliko podražava i ton i oblik narodne pesme, da su mnoge njegove pesme ušle u narod i teško ih je razlikovati od narodnih. Naročito je s uspehom podražavao bosanske sevdalinke i dao je celu jednu zbirku istočnjačkih pesama **Dahire**. 

Romantično-idilični spev „Pastiri" ispevan je po jednoj narodnoj legendi, sasvim u narodnom duhu, prosto i neusiljeno.

Spada u pevane pesnike srpske književnosti, na čije stihove su komponovali Stevan Mokranjac (Pembe Ajša, Prva Rukovet), Stanislav Binički (Kad ja videh oči tvoje), Davorin Jenko (Dvori Davorovi), Vladimir Đorđević (Dilber-Ana). 

Jovan Ilić najbolje predstavlja one srpske romantičarske pesnike koji su se trudili da u duhu i ruhu narodne poezije stvore umetničku poeziju. Od svih njih konačno je uspeo samo Njegoš, ali se i Ilić ipak odvaja od običnih podražavalaca. On je, sem toga, stvorio priličan broj dobrih orijentalskih pesama. Iako ne ide u red velikih pesnika, Ilić je jedan od onih koji su izgrađivali naš novi književni jezik i književnost na nacionalnim osnovama.

Živeći povučeno i skromno, na starinski tradicionalan način, u maloj kući na Dorćolu, koju je Antun Gustav Matoš sugestivno opisao, Ilić je sa svoja četiri sina, stvorio od svog doma mali književni centar u kome su se okupljali najistaknutiji predstavnici književnog, umetničkog i pozorišnog sveta (Stevan Sremac, Janko Veselinović, Antun Gustav Matoš, Toša Stanković i dr.)radi plodne izmene misli i prijateljskog razgovora.
**Lažni Dimitrije II** (?, ? - ?, decembar 1610.), bio je drugi od trojice
pretendenata na ruski tron za Mutnih vremena koji je tvrdio da je Carević Dimitrije ubijeni sin Ivana Groznog.

Biografija
----------

Odmah nakon ubojstva Lažnog Dimitrija, - Rusijom su se proširile glasine da je on preživio državni udar, a u augustu 1607. pojavio se još jedan pretendent na ruski tron u Starodubu, - tvrdeći da je upravo on nedavno svrgnuti car.

Iako nije imao nikakve fizičke sličnosti sa Lažnim Dimitrijem, on je 
vrlo brzo okupio brojne pristalice među Kozacima, Poljacima, Litvancima i buntovnicima koji su se već ustali protiv cara Vasilija Šujskog.

Lažni Dimitrije II stekao je kontrolu nad južnom Rusijom, i krenuo prema Moskvi u čijoj je okolici kod sela - Tušino u proljeće 1608. formirao svoj štab, sa paralelnim dvorom i administracijom.

Iz Tušina je slao svoje trupe u pljačkaške pohode po sjevernoj Rusiji, zbog tog su ga nazvali **Lopov iz Tušina**. 
Njegove ambicije (i šanse) su porasle kad ga je i Marina Mniszek udovica pokojnog Lažnog Dimitrija službeno prepoznala kao svog muža - nakon tog je još uvjerenije tvrdio da mu po pravdi pripada tron, a ne uzutpatoru Vasiliju Šujskom.

U međuvremenu ni car Vasilije IV. - Šujski nije sjedio skrštenih ruku, već je za proljeće 1610. uz pomoć Šveđana (Jakob De la Gardie) pripremio kaznenu ekspediciju, koja je na maršu od Novgoroda prema Moskvi, razbila sva uporišta Lažnog Dimitrija II, na kraju i samo Tušino.

Lažni Dimitrije II uspio je pobjeći do Kaluge, odakle se nastavio boriti za moskovski tron, sve dok ga jedan od njegovih sljedbenika 
nije smrtno ranio u decembru 1610.

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5 6 7 8   „*False Dmitry*" (engleski). Encyclopædia Britannica. Pristupljeno 02. 10. 2015.

Vanjske veze
------------

***Lažni Dimitrije II*** na Wikimedijinoj ostavi

* *False Dmitry* na portalu Encyclopædia Britannica (`en`)
**Emanuel** je hrvatski glazbeni sastav, koji izvodi duhovnu glazbu.

Glazbeni sastav Emanuel započeo je kao sastav župe bl. Alojzija Stepinca u Velikoj Gorici, gdje su nastupali u župnoj crkvi na misnim slavljima te na priredbama, koncertima i gostovanjima. 

Prvi put pojavili su se na nekom festivalu 2004. godine. Tada su na Uskrsfestu izveli pjesmu "Emanuel", čime su pobudili pozornost i gostovali na HRT-u u više navrata. Nastupili su na Uskrsfestu i slijedeće godine s pjesmom "On je moj Bog". Izvodili su i pjesmu "Venimus adorare eum" hrvatsku verziju himne svjetskog susreta mladih s papom u Kölnu.  Jedno vrijeme nastupali su kao VIS Emanuel (vokalno-instrumentalni sastav), a kasnije su prerasli u band. Od travnja 2005. godine djeluju i humanitarno. Sudjelovali su u akciji za pomoć žrtvama uragana *Katrina* 2006. godine objavivši pjesmu "Lati ružice" na kojoj gostuju Massimo i australski gitarist Tommy Emmanuel (koji je surađivao na Gibonnijevom albumu *Unca fibre (vodič za brodolomce i anđele čuvare)*. 

Krajem 2006. godine, objavili su svoj prvi autorski album "On je moj Bog".  Na albumu je osim već spomenutih Massima i Tommy Emmanuela, gostovala i američka pjevačica Maya Azucena. Objavili su i album "Venimus adorare eum" s božićnim pjesmama. U pripremi je album "Najveći dar". Imali su brojne koncerte u Hrvatskoj i inozemstvu. Nastupali su na brojnim festivalima kršćanske duhovne glazbe te zajednički nastupali s brojnim domaćim i inozemnim sastavima suvremene kršćanske glazbe.

Članovi
-------

* Marija Berković - vokal
* Domagoj Pavin - vokal, gitara
* Nina Vodal - vokal
* Barbara Išek - vokal
* Lucia Šroler - vokal
* Katarina Barišić - vokal
* Robert Zetković - vokal
* Zvonimir Kalić - vokal
* Nikola Čubelić - bubnjevi
* Miro Berković - bas gitara
* Dražen Pavin - gitara
* Ivan Draganić - gitara
* Danijel Petrac - klavijature

Diskografija
------------

* *On je moj Bog* (2006.)
* *Venimus adorare eum* (2007.)
* *Najveći dar* (2009.)

Izvori
------

1. ↑
2. ↑

Vanjske poveznice
-----------------

***Emanuel (sastav)*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Emanuel-live*
* *Emanuel*
**Jacques Bergerac** (26. svibnja 1927. - 15. lipnja 2014.) bio je francuski glumac, koji je kasnije postao poslovni menadžer tvrtke Revlon. 

Bergerac je upoznao susreo i oženio Ginger Rogers, s kojom se pojavio u filmu Twist of fate" (1954.) (također poznat kao Beautiful Stranger). Zatim se pojavio kao Armand Duval u televizijskoj produkciji Camille za Kraft kazališnu televiziju, nasuprot Signe Hasso. Igrao je ulogu Comte de Provence u filmu Jeana Delannoya *Marie Antoinette kraljica Francuske*.

Rođen je u Biarritzu u Francuskoj Baskiji.

U Strange Intruder (1956), on je dijelio ekran s Edmundom Purdom i Idom Lupino, te u *Les Girls* (1957.), on je igrao drugu mušku ulogu. Također se pojavio u filmu *Gigi* (1958), Thunder in the sun (1959), kultnog horor filma Hypnotic Eye (1960) i A Global Affair (1964). Godine 1957. dobio je Zlatni globus za vanjsku pridošlicu.

On i Ginger Rogers razveli su se godine 1957. Godine 1959, on je oženio Dorothy Malone; par je imao dvoje djece, Mimi i Diane Bergerac. Brak je završio razvodom 1964. Pojavio se u još nekoliko filmova i na televiziji, uključujući *Batman*, *77 Sunset Strip*, *Alfred Hitchcock Presents* (3 epizode), *The Lucy Show*, *Get Smart* i *Dick Van Dyke Show*. Njegov posljednji nastup bio je na jednoj od epizoda Doris Day Show godine 1969. nakon čega je napustio show business i postao voditelj pariškog ureda Revlon-a. Njegov mlađi brat Michel postao predsjednik Uprave Revlon šest godina kasnije.

Umro je u Angletu, također u Lapurdiji, Francuska Baskija.

Odabrana filmografija
---------------------

* *Twist of Fate* (1954) (znan i kao Beautiful Stranger) redatelja Davida Millera
* *Marie-Antoinette reine de France* (1956) redatelja Jeana Delannoya
* *Les Girls* (1957.) redatelja Georgea Cukora
* *Gigi* (1958) redatelja Vincentea Minnellija
* *Thunder in the Sun* (1959.) redatelja Russella Rousea
* *The Hypnotic Eye* (1960.)
* *The Fury of Achilles* (1962.)
* *A Global Affair* (1964)
* *The Unkissed Bride* (1966.)
* *Special Mission Lady Chaplin* (1966.)

Izvori
------

1. ↑

Vanjske poveznice
-----------------

*
**Lana Jurčević** (Zagreb, 7. studenog 1984.) hrvatska pjevačica.

Životopis
---------

Pjevanjem se bavi od djetinjstva, a na hrvatsku *estradu* stupila je 2003. godine kada je objavila i svoj prvi album *Lana*. Godine 2004. je nastupila na Hrvatskom radijskom festivalu s pjesmom "Odlaziš".

Do sada je objavila četiri albuma. Nastupala je na HRT-ovom plesnom showu *Ples sa zvijezdama* 2007. godine te je zauzela drugo mjesto iza kolege pjevača Luke Nižetića. Lana je studentica novinarstva na fakultetu političkih znanosti Zagreb. Na 10. hrvatskom radijskom festivalu osvojila je prvo mjesto sa pjesmom "Prava ljubav" (duet sa Lukom Nižetićem).

Diskografija
------------

### Albumi

* *Lana* (2003.)
* *1 razlog* (2006.)
* *Volim biti zaljubljena* (2008.)
* *Pobjede i porazi* (2012.)

### Kompilacije

* *Kopija* (2010.)

Privatni život
--------------

Živi sama u Zagrebu, radi i studira.

Vanjske poveznice
-----------------

* Službena stranica Lane Jurčević Arhivirano 2009-01-10 na Wayback Machine-u
* Lana Jurčević na zvijezde.hr Arhivirano 2009-08-07 na Wayback Machine-u

***Lana Jurčević*** na Wikimedijinoj ostavi
***Flamen*** (množ. ***flamines***) je bio svećenik državnog kulta rimskog boga ili boginje drevne rimska religija. Za vrijeme Rimske Republike je postojalo petnaest *flaminesa*. Najvažnija tri su se zvali *flamines maiores* ("veliki svećenici") i brinuli o tri glavna božanstva tzv. Arhajske trijade. Preostalih dvanaest su se zvali *flamines minores* ("manji svećenici") te brinuli o dvanaest božanstava (od kojih dvoje danas nisu poznata).

Petnaest *flaminesa* su zajedno činili Pontifikalni kolegij koji je vodio sve javne poslove vezane uz rimsku religiju. Ako bi se neko od svećeničkih mjesta naglo ispraznilo, *pontifex maximus* je mogao poslužiti kao privremena zamjena; samo je on imao to pravo u slučaju ispražnjenja mjesta *flamen dialisa*.

Službena odora flemana se sastojala neobičnog šešira poznatog kao *apex* i debelog vunenog ogrtača zvanog *laena*.

Eksterni linkovi
----------------

***Flamen*** na Wikimedijinoj ostavi

* William Smith's *Dictionary of Greek and Roman Antiquities*, 1875: "Flamen"
| **Drevna Mezopotamija** |
| --- |
| Eufrat – Tigris |
| Asirologija |
| **Gradovi / kraljevstva** |
| **Sumer**: Uruk – Ur – Eridu |
| Kish – Lagaš – Nippur |
| **Akadsko Carstvo**: Akkad |
| Babilon – Isin – Susa |
| **Asirija**: Assur – Niniva |
| Dur-Sharrukin – Nimrud |
| **Babilonija** – **Kaldeja** |
| **Elam** – **Amoriti** |
| **Huriti** – **Mitanni** |
| **Kasiti** – **Urartu** |
| **Kronologija** |
| Sumerski kraljevi |
| Asirski kraljevi |
| Babilonski kraljevi |
| **Jezik** |
| Klinasto pismo |
| Sumerski – Akadski |
| Elamski – Hurijski |
| **Mitologija** |
| Enûma Elish |
| Gilgameš – Marduk |

**Ibbi-Sin**, sin Shu-Sinov, bio je kralj Sumera i Akkada, odnosno posljednji vladar iz III dinastije Ura. Vladao je oko 2028. pne.-2004. pne. Za vrijeme njegove vladavine, sumerska je država bila pod stalnim pljačkaškim napadima Amorita. S vremenom je vjera u Ibbi-Sinovu moć tako oslabila da se Elam proglasio nezavisnim i počeo sam napadaati Sumer.

Ibbi-Sin je zbog toga naredio da se sagrade fortifiklacije oko najvažnijih gradova kao što su Ur i Nippur, ali svi ti napori nisu mogli zaustaviti prepade niti očuvati jedinstvo države. S vremenom su se gradovi Ibbi-Sinove države osamostalili, jer ih kralj nije mogao zaštititi. Pred kraj vladavine Ibbi-Sin je vladao jedino s gradom Ur. Godine 2004. pne. Elamiti su zajedno "s plemenima iz oblasti Shimashki u Gorju Zagros" (Stiebing 79) napali, osvojili i opljačkali Ur, Ibbi-Sina zarobili; odveden je u grad Elam gdje je umro u zarobljeništvu.

Vjeruje se da je uspjehu Amorita, kao i kolapsu Ibbi-Sinove države znatno pridonijela dugotrajna suša, o kojoj postoje tragovi u obliku sedimenata, kao i podaci da je cijena žita u sedmoj i osmoj godini Ibbi-Sunove vladavine narasla 60 puta.

V. također
----------

* Mezopotamija

Literatura
----------

* Stiebing Jr. William H. *Ancient Near Eastern History and Culture*. New York: Pearson, 2003.
**Josif Visarionović 1** ili skraćeno **IS-1** je bio sovjetski tenk tijekom drugog svjetskog rata

### Nastanak

Tijekom 1943. godine kada je najveća kriza po opstojnost države prošla Crvene armija se odlučila pozabavit svojom tenkovskom doktrinom. Cijela nova koncepcija se svela na gradnju takozvanih srednjih tenkova ili točnije kazano T-34. Prva žrtva tog razmišljanja postaju lagani tenkovi koje se procjenjuje nekorisnim za daljnju upotrebu pa se obustavlja njihova daljnja proizvodnja. Sličnu sudbinu su trebali doživjeti i teški tenkovi, ali masovnija pojava njemačkih Panter je dovela do obustave tog plana i stvaranja serije tenkova IS. s idejom zamjene tenka KV-1 i KV-85. 

Prva kratka generacija ovih novih tenkova dobiva ime **IS-1**. Kako je u manje od 6 mjeseci što se se ovaj tenk nalazio u proizvodnji proizvedeno samo stotinjak njegovih primjeraka prije bismo ga mogli nazvati prototipom nego pravim serijskim tenkom.

### Oprema

AKo usporedimo tehničke podatke između ovog tenka i njegovog prethodnika naći ćemo veliki broj sličnih podataka. KV-85 i **IS-1** imaju identični top od 85 mm, motor tipa V-2 i identične gusjenice. Nekakve minimalne razlike se mogu naći u visini i težini tenka. IS-1 iako ima puno deblji oklop je malo lakši od svog prethodnika. To se postiglo neznatnim snižavanjem visine i smanjenjem količine municije koju on prevozi u svom malenom skladištu.

Ukratko i KV-85 i **IS-1** nisu ništa drugo nego međugeneracijski tenkovi između serija KV i IS. Prvi pravi tenk ove nove generacije postaje IS-2 .

### Napomena

Općenito se danas smatra da su tenkovi imena IS bili sovjetski odgovor na njemački Tigar , ali ta činjenica stoji daleko od istine. Po tadašnjem razmišljanju u Moskvi Njemačka je jednostavno proizvodila premalo tenkova Tigar da bi pobjedila ogroman broj T-34. 

Zabrinutost koja dovodi do pojave projekta IS nastupa tek pojavom masovne njemačke proizvodnje tipa Panter

***IS-1*** na Wikimedijinoj ostavi
**Ivanovo Selo** (lokalni naziv: **Pemija**, češki: **Janova ves**, njemački: **Johannisdorf**) je naselje u Republici Hrvatskoj u Bjelovarsko-bilogorskoj županiji, u sastavu općine Grubišno Polje. 
Ivanovo Selo je nastalo 1825. a osnovali su ga doseljenici sa područja tadašnje Češke, Moravske i Šleske koje su, poput područja Hrvatske, bili u sastavu tadašnjeg Austrijskog carstva. Službeni naziv ovog mjesta je od 1825. do 1869. bio Johannisdorf.

Zemljopis
---------

Ivanovo Selo je smješteno oko 10 km istočno od Grubišnoga 
Polja, susjedna sela su Treglava na sjeveru, Rastovac na istoku i Donja Rašenica na zapadu.

Znamenitosti
------------

Nedaleko Ivanova Sela nalaze se ruševine kaštela Kontovaca.

Stanovništvo
------------

Prema popisa stanovništva iz 2001. Ivanovo Selo je imalo 326 stanovnika, dok je prema popisu iz 1991. godine imalo 441 stanovnika. 

  

***Kretanje broja stanovnika 1857.-2001.***

Domovinski rat
--------------

Ivanovo selo je dalo svoj obol u obrani Hrvatske od velikosrpske agresije na način da su se mnogi mještani aktivno uključili u obranu Bilogore i zapadne Slavonije, počevši od akcije Bilogora '91. a poslije i cijele Hrvatske, sudjelujući u akcijama Bljesak i Oluja.

Najteži trenutak Ivanovo selo je doživjelo 21. rujna 1991. prilikom direktnog napada četnika iz susjednih sela uz potporu tzv. JNA; velikosrbi su upali u selo iz više pravaca i ubili 7 talaca gađajući skupinu od 20-ak nenaoružanih mještana, koji su bili sakupljeni iz okolnih kuća i dovedeni kao taoci na glavno seosko raskrižje, ispalivši na njih protuoklopnu raketu sa obližnjeg borbenog oklopnog vozila. Pritom je ranjeno još 12 mještana, a 1 osoba je nestala. 
Mještani sela koji su služili u Zboru narodne garde u Daruvaru, Grubišnom polju i ostalim okolnim mjestima su odmah organizirali silovit protunapad oslobodivši mjesto.

Kultura
-------

Iako su došli već 1826. svoju kulturnu udrugu Češku besedu su osnovali znatno poslije - tek peti naraštaj ovdašnjih Čeha..

Vidi još
--------

* Česi u Hrvatskoj
* Dožínky
* Pokolj u Ivanovom Selu 21. rujna 1991.

Izvor
-----

1. ↑  Vjesnik Arheološkog muzeja u Zagrebu, sv.13 br.1 ožujak 1914. Gjuro Szabo: Orahovičke gradine
2. ↑  Naselja i stanovništvo Republike Hrvatske 1857.-2001. www.dzs.hr
3. ↑  www.hrt.hr/index.php?id=135&tx\_ttnews[backPid]=23&tx\_ttnews[tt\_news]=62002&cHash=945a923236 HRT Najstarije češko selo u Hrvatskoj, 5. veljače 2010.

| * p
* r
* u
Naselja u sastavu Grada Grubišnog Polja |
| --- |
| Dapčevićki Brđani • Dijakovac • Donja Rašenica • Gornja Rašenica • Grbavac • Grubišno Polje • Ivanovo Selo • Lončarica • Mala Barna • Mala Dapčevica • Mala Jasenovača • Mala Peratovica • Mali Zdenci • Munije • Orlovac Zdenački • Poljani • Rastovac • Treglava • Turčević Polje • Velika Barna • Velika Dapčevica • Velika Jasenovača • Velika Peratovica • Veliki Zdenci |
Struktura limfnog čvora
**Limfni čvorovi** (*lymphonodi, nodi lymphatici*) su limforetikulski organi uključeni u tok limfe, smješteni posvuda po tijelu (osim u središnjem živčanom sustavu), osobito na sjecištima limfnih žila iz pojedinih područja tijela (regionalni limfni čvorovi). Obavijeni su vezivnom čahurom, koja u unutrašnjost šalje razgranjene pretince (trabekule). Prostore između njih ispunjava retikulsko vezivo u kojem su nakupljeni limfociti (limforetikulsko tkivo kore i moždine) i kroz koje teče limfa (limfni sinusi).

Opis
----

Biopsija limfnog čvora
Kora ima vanjsku zonu (sekundarni limfni čvorići i difuzno limfno tkivo među njima sadrže limfocite B) i unutrašnju (parakortikalnu) zonu (parakorteks, difuzno limfno tkivo koje sadrži limfocite T, zona ovisna o timusu). Moždina (meduča) se neposredno nastavlja na koru u obliku razgranjenih i međusobno povezanih moždinskih (medularnih) tračaka (difuzno limfno tkivo, sadrži limfocite B). 

Limfni sinusi su široki, nepravilni prostori (usporen protok limfe povoljan za izmjenu limfocita i fagocitnu aktivnost), nepotpuno obloženi spljoštenim retikulskim (litoralnim) stanicama. Njihov lumen je premošćen retikulskim stanicama (sposobnost fagocitoze) retikulskim vlaknima i makrofagima. Kroz čahuru ulaze u limfni čvor aferentne limfne žile i dovode limfu koja sukcesivno prolazi kroz limfne sinuse smještene između čahure i kore (periferni supkapsularni ili marginalni sinusi), između kore i trabekula (kortikalni, peritrabekularni ili intermedijarni sinusi) i između moždinskih trčaka (moždinski ili medularni sinusi).

Raspodjela limfnih čvorova po ljudskom tijelu
U hilusu se svi moždinski sinusi stječu u eferentne limfne žile. Krvne žile ulaze na hilusu, granaju se u trabekulama i moždinskim sinusima i čine kapilarnu mrežu oko zametnih centara limfnih čvorića u kori.

Uloga
-----

Funkcije limfnih čvorova su:

1. Filtriranje limfe fagocitozom (retikulske stanice i slobodni makrofagi) stranih stanica i njihovih fragmenata (zadržavanje malignih stanica koje metastaziraju), bakterija, virusa, egzogenih pigmenata, toksina i antigena.
2. Proizvodnja limfocita B, plazma stanica i protutijela.
3. Recirkulacija limfocita sa smještanjem limfocita B i T u određene zone.

Ljudi imaju otprilike 500-600 limfnih čvorova raspoređenih po cijelom tijelu (ispod pazuha, vrata, prsa, abdomena i preponu)

Izvori
------

* Medicinski leksikon; leskikografski zavod "Miroslav Krleža", 1990.

Eksterni linkovi
----------------

***Limfni čvor*** na Wikimedijinoj ostavi

* Immunology Lecture 4, Biology 328 Arhivirano 2008-01-17 na Wayback Machine-u na Western Kentucky University
* Limfni čvorovi
* Histologija
10 metara visoka fontana lave
magmatske stene lave su menzis

Sastav lave
-----------

Lava Kilauee
Zavisi od mnogobrojnih faktora:

* hemijski sastav
* temperatura
* viskoznost
* tip erupcije

Sastav varira između krajnje baze (45%-50% silicijuma) i krajnje „kiseline" (70%-75% silicijuma). Stene koje predstavljaju rezultat pretvaranja u čvrsto stanje (stene) održavaju taj sastav. Sadrže često velike kristale koji svedoče da su predhodno boravile u magmatskoj komori i koji su uronjeni u finu masu koja se sastoji od mikroskopskih minerala. Najbazičnije stene, bazalti, crne su boje i sadrže minerale sa malim procentom silicijuma, kakav je olivin. Stene koje se nalaze u među prostoru, kao što je andezit, sivlje su i sadrže dosta ortoklasa. Najkiselije stene, kao što je riolit, imaju svetlu boju i sadrže mnogo kvarca. U zavisnosti od viskoziteta lave i značaja eksplozivnih fenomena, razlikujemo kod kontinentalnih vulkana nekoliko tipova vulkanskog izliva, koji često postoje u istom vulkanu u zavisnosti od njegovih aktivnih faza. Havajski tip proizvodi, pre svega, veoma fluidne izlive lave. Vulkanski tip je poseban po tome što poseduje snažna izbacivanja izmrvljene viskozne lave gasa i pepela. Strombolski tip stvara alternativno izlive lave i piroklastične tokove. Pelejski tip karakterišu veoma viskozne lave, sa veoma teškim izlivom, i izbacivanje užarene lave.

**Napomena:** Deo teksta preuzet sa prezentacije  uz odobrenje

Vidi još
--------

* Magma

***Lava*** na Wikimedijinoj ostavi
| Stari zavjet |
| --- |
| *Judaizam, Protestantizam,Katoličanstvo, Pravoslavlje** Knjiga Postanka
* Knjiga Izlaska
* Knjiga Levitska
* Knjiga Brojeva
* Ponovljeni zakon
* Jošua/Isus Navin
* Knjiga o Sucima
* Ruta
* Prva knjiga o Samuelu
* Druga knjiga o Samuelu
* Prva knjiga o Kraljevima
* Druga knjiga o Kraljevima
* Prva knjiga Ljetopisa
* Druga knjiga Ljetopisa
* Ezra
* Nehemija
* Estera
* Job
* Psalmi
* Mudre izreke
* Propovjednik (Kohelet)
* Pjesma nad pjesmama
* Izaija
* Jeremija
* Tužaljke
* Ezekiel
* Daniel
* Hošea
* Joel
* Amos
* Obadija
* Jona
* Mihej
* Nahum
* Habakuk
* Sefanija
* Hagaj
* Zaharija
* Malahija
 |
| *Deuterokanonske knjige** Tobija
* Judita
* Prva knjiga o Makabejcima
* Druga knjiga o Makabejcima
* Knjiga Mudrosti
* Knjiga Sirahova
* Baruh
* Pismo Jeremije proroka
 |
| *Pravoslavlje** Ezra
* Treća knjiga o Makabejcima
* Ode
* Psalm 151
 |
| *Istočno i rusko pravoslavlje** Ezra
 |
| *Istočno pravoslavlje** Jubileji
* Henok
 |
| uredi |

Prorok Joel/Joil na ruskoj ikoni iz 18. vijeka
**Joel** je jedna od knjiga Biblije, dio Staroga zavjeta. Pripada u proročke knjige i to u skupinu 12 malih proroka (12 kraćih proročkih knjiga u Starome zavjetu). Biblijska kratica knjige je Jl. 

Prorok Joel, sin Petuelov je drugi od 12 malih proroka. Njegovo ime znači "Jahve je Bog" i bilo je često u izraelskom narodu. Živio je između 9. i 5. stoljeća pne. Ne zna se točno vrijeme. U to vrijeme je i nastala ova proročka knjiga, koja je upućena pripadnicima naroda Kraljevstva Juda iz kojeg je bio i Joel. 

Knjiga se sastoji od 4 poglavlja. U prvom je opisana navala skakavaca popraćena velikom sušom i njihovo pustošenje žetve i uroda: "Opustošeno polje, zemlja poharana. Poharano žito, vino propade, presahnu ulje (Jl 1,10)". To je bila kazna za grijehe, što je prorokovano prije toga. No, narod to nije prepoznao pa prorok Joel poziva sve na pokoru i molitvu: "Razderite srca, a ne halje svoje! Vratite se Jahvi, Bogu svome, jer on je nježnost sama i milosrđe, spor na ljutnju, a bogat dobrotom, on se nad zlom ražali (Jl 2,13)". Osim pretrpljene prirodne katastrofe, narodu prijeti i neprijateljska vojska, koja se okuplja sa sjevera. Narod se obratio, a Bog se smilovao i šalje im obilje te poraz neprijatelja: "Šaljem vam, evo, žita, vina i ulja da se njime nasitite. Nikad više neću pustiti da budete na sramotu narodima. Protjerat ću Sjevernjaka od vas daleko, odagnat ga u zemlju suhu i pustu, prethodnicu u Istočno more, zalaznicu u Zapadno more (Jl 2,19-20)". Pet puta se spominje dolazak Dana Jahvina, koji predstavlja osudu neprijateljima i blagoslov Božjem narodu: "Kad dođe taj dan, kapat će gore moštom, iz bregova će brizgati mlijeko, kroza sva korita riječna u Judeji voda će proteći. Vrelo će šiknuti iz kuće Jahvine da natopi Dolinu sitimsku (Jl 4,18)".

Ova knjiga se citira u Djelima apostolskim (Dj 2,17-21) i u Poslanici Rimljanima (Rim 10,13).

Izvori
------

1. ↑  www.hbk.hr/biblija
**Ivan Grubišić** (Dicmo, 20. lipnja 1936. – Split, 19. ožujka 2017.), hrvatski katolički svećenik, sociolog, komentator i političar.

Životopis
---------

Maturirao je 1956. u Biskupskoj klasičnoj gimnaziji u Splitu. Diplomirao je 1962. na Katoličkome bogoslovnom fakultetu u Zagrebu, a 1982. sociologiju i filozofiju na Filozofskom fakultetu u Zadru. Doktorirao je 1995. na Filozofskom fakultetu u Zagrebu s temom *Religiozno ponašanje katolika u Dalmaciji sredinom 80-ih i vrednovanje toga ponašanja*.

Predavao je na Katehetskom institutu Katoličkoga bogoslovnog fakulteta u Zagrebu, na Teološko-katehetskom institutu u Splitu i na Hrvatskim studijima. Iako je bio u mirovini, predavao je i na Pomorskom i Filozofskom fakultetu u Splitu.

Inicijator je i jedan od utemeljitelja Hrvatske akademske udruge Split – "Čovjek nadasve", pokrenuo je i vodio tribine *Suvremeno društvo i duhovnost* te *Znanost i društvo*. Autor je 12 knjiga i urednik četiri zbornika. Pokretač je i odgovorni urednik časopisa *Dijalog*.

Poznat je kao dugogodišnji kritičar postojećeg političkog sustava u Hrvatskoj. Jedan je od osnivača Saveza za građansku i etičku Hrvatsku. Na izborima 2011. izabran je za zastupnika u Hrvatskom saboru, kao nezavisni kandidat na vlastitoj listi. 

Početkom 2012. splitsko-makarski nadbiskup Marin Barišić oduzeo mu je svećeničke ovlasti, obrazloživši ih nespojivošću svećeničkog poziva s političkim angažmanom.

Godine 2013. kandidirao se za mjesto splitsko-dalmatinskog župana i izborio drugi krug u kome se suprotstavio HDZ-ovom kandidatu Zlatku Ževrnji.

Postignuća i nagrade
--------------------

Dobitnik je Državne nagrade za promidžbu i popularizaciju znanosti, Godišnje nagrade Grada Splita, Nagrade "Velimir Terzić", za promidžbu demokracije u Hrvatskoj, te Nagrade Slobodne Dalmacije za životno djelo. Predsjednik Mesić ga je odlikovao Redom Danice hrvatske s likom Marka Marulića, za osobite zasluge u kulturi, 2007. godine.

Izvori
------

1. ↑  Dobrila Stella (6. prosinac 2011). „Željko Kerum nije izborni fenomen, ali Ivan Grubišić jest" [Željko Kerum is not an election wonder, but Ivan Grubišić is one]. *Vjesnik*. Arhivirano iz originala na datum 2012-06-14. Pristupljeno 14. VI 2012.

Vanjske veze
------------

* Neovisna lista dr. sc. Ivan Grubišić Arhivirano 2011-12-10 na Wayback Machine-u
Emilio Portes Gil
**Emilio Portes Gil** (3. listopada 1890. – 10. prosinca 1978.), meksički političar i državnik, 5. post-revolucionarni predsjednik Meksika i 50. od neovisnosti.

Rodio se u Ciudad Victoriji u državi Tamaulipas na sjeveroistoku Meksika. Kad je izbila Meksička revolucija, Emilio je studirao pravo na Slobodnoj školi prava u glavnom gradu. Idol mu postaje revolucionar Venustiano Carranza, čiji postaje pristaša. Nakon diplome, zaposlio se u javnoj službi i obnašao niz dužnosti, čak je bio i u Vrhovnom sudu Sonore.

Tri puta biran je u Kongres, a guverner svoje države bio je u dva navrata. Bio je sudionik u upravi koju je vodio Plutarco Elias Calles, a čak je dogurao do položaja ministra unutrašnjih poslova.

Kada je 1928. ponovno izabran Alvaro Obregon, koji je ubijen 17. srpnja, Portes Gil preuzeo je dužnost privremenog predsjednika i na njoj ostao idućih 14 mjeseci. Iako je pokušavao odigrati važnu ulogu u meksičkoj politici, ostat će upamćen kao Callesova marioneta. Predsjednik Cardenas deportirao ga je iz zemlje, a u kasnijim administracijama obavljao je niz dužnosti. Položaj predsjednika napustio je 4. veljače 1930. godine, a njegov nasljednik Pascual Ortiz Rubio nastavio je biti marioneta.

Umro je u Ciudad de Méxicu u dobi od 88 godina.

***Emilio Portes Gil*** na Wikimedijinoj ostavi

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 8571249
* LCCN: n83157636
* ISNI: 0000 0001 0952 5581
* GND: 133283275
* SUDOC: 074552678
* NKC: jn20010602386

 |
**Iglica** (lat. *Belone belone*) riba je iz porodice Belonidae. Izged ove ribe je poseban, tijelo joj je dugo, usko, oblika igle, a obje čeljusti su jako izdužene i tvore igličast kljun, prepun sitnih zubiju. Leđna i trbušna peraja su smještene daleko prema repu, iza trbuha. Iglica je kada se gleda odozgo plave ili plavkasto zelene boje, a trbuh joj je srebrenkast. Naraste do 93 cm duljine i do 1,3 kg težine. Živi pelagično, na otvorenom moru, na manjim dubinama, najčešće do 20 m, iako zna biti i znatno dublje. Vrstan je predator i hrani se svime što može uhvatiti, najčešće manjom ribom. Mrijesti se u proljeće, kada se okuplja u velika jata. Jajašca ostavljaju na plivajućim objektima, s kojih ona vise u nitima. Pored toga što je vrstan predator, iglica je i plijen svim većim predatorima, te je stoga iglica jedna od najboljih mamaca pri ribolovu udicom na velike predatore. Meso iglice ima poseban ukus, sličan ukusu plave ribe. Kosti kralježnice su joj zelenkaste boje.

Postoji više podvrsta ove ribe, po nekim izvorima tri, a po nekim izvorima četiri. Podvrste su: 

* *Belone belone belone* - stanište: Sjeveroistočni Atlantik
* *Belone belone euxini* - stanište: Crno i Azovsko more
* *Belone belone acus* - stanište: Mediteran i istočni dio Atlantika, od Gibraltara do Azora i Zelenortskih otoka

Posljednja vrsta se tek odnedavno spominje kao zasebna podvrsta. To je 

* *Belone belone gracilis* - stanište: Mediteran i oko Azora

Zanimljivost
------------

Zbog karakteristične boje kosti, postoji vrlo rašireno vjerovanje u narodu da je iglica otrovna. Istina je da je iglica jestiva, dapače, vrlo je ukusna tiba, a u pojedinim područjima se smatra poslasticom.

Rasprostranjenost
-----------------

Razne podvrste iglice se mogu naći naći po cijelom Mediteranu, uključujući i Crno more, a također i na istočnom dijelu Atlantika.

Izvori
------

1. ↑  (`sh`) Nesvrstani predatori Arhivirano 2008-03-17 na Wayback Machine-u (riblje-oko.hr)
2. ↑  (`en`) Garpike (fishbase.org)

Vanjske veze
------------

|  |  |
| --- | --- |
|  | U Wikimedijinoj ostavi ima još materijala vezanih za: **Iglica** |
|  | Wikivrste imaju podatke o: **Iglica** |
**Jakob De la Gardie** poznat i kao **Jakob Pontusson** (Tallinn, 20. jun 1583. - Stockholm, 16. august 1652.), bio je 
švedski državnik i vojnik, poznat po tome što je uveo danske metode i tako modernizirao švedsku vojsku.

Jakob je komandirao švedskim ekspedicijskim snagama u Rusiji i sudjelovao u ratu protiv snaga
Poljsko-Litavske Unije, a kasnije je bio jedan od pet regenata u savjetu koji je upravljao zemljom dok je 
Kristina bila maloljetna.

Biografija
----------

Jakob je rođen kao sin francuskog pukovnika i barona Pontusa De la Gardie, koji je služio u švedskom garnizonu u 
Tallinnu.
Između 1606. - 1608. služio je u vojsci danskog generala Maurice od Nassaua, gdje se upoznao sa 
tadašnjim vrlo modernim vojničkim konceptima, koje je kasnije primjenio u švedskoj vojsci.

Kako se švedski kralj Karl IX bojao napredovanja poljske vojske 
Sigismunda III Vase imenovao je Jakoba De la Gardiu komandantom ekspedicijskih snaga i poslao ga u 
Rusiju (1608. - 1613.) 

De la Gardie je 1610. zauzeo Moskvu i velik dio sjeverozapadne Rusije, ali je katastrofalno poražen u 
Bitci kod Klušine 1610. i nije uspio u svojim nastojanjima da instalira Karla Filipa sina Karla IX na 
ruski tron.

De la Gardie je nadvladao te neuspjehe kao glavni švedski pregovarač sa Rusima i redaktor Sporazuma iz Stolbova - 
1617. Tim sporazumom Švedska je dobila kontinuirani teritorij koji se protezao od Finske do Estonije, 
prostor koji je štitio granice (njihove) Finske i blokirao Rusiji izlaz na Baltičko more.

De la Gardie se od nakon 1621. borio protiv poljskih snaga u Livoniji (danas Estonija i Latvija), gdje je 
između 1626. - 1628. bio guverner i vrhovni komandant, ali je pred kraj opozvan.
Kao zagovornik mira s Poljskom, on je bio jedan od glavnih švedskih delegata u pregovorima koji su doveli do 
Mira iz Stuhmsdorfa - 1635. nakog kojeg se Švedska povukla iz Pomeranije i ostavila sve što je izgradila 
po lukama od 1627.

De la Gardie je bio član državnog vijeća od 1613. a od 1620. postao je maršal i jedan od pet regenata koji su vladali 
Švedskom od 1632. do 1644. u vrijeme dok je kraljica Kristina bila maloljetna.

Iako je podržavao politiku kancelara Axela Oxenstierne, ovaj ga nije trpio zbog njegovih pacifističkih i profrancuskih 
stavova, dok je on bio ratoboran i uvukao Švedsku u Tridesetogodišnji rat (1618. -1648.), nakon smrti kralja Gustava Adolfa - 1632.

Njih dvojica ipak su se izmirila kad se Oxenstierna vratio u Švedsku 1636. iako je Jakobov maršalski ured doživio žestoke kritike te godine. No to nije previše uzbudilo Jakoba De la Gardiu, koji je nastavio efikasno voditi svoj ured, ostvarujući značajan prihod od iznajmljivanja imovine monarhije i davanja pozajmnica iz državne riznice.

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10   „*Jacob Pontusson, count de la Gardie*" (engleski). Encyclopædia Britannica. Pristupljeno 02. 10. 2015.

Vanjske veze
------------

***Jakob De la Gardie*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Jacob Pontusson, count de la Gardie* na portalu Encyclopædia Britannica (`en`)