recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Za druga značenja vidi Aleksandar Stanković.
**Aleksandar Stanković** (Bačka Topola, 8. april 1970.), hrvatski radijski i televizijski voditelj. Osnovnu školu pohađao u Karlovcu, srednju školu u Zagrebu. Diplomirao 1995. na Pravnom fakultetu u Zagrebu. Nakon studija zaposlio se 1996. na Hrvatskom radiju u informativno-političkoj redakciji. Prvi je urednik i voditelj radijske emisije *Poligraf* (1998–99), potom urednik unutarnjopolitičke redakcije. Prelaskom 2000. na Hrvatsku televiziju postao urednik i voditelj emisije *Nedjeljom u dva*. U serijama *Bitange i princeze* i *Dobre namjere* nastupio kao cameo-glumac tumačeći »poznatog ćelavca«. Autor je dokumentarnih filmova *Moje želje moji snovi* (2004) i *Tata ide u pan* (2005) te putopisnih serijala *Vjetar u kosi* (2014, 2015, 2016). Objavio zbirke poezije *Jutra pobijeđenih* (2001), *Igor Mandić na mjesecu* (2010) i *Uglavnom su me voljele starije gospođe* (2011) te knjigu *Sto faca i Aca* (2013), o emisiji *Nedjeljom u dva*. Dobitnik godišnje nagrade HRT-a za 1999. (za emisiju *Poligraf*) te HND-ovih nagrada »Marija Jurić Zagorka« za 2000. (za najbolji talk show) i »Novinar godine« za 2009.

Vidi još
--------

* *Nedjeljom u dva*

Eksterni linkovi
----------------

* Članci vezani uz Aleksandra Stankovića na T portalu
* Članci vezani uz Aleksandra Stankovića na portalu index.hr
* Intervju Arhivirano 2013-12-27 na Wayback Machine-u u *Nacionalu*, 27. XI. 2006.
* Otvoreno pismo Arhivirano 2012-04-19 na Wayback Machine-u Jadranki Kosor, 10. III. 2011.

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 177323642
* LCCN: no2011145645
* ISNI: 0000 0003 5612 2405
* GND: 1055935983
* NLA: 54361883
* NSK: 000256141

 |
Džemaludin ef. je obavljao dužnost šejh-ul-islama za vrijeme sultana Abdul Hamida II.
Šejh-ul-islam
**Šejh-ul-islam** (arapski: **شَيْخُ الإسْلام** - Čuvar vjere) je naziv za najvišeg autoriteta u hijerahiji islamskog svećenstva (uleme) u Osmanskom Carstvu. U hijerarhiji islamskog svećenstva, iznad njega se nalazio sultan koji je bio kalif islamskog svijeta.

Povijest naslova
----------------

Osmansko Carstvo nije imalo odvojenu vjersku od državne administracije, zbog čega je ova država predstavljala jedinstvo vjerskog i političkog djelovanja. Za razliku od prethodnih islamskih država, Osmansko Carstvo imalo je čvrsto izgrađenu hijerarhiju islamskog islamskog svećenstva (uleme). U toj hijerarhiju mogli su se identificirati islamski svećenici (imami, hatibi), profesori (muderisi), pravnici (kadije). Na čelu cjelokupne vjerske organizacije se nalazio *šejh-ul-islam*, koji je izvorno bio muftija Istanbula. Uspostavljanjem funkcija šejh-ul-islama prvi put u povijesti islama dolazi do odvajanja države i vjere. U početku to nije bilo tako izraženo, ali je to omogućilo daljnjoj podjeli koja se nastavila ne samo u političkom nego i u kulturnim, obrazovnim i drugim pravcima. Osmanski sultani su i dalje zadržavali funkciju kalifa zajedno s funkcijama državnosti i vojskovođe, dok je šejh-ul-islam imao pravo veta na sultanove odluke, ako su u suprotnosti s Kuranom i Hadisom.

Raspadom Osmanskog Carstva, zbacivanjem sultana, uspostavljenjem Republike Turske, a potom protjerivanjem i posljednjeg kalifa, došao je u pitanje i ured šejh-ul-islama. Ured šejh-ul-islama koji se zvao *Mešihat* je preimenovan u ministarstvo 1920. godine pod nazivom *Ministarstvo Shar’iyya wa Awqaf*, a potom je 1924. godine ponovo preimenovano u Upravu za vjerske poslove. Ta institucija pripala je Uredu premijera, koja se do dana današnjeg financira iz proračuna premijera u skladu sa zakonom 429. Republike Turske.

Spoljašnje veze
---------------

* Služba za vjerske poslove Republike Turske
**Štule** (od starovisokonjemačkog: *stelza*) ili **hodulje** su dva duga štapa, sa prečkama za stopala, koji služe da se na njima hoda na izvjesnoj visini iznad tla.

Karakteristike
--------------

Slika pastira na štulama u francuskom Landesu
Štule se izrađuju od drva, metala (aluminij), pleksiglasa, grafita i sličnih lakih materijala. Postoji nekoliko tipava štula, od onih koji nemaju do onih koje imaju držače za ruke, i onih koje se vežu za noge (*Peg štule*). Postoje tipovi sa žicama pomoću kojih se mogu pomicati i snagom ruku, kao i one koje imaju i treću 
štulu (motku) koje ih čine stabilnijima za rad na visinama. Pojedine teleskopske štule visoke su i do 4 metra.

Današnje moderne teleskopske radne aluminijske štule, koje se pričvršćuju za noge su vrlo sigurne.

Dječje štule se ne vežu za noge, a gornja polovica se drži ispod ruku.

Korištenje
----------

Štule su isprva korištene da se pređu rijeke i močvare. Kao sredstvo za zabavu koristili su ih tokom historije svi narodi svih uzrasta, a kao sredstvo za rad i svakodnevni život stanovnici močvarnih krajeva.

Štule se danas koriste kao rekvizit za rekreaciju i zabavu u cirkusima, festivalima, ali i kao sredstvo za rad u građevinarstvu. U Američkoj saveznoj državi
Kaliforniji koriste se moderne aluminijske štule za branje i uređenje voćnjaka.

Historija
---------

Tokom historije štule su se koristile na svim kontinentima od Kine u Aziji do Amerike.

Na antičkim artefaktima iz Mediterana postoje brojni prikazi hodača na štulama. U Nigeriji je pronađena ploča iz Beninskog Carstva sa prikazom hodača na štulama koji nosi mač. 
U meksičkoj Državi Yucatan, u hramovima Maya pronađeni su reljefi sa hodačima na štulama koji su sudjelovali u vjerskim ritualima i plesovima.

Po štulama je poznat grad Namur, u Belgiji, koji je često plavljen od rijeka Sambre i Meuse, pa su se štulama koristili čak i vojnici. 
Poznat je događaj sa početka 17. vijeka kad je gradonačelnik Namura, dao nadvojvodi Albrechtu VII četu vojnika na štulama. U znak zahvalnosti nadvojvoda je oslobodio grad poreza na pivo, što je u ono vrijeme bila velika privilegija.

Danas se u Namuru održava tradicionalno Nanadmetanje na štulama, koje je 2021. uvršteno na UNESCO-v Popis nematerijalne svjetske baštine u Evropi.

Štule su bile obavezni rekvizit pastira u Regiji Landes na jugozapadu Francuske.
Mladi pekar iz Landesa *Silvain Dornon* je u proljeće 1891. prevalio na štulama put do Moskve za pedeset i osam dana.

Izvori
------

1. ↑  „Stilt" (engleski). Merriam Webster. Pristupljeno 01.06.2022.
2. ↑  „Hodulje" (hrvatski). Hrvatski jezični portal. Pristupljeno 01.06.2022.
3. ↑  „*Installoo*" (engleski). Stelzen Shop. Arhivirano iz originala na datum 2022-05-25. Pristupljeno 01.06.2022.
4. 1 2 3 4  „Stilt" (engleski). Encyclopaedia Britannica. Pristupljeno 01.06.2022.
5. 1 2 3 4  „Stilt" (engleski). Arktofile. Pristupljeno 01.06.2022.
6. ↑  „*Namur stilt jousting*" (engleski). Unesco. Pristupljeno 01.06.2022.

Vanjske veze
------------

***Štule*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Kako Napraviti štule* ()
* *Stiltwalking* ()
**Tajkun** je neformalni izraz kojim se označava čovek koji zauzima istaknuto mesto u svetu industrije, zahvaljujući čemu je stekao veliko bogatstvo.Praktično nemerljivo nama smrtnicima. To je veoma bogat i moćan poslovni čovek ili poslanik. Pored naziva tajkun, za poslovne magnate se još koristi izraz Duki Dule Dušan.

Etimologija
-----------

Reč tajkun je izvedena od japanske reči *taikun* (大君). Tačnije, ova japanska reč je kineskog porekla, a bukvalno znači „veliki gospodar/princ" ili „vrhovni komandant". Danas je u japanskom jeziku ovo arhaična reč, dok je u Edo periodu (period od 1600. do 1867. koji se smatra početkom ranog modernog Japana) ova reč korišćena kao titula kojom su se označavali visoki komandiri stranih vojnih sila, analogno japanskom šogunu.

Modifikovana verzija ove reči se javlja u engleskom jeziku kao *tycoon*, a odnosi se na bogatog menadžera. Reč je ušla u engleski jezik u 19. veku, sa povratkom pomorskog komodora Metju Perija (Matthew Perry) iz Japana. On je 1854. godine pregovarao sa šogunom verujući da je on car. U stvari, šogun jeste imao vlast u Japanu, iako je to pravo formalno pripadalo caru.

Američkog predsednika Abrahama Linkolna su njegovi saradnici u šali oslovljavali sa „tajkun", odakle se ovaj izraz proširio u poslovnom svetu, gde se koristi i danas.

Smatra se da u današnje vreme globalne ekonomije pojedini poslovni lideri imaju više moći nego vođe država. Zato je etimološki prikladno da se takvi lideri nazivaju tajkunima.

Konotacija
----------

U zapadnim zemljama pojam tajkun uglavnom nema posebnu konotaciju (osim materijalne), dok u većini bivših socijalističkih zemalja ova reč u javnosti pretežno ima negativnu konotaciju i asocira na nepošten način sticanja bogatstva. U tom smislu, reč tajkun označava osobe koje su u vreme privatizacije i uvođenja tržišta kapitala stvorile bogatstvo i mrežu poslovnih veza, finansijske moćnike koji su se obogatili naglo, bez novca i rada, na sumnjiv način; to su takozvani „novopečeni bogataši".

Poznati svetski tajkuni
-----------------------

* Silvio Berluskoni, mediji i politika
* Majkl Blumberg, mediji
* Voren Bafet, investicije
* Bil Gejts, programska podrška, osnivač Majkrosofta
* Žan Pol Geti, nafta
* Konrad Hilton, hoteli
* Rupert Mardok, mediji (Njuz korporacija)
* Džon D. Rokfeler, nafta
* Džordž Soroš, finansije
* Donald Tramp, nekretnine
* Ted Tarner, mediji

***Tajkun*** na Wikimedijinoj ostavi
*Sahrana kralja Henryja I u Opatiji Reading*, autor: Harry Morley (1916)
**Opatija Reading** (engleski: ) je bio benediktinski samostan čiji se ostaci danas nalaze u središtu engleskog grada Reading. Dao ga je godine 1121. osnovati engleski kralj Henry I, a u njemu je i pokopan godine 1135. Zbog kraljevskog pokroviteljstva, ali i velikog broja prikupljenih relikvija, bila je omiljeno mjesto hodočašća. Kralj Henry III je volio dolaziti u samostan i u njemu često boraviti, a 1453. je u njemu održana i sjednica Parlamenta. Godine 1538. je za vrijeme Engleske reformacije uništen za vrijeme Raspuštanja samostana; njegov posljednji opat, Hugh Cook Faringdon, je optužen za pomoć katoličkim ustanicima, te 1539. osuđen za veleizdaju i obješen, rasporen i raščetvoren. Na mjestu opatije se danas nalazi škola i zatvor.

Vanjske veze
------------

***Opatija Reading*** na Wikimedijinoj ostavi

* Catholic Encyclopedia: Reading Abbey
* Friends of Reading Abbey Arhivirano 2008-07-09 na Wayback Machine-u
* Royal Berkshire History: Reading Abbey
* RBH for Kids: Reading Abbey
* Reading Museum: Reading Abbey Arhivirano 2012-04-03 na Wayback Machine-u
Uzgoj goveda na farmi
**Stočarstvo** je naziv za granu poljoprivrede koja se bavi uzgojem domaćih životinja u svrhu dobijanja proizvoda za ljudsku ishranu kao što su meso, mast, jaja i raznih sirovina kao što su koža, vuna, krzno, dlaka, perje, rogovi i papci.

Pod izrazom stoka se najčešće podrazumijevaju krave, ovce, koze i (rjeđe) svinje, pa se stočarstvo u užem smislu definira kao uzgoj upravo tih životinja.

Podjela stočarstva
------------------

Stočarstvo se obično dijeli na: 

* opšte stočarstvo koje se bavi uzgojem najkvalitetnijih pasmina domaćih životinja, odnosno njihovim proučavanjem;
* specijalno stočarstvo, kome je svrha proučavati i uzgajati pojedinačne vrste

**Intenzivno stočarstvo** je izraz koji se koristi za onu vrstu stočarstva koja se u svrhu što boljeg prinosa koristi najnovijim dostignućima biologije, genetike, agronomije, mehanizacije i sl.

Povezano
--------

* svinjarstvo
* govenjarstvo
* ovcarstvo
* zivinarstvo
* konjarstbo
* kozarstvo
* 

***Stočarstvo*** na Wikimedijinoj ostavi

| * p
* r
* u
Poljoprivreda |
| --- |
| Zemljoradnja | 
Ratarstvo **•** Voćarstvo **•** Vinogradarstvo **•** Livadarstvo **•** Cvećarstvo **•** Povrtarstvo |  |
| Stočarstvo | 
Govedarstvo **•** Svinjarstvo **•** Ovčarstvo **•** Kozarstvo **•** Konjarstvo **•** Živinarstvo **•** Pčelarstvo |
| Bliske grane | 
Šumarstvo **•** Lov **•** Ribolov |
J. J. Reiner: *Atentat na Franju Josipa I.* (1853.)
**Atentat na austrijskog cara Franju Josipa I.** se dogodio 18.2. 1853. kada ga je pokušao ubiti mađarski nacionalist János Libényi.

Car je šetao sa svojim oficirem Maximilianom Karlom Lamoralom O'Donnellom, na jednom od gradskih bastiona, kada mu je Libényi prišao. Instantno je napao cara s leđa nožem i ubo ga direktno u vrat. Car Franjo Josip je gotovo uvijek nosio uniformu s visokim ovratnikom, tako da mu je vrat bio gotovo u potpunosti prekriven. Tako se dogodilo da je njegov ovratnik bio napravljen od jako krutog materijala. Iako je car, jasno, bio ozlijeđen i počeo je krvariti, ovratnik mu je spasio život. Grof O'Donnell je tada odmah napao Libényija sa svojom sabljom. O'Donnell je kasnije postao i službeni grof Habsburške Monarhije (do tada je samo bio grof zbog irskog plemićkog porijekla) i nagrađen je za svoje zasluge u spašavanju cara. Još jedan svjedok, koji je slučajno prolazio, mesar Joseph Ettenreich, također je pomogao i svladao Libényija. Za to ga je car nagradio i proglasio ga plemićem, te je ovaj tako postao Joseph von Ettenreich. Libényi je ubrzo odveden pred sud te osuđen na smrt zbog pokušaja regicida. Smrtna kazna izvršena je na Simmeringer Haideu, a potom je Franjo Josip čuvši o katastrofalno lošoj ekonomskoj situaciji atentatorove majke dodjelio joj državnu penziju. Nakon ovog neuspjelog napada, carev brat Maksimilijan, kasniji meksički car, pozvat će sve europske plemićke obitelji na davanje donacije za izgradnju crkve na mjestu napada, koja bi tamo stajala kao simbol i podsjetnik. Crkva se nalazu u Ringstrasseu, blizu Univerziteta, a znana je kao Votivkirche.

Povezano
--------

* Franjo Josip

Izvori
------

1. ↑  Wien - Attentat - Kaiser Franz Joseph - Lasslo Libényi - Graf O´Donnell - JosefEttenreich - Geschichte - Votivkirche Arhivirano 2013-02-05 na Wayback Machine-u at www.wien-vienna.at
Tikva - Bundeva
Buča
Butternut tikvica
Tikvica
**Tikve** obuhvaćaju više vrsta i uzgajaju se u cijelom svijetu. Koriste se za ljudsku i stočnu hranu.ovo je jedan veliki kakaČ niko ne voli tikvu jer je odurna ko fran rakonic🤮.

Vrste
-----

* *Tikvica* je pravilna oblika, duga do 20 cm, svijetlozelene kore i sitnih sjemenki.
* *Buča* je nešto veća od tikvice. Duguljasta je, svijetlozelene do bijele boje, (dok još nije posve zrele, nakon odstranjivanja kore, riba se na duge rezance i priprema kao varivo ili za savijaču - bučnicu). Starije buče tvrde kore su za stočnu hranu.
* *Bundeva* ili *pečenica* je tikva koja je teška otprilike 10 kg i više. Kora bundeve je tanka i narančastoružićaste boje. Meso je žuto, debelo, brašnasto i slatko. Sjemenke su velike, duge do 2 cm.
* *Bundeva šećerka* je tikva glatke kore i plavkastozelene boje. Duguljasta je pri vrhu, u sredini malo ulegnuta. Meso joj je narančaste boje, ukusno i slatko.
* *Patišon tikvica* (kremasta vrtna tikvica) kod koje su manji plodovi prikladni za jelo. Boje je bijele do žućkaste. Na trećini ploda, uz peteljku, nalaze se nepravilna izbočenja, a preostali je dio kao i u drugih tikvica.

Po hranidbenoj vrijednosti i dijetetskoj važnosti vodeća je među povrćem. Ima šest puta više pektinskih tvari nego jabuka i cikla, bogata je vitaminom A, sadrži i vitamine C, E i skupinu vitamina B, ima kalijevih soli i željeza. Meso je posebno ugodna slatka okusa, što je osobito izraženo pri pečenju. Priprema se kao varivo, služi za umake, musake, može se kuhati, puniti palačinke i savijače, a od spomenute tikvice proizvode se i sokovi. Stariji plodovi se koriste kao i bundeve za pečenje. Danas se patišon tikvice često koriste u ugostiteljstvu.

Upotreba u kulinarstvu
----------------------

Sve navedene vrste tikvica i bundeva mogu se pripremati za jelo, bilo pečene, kuhane ili punjene.
**Kozhikode** nekad znan kao **Calicut**, je grad od 550,440 stanovnika i aglomeracija od 2,028,399 stanovnikana jugozapadu Indije u saveznoj državi Kerala.

Geografske karakteristike
-------------------------

Kozhikode se nalazi na Malabarskoj obali Indijskog oceana, udaljen 666 km jugozapadno od Čenaja (Madrasa) sa kojim je povezan željeznicom..

Nekad je bio poznat po vještini tkanja pamuk]]a, naročito po tkanini kaliko po kojoj je i dobio svoje staro evropski ime - Calicut.

Historija
---------

Arapski trgovci imaju svoju koloniju u Calicutu od 7. vijeka.
Portugalski moreplovac Vasco da Gama, je na svom drugom putovanju u Indiju doplovio do Calicuta 1498. Portugalci su u Calicutu 1511. podigli utvrđenu *feitoriu*, (trgovačku stanicu) koju su napustili 1525. godine.

Prvi engleski moreplovci doplovili su do Calicuta 1615. ali je tek 1664. Britanska istočnoindijska kompanija podigla svoju trgovačku stanicu. Nakon nje to su napravili i Francuzi 1698. i [[Danci 1752. 
Sultan *Haider Ali* vladar Kraljevstva Majsur (današnja Država Karnataka), zauzeo je i razorio grad 1765.

Velika Britanija zauzela je Calicut 1790. i nakon sporazuma sklopljenog 1792.vladala njime do 1947. kad je Indija stekla nezavisnost.
Za britanske vlasti je obnovljen i povezan željeznicom.

Kozhikode je od (1968. sjedište *Univerziteta Calicut*, sa brojnim fakultetima u kojima se može studirati medicina, pedagogija, umjetnost i neka od nauka.U okviru univerziteta djeluje i Institut za istraživanje mora.

Privreda i transport
--------------------

Kozhikode je danas grad drvne, prehrambene i tekstilne industrije.

Njegova luka je loša, jer je praktički zatvorena za ljetne monsunske sezone, a ostatak godine brodovi moraju sidriti po 5 km) od obale. Iz nje se ipak izvozi kokos, kava, đumbir, čaj i začini

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5 6  „Kozhikode in Kozhikode (Kerala)" (engleski). City Population. Pristupljeno 18.03.2024.
2. 1 2  „Kozhikode Agglomeration in Kerala" (engleski). City Population. Pristupljeno 18.03.2024.
3. 1 2 3 4 5 6 7 8  „*Kozhikode, Indial*" (engleski). Encyclopaedia Britannica. Pristupljeno 18.03.2024.

Vanjske veze
------------

***Kozhikode*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Kozhikode Munucipial Corporation* (službene stranice) ()
**Carlo Maderno** (\* Bissone (Ticino) 1556. - † Rim, 30. januar, 1629.) bio je talijanski arhitekt ranog baroka, jedan od kreatora tog stila, koji je najveći i najplodniji dio života proveo u Rimu.

Najpoznatije *Madernino* djelo je fasada *Bazilike sv. Petra* u Rimu.

Biografija
----------

*Carlo Maderno* je svoju karijeru arhitekta počeo u Rimu, pomažući svom stricu Domenicu Fontani. Njegova prva veća rimska narudžba, bila je fasada za crkvu Santa Susanna koju je izveo od 1597. do 1603. koja ga je izbacila u vrh, pa je nakon tog - 1603. postavljen za glavnog arhitekta koji je trebao dovršiti Baziliku sv. Petra. 

Fasada crkve Santa Susanna - Rim
Po nalogu pape Pavla V. *Maderno* je 1607. je projektirao novi duži brod i novu fasadu za baziliku.

*Madernove* preinake na bazilici bile su u skladu sa duhom protureformacije, dodavanjem broda izmjenjen je michelangelov orginalni centralni tlocrt grčkog križa u longitudinalni u stilu latinskog križa. Na taj način se bazilika vratila shemi ranokršćanskih i srednjovjekovnih katedrala. *Madernu* su zbog fasade često kritizirali, s jedne strane da je narušio efekt Michelangelova kupole a s druge zbog teških masivnih stupova, koji su objekt učinili manjim nego što jest.

Sant'Andrea della Valle - Rim
Jedini objekt koji je u potpunosti projektirao i izveo *Maderno* je bila crkva Santa Maria della Vittoria u Rimu (1608. - 1620.); svi njegovi ostali radovi, poput bazilike Sant'Andrea della Valle, svodili su se na dovršenje započetih projekata drugih arhitekata.

Palazzo Barberini - Rim
Palazzo Barberini koji Maderno projektirao 1625. za porodicu pape Urbana VIII. dovršili su Francesco Borromini i Gian Lorenzo Bernini, arhitekti na koje je *Maderno* znatno utjecao.

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5 6 7 8  „*Carlo Maderno*" (engleski). Encyclopædia Britannica. Pristupljeno 5. 03. 2013.

Vanjske veze
------------

***Carlo Maderno*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Carlo Maderno* na portalu Catholic Encyclopedia ()
* *Carlo Maderno* na portalu Encyclopædia Britannica ()

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 74649304
* LCCN: no2001077059
* ISNI: 0000 0000 8077 8410
* GND: 118781197
* SELIBR: 311649
* SUDOC: 058708421
* BNF: cb144976447 (podaci)
* ULAN: 500007668
* HDS: 011329
* NKC: mzk2008463715
* KulturNav: id
* RKD: 118294

 |
**Vitoroga antilopa** (*Antilocapra americana*) ili **viloroga antilopa**, a ponekada i **rašljoroga antilopa** je jedina postojeća vrsta porodice **Antilocapridae**, jedne od dvije porodice sisavaca koje žive samo u Sjevernoj Americi (druga porodica je Aplodontidae).

Rasprostranjenost i stanište
----------------------------

Vitoroge antilope nastanjuju otvorene travnate oblasti i šipražje zapadnih Sjedinjenih Američkih Država i Kanade, kao i neke dijelove Meksika.

Opis
----

Vitoroga antilopa je duga, od glave do repa, 140 cm. U ramenima je visoka 87 cm, a teži 47-70 kg. Ženke su inače za 10-25% manje od mužjaka. Ova antilopa je poznata po svojoj brzini, budući da može postići brzinu od 86 km/h, a može održavati brzinu od 70 km/h preko 6,4 km. Imaju zdepasto tijelo i duge i vitke noge. Papci su dugi, špicasti, razdvojeni i zaštićeni kako bi mogli podnijeti udarce koraka jer vitoroga antilopa može skočiti do 8 metara u daljinu kada trči. Oba spola imaju rogove, koji su kod mužjaka dugi oko 43 cm s naprijed okrenutim vrhovima. Ženke imaju kratke rogove, duge oko 4,2 cm. Pomoću svojih velikih očiju, zaštićenih crnim trepavicama, mogu vidjeti sve u vidnom polju od 360°. 

Gornji dio tijela je smeđe-žute boje, dok su stomak i unutrašnja strana udova, četverokutni dio između ramena i kukova, linije ne vratu i stražnjica bijeli. Mužjaci imaju crno lice i dvije crne šare ispod ušiju, koje koriste pri udvaranju i pokazivanju dominantnosti. Miris je vrlo važan za vitoroge antilope i zato mužjaci imaju 9 mirisnih žlijezda, a ženke 6. Mužjaci označavaju teritoriju žlijezdama na glavi.

Zubi su im prilagođeni za hranjenje raznim prerijskim biljkama, šipražjem, travama, ali i kaktusima i usjevima. Zubi stalno rastu zbog trošenja.

Razmnožavanje
-------------

Oba spola su zrela sa 16 mjeseci. Ženke stvaraju 4-7 jajašaca, ali najviše 4 oplođena mogu da stanu u maternicu. Tjeranje traje dva do tri tjedna, a bremenitost 252 dana. Mladunci se rađaju krajem svibnja ili početkom lipnja i na rođenju su teška 3,4 do 3,9 kg. Mladunci su u stanju prestići konja sa dva dana starosti, ali nemaju snage za duga putovanja sa ostatkom krda, pa ostaju skriveni u travi dok ne napune 21-26 dana. Ženke brinu o mladima 4-5 mjeseci, s tim da se mužjaci odbijaju od dojenja 2-3 tjedna prije ženki. Vitoroge antilope žive oko 10 godina, a u zatočeništvu i 15. Odrasli mužjaci ne brinu o svojim potomcima.

Izvori
------

1. 1 2  Smithsonian Institution. North American Mammals: Pronghorn *Antilocapra americana* Arhivirano 2016-01-22 na Wayback Machine-u
2. ↑  Mammals of Texas: Pronghorn Arhivirano 2010-06-22 na Wayback Machine-u
3. ↑  Animal Diversity Web: *Antilocapra americana*
4. ↑  AnAge: *Antilocapra americana*

Drugi projekti
--------------

|  |  |
| --- | --- |
|  | U Wikimedijinoj ostavi ima još materijala vezanih za: **vitoroga antilopa** |
|  | Wikivrste imaju podatke o: **vitorogoj antilopi** |
**Silvija Hinzmann** (Čakovec, 28. ožujka 1956.), njemačka književnica, prevoditeljica i tumačica hrvatskog porijekla.

Životopis
---------

Osnovnu školu pohađa u Daruvaru i Dežanovcu. Od 1970. živi u Stuttgartu, Njemačka. Nakon školovanja tajnica u raznim tvrtkama, a početkom 80-ih godina počinje počasnim radom kao prevoditeljica i tumačica za socijalne službe i ustanove, škole, bolnice itd. Godine 1993. polaže državni ispit i osniva prevodilački ured. 
Članica njemačke udruge literarnih prevoditelja (VdÜ), Savezne udruge njemačkih prevoditelja (BDÜ) i Udruge sudskih tumača i prevoditelja s prisegom u pokrajini Baden-Württemberg (VVU).

Literarni previjevodi:
"Geraubte Kindheit"/Ukradeno djetinjstvo/ Ivan Ott, Hess Verlag, izlazi tijekom 2007. 
"Erlebnisse des Don Simeon"/Doživljaji don Šime/ Ivan Ott, Udruga građana, Biblioteka Sapho, Rijeka 2005. 
"Katzengeschichten"/Mačje priče/, Ivan Ott, Udruga građana, Biblioteka Sapho, Rijeka 2005.

Autorica:
Piše pretežno na njemačkom. Autorica je niza kratih kriminalističkih priča, koje su objavljene u raznim njemačkim antologijama.
Članica udruge njemačkih kriminalističkih autora "Syndikat", međunarodne udruge kriminalističkih spisateljica "Mörderische Schwestern" /"Ubojite sestre"/ i dr.

Svoj prvi kriminalistički roman "Die Farbe des Himmels" ("Boja neba") napisala zajedno s autoricom Britt Reissmann (Emons Verlag] Köln, 2005.) 
Trenutno radi na svom drugom romanu.

Antologičarka:

Zajedno s autoricom Ruth Borcherding-Witzke priprema zbirke kriminalističkih kratkih priča za seriju "Tatort Ost" ("Mjesto zločina Istok") kod istočnonjemačkog izdavača Mitteldeutscher Verlag Halle. 

1. "Mördorrisch legger" Kulinarische Kurzkrimis aus Sachsen ("Ubojito slasno" kulinarski kratki krimići iz Saksonije), MDV, izašla u ožujku 2006.
2. "Mord zwischen Klueß und Knölla, Hütes und Hebes" Kulinarische Kurzkrimis aus Thüringen, (kulinarski kratki krimići iz Tirinške), izašla u ožujku 2007.
3. "Tödliches von Haff und Hering" - Kulinarische Kurzkrimis von der Ostsee (kulinarski kratki krimići sa Istočnog mora, MDV, izlazi u ožujku 2008.

Literarna antologija zajedno s Alidom Bremer i Dagmar Schruf:

1. "Südliche Luft - 20 Liebeserklärungen an Kroatien" ("Južni zrak - 20 izjava ljubavi Hrvatskoj"), Ullstein/List Verlag, izlazi u ožujku 2008 Knjiga će biti predstavljena na Sajmu knjiga u Leipzigu.

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 71203393
* LCCN: no2008083927
* ISNI: 0000 0000 7874 9098
* GND: 130377511
* SUDOC: 243979479

 |
**Rivanjska oblast** (ukrajinski:*Рівненська область*, *Rivnens’ka oblast’*, *Rivnenshchyna*) je oblast koja se nalazi se u sjeverozapadnoj Ukrajine. Upravno središte oblasti je grad Rivne.

Zemljopis
---------

Rivanjska oblast ima ukupnu površinu 20.047 km2 te je 22 oblast po veličini, u njoj živi 1.173.300 stanovnika te je prema broju stanovnika 20 oblast po veličini u Ukrajini. 549.700 (47%) stanovnika živi u urbanim područjima, dok 623.600 (53%) stanovnika živi u ruralnim područjima.

Rivanjska oblast graniči na jugu sa Ternopiljskom, Hmeljničkom i Lavovskom oblasti, na zapadu sa Volinjska oblasti, na istoku graniči sa Žitomirskom oblasti, dok je na sjeveru državna granica sa Bjelorusijom

Stanovništvo
------------

Karta Rivanjske oblasti
Ukrajinci su najbrojniji narod u oblasti i ima ih 1.123.400 što je 95,90% od ukupnoga stanovništva oblasti

* Ukrajinci: 95,90%
* Rusi: 2,57%
* Poljaci: 0,17%
* Bjelorusi: 1,01%
* Židovi: 0,4%
* ostali: 0,31%

Ukrajinskim jezikom kao materinjim govori 97% stanovništva , dok ruskim jezikom kao materinjim govori 2,7%% stanovništva.

Administrativna podjela
-----------------------

Rivanjska oblast dijeli sa na 16 rajona, i 11 gradova od kojih njih četiri ima viši administrativni stupanj, također oblast ima i 16 mali gradova i 1.003 naselja.

Izvor
-----

1. ↑  „Statistički podaci za Rivanjsku oblast". Arhivirano iz originala na datum 2009-02-10. Pristupljeno 2010-04-10.

Vanjske poveznice
-----------------

* Službena stranica oblasti Arhivirano 2022-04-14 na Wayback Machine-u

### Ostali projekti

|  |  |
| --- | --- |
|  | U Wikimedijinoj ostavi ima još materijala vezanih za: **Rivne Oblast** |

| * p
* r
* u
Oblasti u Ukrajini |
| --- |
| Čerkaška • Černigivska • Černivačka • Dnjipropetrovska • Donečka • Ivano-Frankivska • Harkivska • Hersonska • Hmeljnička • Kijevska • Kirovogradska • Luganska • Lavovska • Mikolajivska • Odeška • Poltavska • Rivanjska • Sumska • Ternopiljska • Vinička • Volinjska • Zakarpatska • Zaporiška • Žitomirska |  |

***Rivnenska oblast*** na Wikimedijinoj ostavi
**Game Maker** je jednostavni jezik za izradu multimedijalnih aplikacija, 2D igrica i 3D igrica. Osim povuci-ispusti sistema, poseduje i svoj skriptni jezik koji drastično povećava mogućnosti samog jezika. Projekt je stvorio Mark Overmars 1999. a razvija YoYo Games od 2007. Izvnorno je se zvao *Animo*, zatim *Game Maker* od 2011. te *GameMaker Studio*. Najnoviji nastavak GameMakera objavljena je 2022. GameMaker omogućuje stvaranje višeplatformskih i višežanrovskih videoigara pomoću prilagođenog povuci-ispusti vizualnog programskog jezika ili skriptnog jezika poznatog kao *Game Maker Language*, koji se može koristiti za razvoj naprednijih igara koje se ne mogu samo izraditi korištenjem značajki vizualnog programiranja. GameMaker je izvorno dizajniran kako bi početnicima omogućio računalne programere da pomoću ovih radnji mogu izraditi računalne igre bez puno programskog znanja. Novije verzije softvera također se fokusiraju na privlačnost naprednih programera. GameMaker poznaje sve poznate baze, MySql itd. prolazi kroz ethernet i internet, podržava sve ON-Line operacije, koristi c#, C++ DLL-ove za svoja proširenja. Nema poseban kompajler, odnosno jednostavnim izborom *File-make exe* korisnik pravi *.exe* aplikaciju. Tako napravljene aplikacije rade pod Windows Vista OS-om, a i onim starijim.

Skriptni jezik GML
------------------

*GameMaker Language* (*GML*) je GameMakerov skriptni jezik. To je imperativni, dinamički upisani jezik koji se obično uspoređuje s JavaScriptom i jezicima sličnim C-u. Na izvornim platformama, zadani način rada ovoga jezika je putem tzv. *stack machine*. Također se može kompajlirati izvor-na-izvor u C++ preko LLVM za bolje performanse. Na HTML5, GML je od kompiliran izvora do izvora u JavaScriptu sa optimizacijama i minifikacijama primijenjenim u verzijama sa ne-debugiranim ugracima.

***Game Maker*** na Wikimedijinoj ostavi

Spoljašne veze
--------------

* Zmajsoft
* YoYo Games
* GameMaker

Bilješke
--------

Izvori
------

1. ↑  Vinciguerra, David; Howell, Andrew (16 October 2015). *The GameMaker Standard*. CRC Press. ISBN 978-1-317-51469-5.
2. ↑  Christian, Brian; Isaacs, Steven (28 December 2015). *GameMaker Programming By Example*. Packt Publishing Ltd. ISBN 978-1-78588-847-2.
3. ↑  Ford, Jerry Lee Jr. (1 June 2009) (en). *Getting Started with Game Maker*. Cengage Learning. ISBN 978-1435455214.
4. ↑  Habgood, Jacob; Overmars, Mark (31 December 2006). *The Game Maker's Apprentice: Game Development for Beginners*. Apress. ISBN 978-1-4302-0159-5.
5. ↑  „GameMaker: Studio introduces YoYo Compiler and cross-platform Shader support" (en-US). Pristupljeno 9 May 2018.
6. ↑  Elliott, Jason Lee (22 April 2013). *HTML5 Game Development with GameMaker*. Packt Publishing Ltd. ISBN 978-1-84969-411-7.
**Crkva sv. Petra i Pavla u Ošanićima**, u opštini Stolac, Bosna i Hercegovina, crkva je Srpske pravoslavne crkve, i pripada Eparhiji zahumsko-hercegovačkoj i primorskoj. Crkva je proglašena za nacionalni spomenik BiH.

Istorija
--------

Crkva je podignuta prije 1505. godine. Njen ktitor bio je vojvoda Radosav iz porodice Hrabrena Miloradovića koji je i sahranjen u njenoj priprati.

Opis
----

Crkva sv. Petra i Pavla u Ošanićima je u osnovi trikonhalna. Trikonhos nije česta graditeljska forma u vremenu nastanka crkve u Ošanićima, njihovo vrijeme nastanka datira ranije. Pripadaju centralnom tipu građevina, iako su često produžavane prema zapadnoj strani manjim ili većim pravougaonim prostorom. Vanjske dimenzije crkve, zajedno sa pripratom, iznose 13,60 m dužine i 5,35 m širine.

U priprati crkve su dvije nadgrobne ploče. Ispred samog ulaza u crkvu je anepigrafska ploča, dimenzija 80x130 cm, sa ugraviranim prikazom strijelca. Na drugoj ploči, dimenzija 86X156 cm, nalazi se natpis:

> †Ase leži vojevoda Radosav? Hrabren? Z. G † 1505) 1?to aprila 24
> 
> 

.

Historičari nisu razriješili ko je bio Radoslav ovdje sahranjen, zato su se zadovoljili samo konstatacijom da je on "pripadnik porodice Hrabrena-Miloradovića", čiji su članovi sahranjeni u Radimlji. U svakom slučaju, on je bio zaslužan za gradnju ili obnovu crkve. 

Iza apside je nadgrobna ploča (dimenzija 1,68x1,08x0,23 m) ispod koje je sahranjena monahinja Marta 1572. godine. 

> Ase leži monahi[nja] Marta 1572
> 
> 

### Stolice

Oko 80 m zapadno od crkve nalaze se, jedna uz drugu, dvije kamene stolice klesane u dvije žive krečnjačke stijene. Stolice su klesane prosječnom tehnikom. Manja stolica je zapadno od veće i predstavlja mnogo grublji rad od veće. Obje imaju podnožišta, sjedište i naslon za leđa. Djelimično su oštećene zubom vremena.

Na njima je natpis. Prvi dio natpisa glasi "†Ase sto vojevode Stipana Miloradovića", a drugi "a ponovi ga vojevoda Petar?, sin? mu".

Literatura
----------

* Marko Vego, Kulturni karakter nekropole Radimlje kod Stoca, zbornik sa simpozijuma «Srednjovjekovna Bosna i evropska kultura», Izdanje Muzeja grada Zenice III, Zenica 1973, 298
* Ljiljana Ševo, Pravoslavne crkve i manastiri u Bosni i Hercegovini do 1978. godine, Biblioteka Baština, Banja Luka, 2002.
Američke države koje svojim zakonima kažnjavaju ili diskvilificiraju članove Elektorskog kolegija koji na izborima glasaju suprotno volji glasača su označene crveno.
**Nevjerni elektor** (engl. ) je izraz koji se koristi u kontekstu američke politike i označava člana Elektorskog kolegija koji se tokom formalnog biranja predsjednika i potpredsjednika, ne izjasni za kandidatsku listu koju su podržali glasači koji su ga bili izabrali u Kolegij. Pod time se mogu podrazumijavati elektori koji prilikom formalnog glasanja biraju drugu osobu za predsjednika ili potpredsjednika, ili se u jednom ili dva takva slučaja suzdrže. U svim tim slučajevima se smatra da su izigrali povjerenje svojih birača, pa se zato kolokvijalno zovu "nevjernim" elektorima. 

Slučajevi nevjernih elektora su prilično rijetki u američkoj historiji, najčešće zbog toga što kandidatske liste za članstvo u Elektorskom kolegiju u pravilu sastavaljaju vodeće stranke po američkim državama, i to u pravilu od svojih najuglednijih i najpouzdanijih članova ili simpatizera. Kada neki od elektora "nevjerno" glasa, to je ponekad rezultat slučajnog spleta okolnosti, ali najčešće je riječ o tzv. protestnom glasanju, kada je elektor uvjeren da neće naškoditi svojoj matičnoj stranci. Usprkos toga, zbog teoretske mogućnosti zloupotrebe, odnosno mijenjanja ishoda izbora suprotno volje birača, pojedine američke države su donijele zakone kojima se za "nevjerno" glasanje uvode sankcije u obliku kratkih zatvorskih kazni ili novčanih globa, odnosno "nevjerni" glasovi automatski proglašavaju nevažećim, a "nevjerni" elektori diskvalificiraju i zamjenjuju "vjernima".

Izvori
------

1. ↑  „THE ELECTORAL COLLEGE". National Conference of State Legislatures.
**Izbori za Predstavnički dom SAD 1788. i 1789. godine** su održani krajem 1788. i početkom 1789. godine, i na njemu je, temeljem prethodne godine ratificiranog Ustava izabran donji dom 1. Kongresa SAD. Oni su koincidirali sa izborima za Senat i predsjednika. Svaka o federalnih država je imala vlastite izborne zakone, odnosno propisivala različite metode izbora i različite datume njihovog održavanja. Ukupno je izabrano 59 kongresnika, koji su se 4. marta 1789. počeli okupljati u njujorškom Federal Hallu, ali zbog nedostatka kvoruma sa radom započeli tek 1. aprila kada je Frederick Muhlenberg, kongresnik iz Pensilvanije izabran za prvog predsjednika Predstavničkog doma.

U vrijeme izbora nisu bile profilirane političke stranke. Tek nakon formiranja izvršne vlasti pod predsjednikom Washingtonom se počela dijeliti na njegove pristaše, začetak buduće Federalističke stranke, te opoziciju od koje će nastati Anti-administracijska stranka.

Vanjske veze
------------

* Office of the Historian (Office of Art & Archives, Office of the Clerk, U.S. House of Representatives)
**Farrah Fawcett** (2. februar 1947 – 25. jun 2009) je bila američka glumica, najpoznatija po tome što je godine 1976. ulogom privatne detektivke Jill Munroe u TV-seriji *Charliejevi anđeli* postala jednom od ikona pop-kulture 1970-ih. Fawcettina frizura je bila kopirana od miliona žena, a njen poster postao najprodavanijim u historiji. 1980-ih je imala i niz zapaženih uloga u kazališnim predstavama i TV-filmovima na temu silovanja i porodičnog nasilja.

Karijeru je počela krajem 60-ih godina u serijama "I Dream of Jeannie", "Flying Nun" i "Partridge Family". Godinee 1973. udala se za glumca Leeja Majorsa u čijoj je seriji : Six Million Dollar Man nekoliko puta i gostovala. Kada joj je karijera krenula producenti Aaron Spelling i Leonard Goldberg angažirali su je u mega hitu "Charliejevi anđeli" u kojima je zarađivala tada basnoslovnih 10.000 dolara po epizodi. No, suprugu se nije sviđala njezina stalna zaposlenost, pa je njemu za ljubav 1977. godine napustila seriju u koju se ponovno vraća nakon sudske tužbe s producentima. Brak je okončan 1979. godine kada je Farah počela izlaziti s najvećom ljubavi svoga života, Ryanom O'Nealom, s kojim je proživjela 17 turbulentnih godina i s kojim ima sina Redmonda. Unatoč stalnim optužbama da glumica uživa u opijatima, Farrah to nikada nije potvrdila.

Bolest
------

Farrah je otkrila da boluje od raka debeloga crijeva 2006. godine, a godinu dana nakon toga je održala konferenciju za novinare na kojoj je objavila da se izliječila. No, ubrzo potom rak se vratio te je Fawcett otišla na alternativni tretman u Njemačkoj koji joj nije mnogo pomogao. U travnju 2009. godine se rak proširio i na jetru te je od tada glumica liječena u bolnici u Los Angelesu.
Farrah Fawcett umrla je 25. lipnja 2009. godine u 62. godini u bolnici u Santa Monici.

Fiktivni portreti
-----------------

U TV-filmu *Behind the Camera: The Unauthorized Story of Charlie's Angels* posvećenom snimanju serije je njen lik tumačila kanadska glumica Tricia Helfer.

Izvor
-----

1. ↑  Texas Births 1926-1995
2. ↑  „Farrah Fawcett succumbs to cancer at 62". Associated Press via msnbc.com. 25. 06. 2009.. Pristupljeno 25. 06. 2009.

Eksterni linkovi
----------------

* Farrah Fawcett na sajtu IMDb
* Službena stranica Farrah Fawcett Arhivirano 2018-01-11 na Wayback Machine-u

Референце
---------



***Farrah Fawcett*** na Wikimedijinoj ostavi
Anri Ruso: *San*
**Naivna umetnost** ili **naiva** je posebni segment umetnosti XX veka. Ona označava dela, najčešće samoukih umetnika, koja se ne slažu sa dominantnim tokovima u umetnosti svoga doba.

Naivna umetnost je autonomna umetnost koja postoji nezavisno od jasno određenih odlika stila i umetničkog obrazovanja, odvojena od spoljašnjih uticaja. Izolovana je – što kao posledicu ima raznovrsnost likovnih rešenja. Ne trpi pravila – pravila se obično otkrivaju tek po završetku slikarskog čina. Nemoguće je naučiti je – kao što se ni talenat ne može naučiti. Stihijska je u nastupu rađanja oblika – jer je spontana. Ne želi da uči, već nam, zahvaljujući neobuzdanoj mašti stvaralaca, nameće svoje osobeno pismo i nove oblike estetskog.

Naivna umetnost u principu posvećuje dosta pažnje detaljima, živim bojama, folklornim motivima i životu prostog naroda, naročito seljaka.

Termin *naivna* je prvi put upotrebljen u 19. veku kao opis slikarstva Anrija Rusoa (Carinika) i slikara sa Haitija.

Poznati naivni umetnici iz 19. i prve polovine 20. veka su: Anri Ruso, Serafin Luj, Andre Bošan i Ferdinand Ševal iz Francuske, Kandido Lopez iz Argentine, Edvard Hiks i baka Mozes iz SAD, i Niko Pirosmani iz Gruzije. Posle Drugog svetskog rata, pojavili su se: Antonio Ligabue iz Italije, Radi Nedelčev iz Bugarske, Krsto Hegedušić, Ivan Generalić i Ivan Rabuzin iz Hrvatske, Janko Brašić i Zuzana Halupova iz Srbije.

Galerija dela naivne umetnosti
------------------------------

* Edvard Hiks: Nojeva barkaEdvard Hiks: *Nojeva barka*
* Niko Pirosmani: Majka i sinNiko Pirosmani: *Majka i sin*
* „Idealna palata" poštara Ševala„Idealna palata" poštara Ševala
* Pejzaž iz Pernambuka u BraziluPejzaž iz Pernambuka u Brazilu

Vidi još
--------

* Marginalna umetnost
* Naivna umetnost iz Kovačice
* Hlebinska škola
* Narodno stvaralaštvo

Spoljašnje veze
---------------

***Naiva*** na Wikimedijinoj ostavi

* Projekat Rastko - Naivna umetnost Arhivirano 2014-05-19 na Wayback Machine-u
* Naivna umetnost Vojvođanskih Slovaka ()()

Muzeji naivne umetnosti u svetu

 Brazil

* Internacionalni muzej naivne umetnosti u Brazilu Arhivirano 2017-09-21 na Wayback Machine-u

 Kanada

* Internacionalni muzej naivne umetnosti u Montrealu

 Hrvatska

* Hrvatski nacionalni muzej naivne umetnosti Arhivirano 2012-05-09 na Wayback Machine-u

 Francuska

* Međunarodni muzej naivne umetnosti Anatol Jakovski u Nici
* Internacionalni muzej naivne umetnosti u Viku
* Muzej naivne umetnosti u Berou Arhivirano 2006-06-23 na Wayback Machine-u

 Nemačka

* Muzej Šarlote Zander u Benighajmu

 Italija

* Nacionalni muzej naivne umetnosti Čezare Zavatini u Lucari Arhivirano 2007-09-27 na Wayback Machine-u

 Portugal

* Muzej savremene primitivne umetnosti Arhivirano 2007-05-29 na Wayback Machine-u

 Rusija

* Muzej naivne umetnosti u Moskvi

 Srbija

* Muzej naivne umetnosti u Jagodini Arhivirano 2006-11-17 na Wayback Machine-u

|  |  |
| --- | --- |
|  | *Ovaj članak o **umjetnosti** je u začetku. Možete pomoći Wikipediji tako da ga proširite*. |
**Republikanska nacionalna konvencija 1948. godine** je bio veliki skup američke Republikanske stranke održan u Philadelphiji od 21. do 25. jula 1948. godine, a na kome se utvrđivala službena platforma, a Thomas E. Dewey izabran za predsjedničkog kandidata za predstojeće izbore u novembru iste godine.

Dewey, koji je predsjedničku nominaciju bio uspio osigurati četiri godine ranije i na prethodnim izborima izgubio od Roosevelta, je prije same konvencije uspio osigurati većinu delegata na prelimiranim izborima, a na kojima su mu glavni suparnici bili guverner Minnesote Harold Stassen i ratni heroj general Douglas MacArthur. Na samoj konvenciji je, međutim, morao prethodno savladati otpor opozicije koje su činili konzervativni senator Robert A. Taft, samozvani "ministar mira" Stassen, umjereni senator Arthur H. Vanderberg i kalifornijski guverner Earl Warren. Zbog toga je za predsjedničkog kandidata izabran tek nakon tri kruga glasanja; a što je bio posljednji takav slučaj u historiji Republikanske stranke, s obzirom da se otada svaki kandidat birao nakon prvog kruga. 

Dewey je nakon izbora za predsjednika kao potpredsjedničkog kandidata izabrao Earla Warrena. Na konvenciji je Republikanska stranka također usvojila vlastitu izbornu platformu koja je uključivala nastojanje da se smanji javni dug, federalnu pomoć državnim stambenim fondovima, produženje mirovinskog osiguranja, federalne zakone protiv linča i za uvođenje građanskih prava, suzbijanje domaćeg komunizma kao i priznanje nedavno proglašene Države Izrael.

Dewey i Warren, iako su se do posljednjeg trenutka smatrali apsolutnim favoritima, su u novembru na opće iznenađenje poraženi od demokratskog predsjednika Harryja Trumana.

Republikanska nacionalna konvencija 1948. je poznata i kao jedna od prvih koja je bila direktno prenošena na televiziji zahvaljujući kamerama mreža NBC i CBS.
**Afonso II** (Coimbra, oko 1185...- Coimbra, 25. mart 1223.) bio je 3 portugalski kralj koji je vladao od 1211. do 1223.
Za njegove vladavine nastavljena je rekonkvistu protiv Maura i njihovo istjerivanje sa juga zemlje.

Biografija
----------

Afonso je bio najstariji sin-prestolonaslednik kralja Sancha I i njegove žene.Dulce, kćerke barcelonskog grofa Ramóna Berenguera IV.

Izgleda da je zbog bolesti u djetinjstvu, postao jako pretilan pa gotovo da nije mogao jahati i voditi svoju vojsku.
I pored te mane sudjelovao je u Bitci kod Navas de Tolosa 1212. i pomogao Alfonsu VIII od Kastilje da skrši moć berberskih Almohada. 
Ta pobjeda mu je omogućila da 1217. zauzme strateški važan Alcácer do Sal u Alenteju.

Afonso je na domaćem planu pokrenuo ] doniranih feuda što je diglo na noge crkvu i feudalce. Ta akcija ga je dovela do dugotrajnog sukoba sa plemstvom i klerom. Zbog tog ga je 1219. nadbiskup Brage ekskomunicirao, a to je potvrdio i papa Honorije III. 
I pored tog je Afonso nastavio provodio svoju politiku do same smrti.

Naslijedio ga je sin Sancho II.

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5  „*Afonso II king of Portugal*" (engleski). Encyclopaedia Britannica. Pristupljeno 19.03.2024.

Vanjske veze
------------

***Afonso II od Portugala*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Afonso II king of Portugal* ()
Dio pribora za čaj iz 1760. Muzej u Nymphenbergu.
Kolekcija kineskog porculana iz 13. stoljeća (južna dinastija Sung), Muzej Guimet, Pariz.
**Porcelan** ili **porculan** (talijanski) je najfinija vrsta keramike dobivena pečenjem na visokoj temperaturi (od 1250 do 1350 °C) mješavine kaolina, kvarca i vapnenca. Na ovaj način nastaje staklasta polu-prozirna keramika koja je mnogo čvršća no što izgleda i ne prenosi električnu energiju, te može poslužiti i kao izolator.

Prema temperaturi na kojoj se peče postoji *meki* (Meissen), *tvrdi* (iz istočne Azije) i *koštani porculan* (s dodatkom koštanog pepela) koji se proizvodi pretežito u Engleskoj.

Povijest
--------

Johann Joachim Kaendler, *Pisar za stolom*, 1740. Meissen porculan, Mannheim.
Proizvodnja porculana razvila se u Kini za dinastije T'ang (618.-906.), ali pravi porculan se javlja za dinastije Sung. U Europi je poznat od 11. stoljeća preko Puta svile.

Prvi europski pokušaji proizvodnje porculana javljaju se u 16. stoljeću u Firenci (tzv. *Medici porculan*). God. 1709. ljekarnik (i alkemičar) Johann Friedrich Böttger iz Dresdena usavršio je način proizvodnje porculana, a 1710. osnovana je prva manufaktura u Meissenu.

Ukrasni predmeti od porculana, osobito sitna plastika, u modi su od rokokoa. Značajne manufakture porculana bile su u Beču, Nymphenbergu (kraj Münchena), Sèvresu (kraj Pariza), Worchesteru, Deciji (kod Firence) i Capodimenteu (kod Napulja). U ovim manufakturama se na kvalitetniji porculan ispod cakline utiskuje ili ispisuje oznaka proizvođača (pečat, slovo i simbol), signatura umjetnika, katkada i godina izrade, oznaka kalupa i sl.

Od 20. stoljeća se od porculana izrađuju predmeti za elektrotehniku i kemijske laboratorije.

Povezano
--------

* Kiparske tehnike
* Izolator

Bilješke
--------

1. ↑  Marco Polo je dao ime ovoj vrsti keramike jer ga je njegova sjajna čistoća i glatka bjelina podsjećala na unutrašnjost školjke, *porcelanna* na talijanskom.
2. ↑  Saski knez August Jaki je pokušao sačuvati tajnu porculana kako bi imao monopol u Europi, no tajna je ubrzo procurila i manufakture porculana su nikle po cijeloj Europi.
3. ↑  Europski su proizvođači najprije imitirali kineske vaze i oblike da bi tek kasnije pravili originalne dizajne.

Literatura
----------

* *Opća i nacionalna enciklopedija br. 16.*, Večernji list d. d. Zagreb 2007. ISBN 978-953-7224-16-5
* Marilyn Stokstad, *Art History (Wolume Two)*, Pearson Prentice Hill, New Jersey, 2005. ISBN 0-13-145529 Uneseni ISBN nije važeći.

Vanjske veze
------------

***Porcelan*** na Wikimedijinoj ostavi

* Porculan Arhivirano 2008-09-24 na Wayback Machine-u Studio keramike
* Europski porculan[*mrtav link*] Muzej Marton
* Kako se pravi porculan
**Sudski proces Doe protiv Boltona** je sudski proces iz 1973. godine kojim je američki Vrhovni sud ukinuo dotadašnji zakon o pobačaju u američkoj saveznoj državi Georgiji. To je bila prijelomna sudska odluka, nakon koje je došlo do puno blažih zakona o pobačaju i u ostalim dijelovima SAD-a. 

Sandra Cano (pseudonim Mary Doe) angažirala je odvjetnicu Margie Pitts Hames, da joj pomogne u teškoj situaciji. Kao majka troje djece ostala je trudna po četvrti put. Razvodila se s mužem, koji je bio u zatvoru, zbog zlostavljanja djece. Socijalni radnici oduzeli su im djecu. Sandra Cano angažirala je odvjetnicu, da joj sudskim putem pomogne vratiti djecu i da pokrene brakorazvodnu parnicu. Odvjetnica joj je predložila, da pobaci dijete koje je nosila, jer bi tako lakše dobili slučaj. Sandra Cano je to odbila. Odvjetnica nije odustala od svoje ideje. U to vrijeme u njihovoj saveznoj državi Georgiji bio je dopušten pobačaj samo u slučajevima silovanja, deformacije ploda i kada je bio ugrožen život majke. Stoga je odvjetnica podnijela sudsku tužbu protiv toga zakona s ciljem, da se ukine. Zakon je branio Arthur K. Bolton po službenoj dužnosti. 

Na nižim američkim sudovima, tužba je odbijena. Slučaj je došao pred Vrhovni sud, koji je udovoljio zahtjevu, da se poništi dotadašnji zakon. Donijeli su propis, da se prije pobačaja okupi liječnička komisija, koja odobrava pobačaj, ako je pobačaj nužan da se očuva zdravlje žene uzevši u obzir tjelesno, emocionalno i duševno stanje te obiteljsku situaciju. Odluka je donesena 22. siječnja 1973. zajedno s odlukom o sudskom procesu Roe protiv Wadea, koji se također odnosio na pobačaj. Nakon te dvije odluke Vrhovnog suda, postepeno su ukinuti strogi zakoni o pobačaju i u ostalim dijelovima SAD-a. 

Sandra Cano je ipak rodila. Godine 2003. podnijela je zahtjev, da se sudski proces ponovno otvori i preispita. Tvrdila je, da nije imala potpun uvid u cijeli sudski postupak i da ne bi pristala sudjelovati, da je znala sve pojedinosti. Izjavila je, da nije željela da njezin slučaj dovede do legalizacije pobačaja, jer je protiv pobačaja. Njezin zahtjev je odbačen.