recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Pas Bernardinac
**Bernandinac** je pasmina pasa koja se prvi puta spominje u 17. vijeku. Prvo likovno svjedočanstvo je iz 1695. a u pisanom dokumentu iz 1707. Porijeklom je iz Švicarske. Proslavljeni su kao vrlo podobni psi za spašavanje ljudi u kritični prilikama. Pored toga, pokazali su se kao nastrojeni za rad, psi za vuču, prijevoz, lovci i/ili ptičari, čuvari ognjišta.

Historija
---------

Naziv «*Bernardinac*» ili «*Pas svetog Brne*» za pasminu je počeo se koristiti tek 1865. godine, kada je počeo čistokrvni uzgoj u samostanu na prijevoju Velikog Sv. Bernarda. Redovnici su već tada poznavali dvije vrste pasa: kratkodlake, koji su služili za rad – gaženje snijega, prijevoz mlijeka, traženje nestalih – i dugodlake, koji su bili manje pogodni za život u snijegu jer je se snijeg lijepio po njima u grudama na kosi.

Heinrich Schumacher iz Holligena kod Berna prvi je počeo izdavati genealoške dokumente za svoje pse 1867. godine.

Opis
----

Prikaz Bernardinca u knjizi iz 1900. godine
Visina zrelog mužijaka ide od 70 do 90 cm, zrele ženke je od 65 do 80 cm. Prosječna visina pasmine je oko 75/76 cm. Prosječna težina psa po nekim izvorima je od 50 do 91 kg ili od 54 do 90 kg. Životni vijek im je do 10 godina ili od 8 do 10 godina.

Kao veliki čistokrvni psi, Bernardinac je osjetljiviji na neke genetske zdravstvene probleme: povećan rizik od nadutosti, gubitka sluha, katarakte oka, raka kostiju i displazije kukova.

Narav
-----

Bernardinac je impozantan ali miran pas. Unatoč veličini, vrlo je osjetljiv i ima dobar karakter. Ali također se mora uzeti u obzir određena doza samovolje i ponekad jaka tendencija da se zaštiti svoj teritorij.

U masovnoj kulturi
------------------

Bernardinac je postao arhetipičan pas u narativima zapadne kulture, kao simbol velikog dobroćudnog psa koji brani svoga gospodara ili svoju porodicu. Nalazimo ga u mnogim narativima: 

* u horor filmu *Cujo* (1983);
* u filmu komediji *Beethoven* (1992);
* u romanu *The Call of the Wild* autora J. Londona;
* u animiranom filmu *Peter Pan*;
* u crtiću *Heidi*;

Izvori
------

1. 1 2 3 4  (`en`) (PDF) „St. Bernhardshund, Bernhardiner". Federation Cynologique Internationale. 03. 06. 2016.. Pristupljeno 19. 12. 2022.
2. 1 2  (`en`) „Bernardinac". Blog *Sve o Psima*. 31. 10. 2011. Pristupljeno 19. 12. 2022.
3. 1 2  (`en`) „Saint Bernard Dog Breed Information and Personality Traits". Hill's. Pristupljeno 19. 12. 2022.
4. ↑  (`en`) Diamond, Aliyah. „Saint Bernard Growth & Weight Chart: Everything You Need to Know". Pawlicy Advisor. Pristupljeno 19. 12. 2022.

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* LCCN: sh85116557
* BNF: cb11938334j (podaci)
* NKC: ph397745

 |
Hotel de Bilderberg u Oosterbeeku
Mapa porekla učesnika skupa (najveći broj učesnika je iz SAD)
**Bilderberški skup** je naziv za neslužbeni godišnji skup zatvorenog tipa, sa oko 200 gostiju, koji se održava od 1954. godine. Većinu sudionika predstavljaju međunarodno utjecajne osobe na području preduzetništva, medija i politike. Prema nekim teorijama urote, ali i realističnijim procjenama objavljenima u uglednim medijima, jedna je od najmoćnijih političkih, medijskih, ekonomskih poslovnih skupina, a sastaje se na raznim lokacijama jednom godišnje radi raspravaljanja o budućnosti svijeta. Neki grupu optužuju da potajno vlada i upravlja svijetom preko EU, G8, WTO, Svjetskog ekonomskog foruma itd. Članovi skupine su predsjednici država, ministri, vlasnici korporacija, bankari, industrijalci, predstavnici medijskog kartela itd.

U grupi središnju ulogu ima ekstremno bogati David Rockefeller, osnivač i do danas notorno jedini član tzv. "*Member Advisory Group*", tj. osoba koja ima neprikosnovenu zadnju riječ u odlučivanju koga će se pozvati na Bilderberško okupljanje.

Neki od poznatijih članova su Henry Kissinger, David Cameron, Carl Bildt, Gari Kasparov, John Kerry, Romano Prodi, Mario Monti, Viviane Reding. U prošlosti, navodni su članovi bili Margaret Thatcher, Cyrus Vance, George Shultz, Helmut Kohl, François Mitterrand. Najnoviji su članovi Bill Clinton i Hillary Rodham Clinton, Tony Blair, Gordon Brown, lord Peter Mandelson, Paddy Ashdown, Norman Lamont, lord William Waldegrave, Malcolm Rifkind, Alan Greenspan, Andrew Knight, Umberto Agnelli, John Monks.

Bilderberški skup je usko povezan s Trilateralnom komisijom, čije je članstvo (koje čini nešto manje od 400 iznimno utjecajnih pojedinaca iz političkog i poslovnog svijeta) stalno, za razliku od sastanaka Bilderberškog skupa, na koju se ugledne učesnike poziva *ad hoc*. Ulazak u bilo koju od tih grupa predstavlja ulaz u jednu te istu internacionalnu elitu, međutim se - prema dostupnim podacima - od članova Trilatelarne komisije traži stalniji angažman.

Vanjske poveznice
-----------------

***Bilderberška grupa*** na Wikimedijinoj ostavi

* Službena stranica "Bilderberg Meetings"
* "Bilderberg: The ultimate conspiracy theory", Jonathan Duffy za BBC 03.06.2004.
* Bilderberg.org
* "The Bilderberg Group: fact and fantasy", Iain Hollingshead za "The Telegraph", 04.07.2010.
* "Bilderberg: The Uberpowerful Global Elite Meet Behind Closed Doors in St. Moritz", Anne Fournier, za "Le Temps"/"Worldcrunch"/"The Time", 09.06.2011.
**Bitka na ravnicama Wuzhang** (五丈原之戰) se odigrala godine 234. u Kini u doba Tri kraljevstva između snaga države Shu Han na čelu sa regentom Zhuge Liangom na jednoj i snaga države Cao Wei na čelu sa Sima Yiom na drugoj strani. Predstavljala je kulminaciju pete i posljednje Sjeverne ekspedicije koju je Zhuge Liang vodio u nastojanju da pokori ili preotme teritoriju sjeverne države Cao Wei. Iako se naziva "bitkom", u njoj je zapravo bilo malo borbe, jer je vojska Cao Weija, svjesna Zhuge Liangove legendarne vještine u uređenim bitkama, koristila defenzivnu taktiku, zauzevši utvrđeni položaj na obali rijeke Wei; Zhuge Liang se, pak, zbog brojčane nadmoći neprijatelja, nije usuđivao direktno napasti nego je mjesecima pokušavao isprovocirati Sima Yija da prvi krene u napad i istovremeno čekao pomoć od strane države Istočni Wu. Ta pomoć nije došla i pat-pozicija se nastavila sve do Zhuge Liangove smrti; nju je komandant Shu snaga predosjetio te izdao tajna naređenja o povlačenju, znajući da snage Weija neće krenuti u progon, bojeći upada u klopku. Krajnji rezultat je bio vraćanje na status quo, ali i završetak perioda sukoba država Shu i Wei koje su se sljedećih decenija više okrenule unutrašnjem razvoju i reformama.

Izvori
------

* Chen, Shou. *Sanguo Zhi*  Arhivirano 2008-12-22 na Wayback Machine-u
* Sima, Guang. *Zizhi Tongjian* Vol. 72
**Bitka kod Bojua** (柏舉之戰) se godine 506. pne. vodila u Kini između snaga Države Wu i snaga Države Chu. Snage Wua, na čelu sa Sun Zijom su na kraju izvojevale pobjedu.

Pozadina
--------

Države Chu i Wu su u drugoj polovici 6. vijeka pne. bile u stalnim neprijateljskim odnosima. Napetosti i povremena ratovanja su eskalirala s bitkom, koja je u mnogo čemu označavala prijelaz od perioda Proljeća i Jeseni prema periodu Zaraćenih država.

Bitka i posljedica
------------------

Bitku je isplanirao He Lu od Wua, a njegove planove izvršili Wu Zixu i Sun Zi. Kralj Jing od Zhoua je zajedno s Yueom "mesarom" bio privremeno protjeran iz Yinga, glavnog grada Chua. Snage Wua su nakon toga zauzele i uništile grad.

Država Wua se godine 505. pne. povukla iz Yinga, u koga su se vratili kralj Jing i "mesar".

Napomene
--------

1. ↑  Michael, Richard. (2002) *In Defense of Nature*, iUniverse. ISBN 0-595-25586-8.
2. ↑  Sun Zi. (2005) *The Art of War by Sun Tzu - Special Edition*, El Paso Norte Press. ISBN 0-9760726-9-6.
3. ↑  Minford, John & Joseph S. M. Lau. (2000) *Classical Chinese Literature*, Columbia University. ISBN 0-231-09676-3.
4. ↑  Peers, Chris J. (1990) *Ancient Chinese Armies 1500-200 Bc*, Osprey Publishing. ISBN 0-85045-942-7.
5. ↑  Zhuangzi. (1968) *The Complete Works of Chuang Tzu*, Columbia University Press. ISBN 0-231-03147-5.
Koordinate: 46° 21' 52" SG Š, 14° 5' 41" IGD

**Bledsko jezero** (sl. *Blejsko jezero*) je jedno od najznačajnijih stalnih prirodnih jezera u Sloveniji. Jezero je tektonsko-ledničkog porekla. Pritoke jezera su potoci sa obližnje visoravni Pokljuke.

Leži na nadmorskoj visini od 475 m u Bledskom kutu koji zalazi među šumovite zaravni Julijskih Alpa: Jelovicu, Pokljuku i Mežaklju. Karakteriše ga strmo brdo *Grad* (614 m nadmorske visine) i Bledsko ostrvo (495 m nadmorske visine) sa staroslovenskim grobljem i crkva izgrađena u XV veku.

Bledsko jezero je protočno - iz jezera ističe kratka rečica Jezernica i odnosi vodu u dolinu Save Bohinjke. Izgrađen je i cevovod kojim iz reke Radovne dotiče u jezero sveža voda. Površinska se voda leti zagreje do 24 °C.

U jezeru živi 19 ribljih vrsta.

Opšti podaci
------------

* dužina: 2.120 m (najduža dijagonala)
* najveća širina: 1.380 m
* najveća dubina: 30,6 m
* površina jezera: 1,438 km²
* nadmorska visina: 475 metara
* zapremina: 25,69 mil. m³
* **koordinate**

geografska širina: 46° 21' 52" SGŠ
geografska dužina: 14° 5' 41" IGD
Na Bledskom jezeru održana su tri Svetska prvenstva u veslanju 1966. 1979. i 1989, a 2011 održaće se još jedno.

***Bledsko jezero*** na Wikimedijinoj ostavi

Vidi još
--------

* Spisak jezera u Sloveniji
**Bitka kod Cezarovog logora** se odigrala na sjeveru Francuske 7. augusta 1793. godine za vrijeme Rata Prve koalicije između francuskih republikanskih snaga pod generalom Charlesom Kilmaineom na jednoj, i savezničkih austrijsko-britanskih snaga pod princom od Coburga na drugoj strani. Do nje je došlo za vrijeme savezničke ofenzive u sjevernu Francusku, odnosno niza poraza koje je bila pretrpila francuska Sjeverna armija kojoj je Kilmaine na mjestu zapovjednika nedugo prije zamijenio smijenjenog generala Custinea. Kilmaine je, slično i njegov prethodnik, odbijao zahtjeve vlade iz Pariza da se krene u kontraofenzivu, te je umjesto toga oslabljenu i demoraliziranu Sjevernu armiju, u nastojanju da je konsolidira, povukao u tzv. Cezarov logor u oblasti Pas-de-Calaisa. Tamo je Kilmaine čekao nove zapvijedi, kada su saveznici krenuli u napad, nastojeći opkoliti i uništiti njegove snage. Kada je doznao da su britanske snage pod vojvodom od Yorka prodrle u njegovu pozadinu, Kilmaine je naredio povlačenje; glavnina francuskih snaga se uspjela na vrijeme izvući prije zatvaranja obruča, a pokušaje neprijatelja da ih u tome spriječi je zaustavila uspješna akcija francuske konjice, koja im je sačuvala odstupnicu. Iako je Kilmaine uspio sačuvati Sjevernu armiju od uništenja, i iako će kasniji historičari hvaliti njegovu vještinu i hladnokrvnost u toj situaciji, Kilmaine je ubrzo smijenjen, a njegov nasljednik Jean Nicolas Houchard je kasnije uspio preokrenuti ratnu sreću u korist Francuske.

Literatura
----------

* Phipps, Ramsay Weston (2011). *The Armies of the First French Republic: Volume I The Armée du Nord*. USA: Pickle Partners Publishing. ISBN 978-1-908692-24-5.
* Smith, Digby (1998). *The Napoleonic Wars Data Book*. London: Greenhill. ISBN 1-85367-276-9.

Koordinate: 50°12′42″N 3°5′12″E﻿ / ﻿50.21167°N 3.08667°E﻿ / 50.21167; 3.08667
**Blaževci** su selo u Hrvatskoj, u Primorsko-goranskoj županiji.

Zemljopis, smještaj
-------------------

Rijeka Kupa uz koju se nalaze Blaževci
Blaževci se nalaze u Gorskom kotaru, oko 6 km sjeverozapadno od Lukovdola na području grada Vrbovsko. Na nadmosrkoj je visini od 190 m. Pokupsko je to naselje kojeg s jedne strane okružuje brdo *Radočaj*, a sa druge rijeka Kupa koja ga dijeli od susjedne države Slovenije. Tu je i malogranični prijelaz koji povezuje dvije države. Zbog blizine granice lokalno stanovništvo je često rodbinski ili poslovno povezano sa susjednom Slovenijom.

Stanovništvo
------------

Prema zadnjem popisu stanovništva iz 2001. g. u Blaževcima je živjelo *38 stanovnika*, a s oklonim zaselcima Štefancima, Zapeći i Plemenitašom 105. Nekada je u Blaževcima živjelo preko 200 stanovnika.

Znamenitosti
------------

Župna crkva svetog Antuna u susjednom Plemenitašu
U selu je kapela sv. Ivana, a crkva sv.Antuna iz 1753. godine nalazi se u susjednom Plemenitašu te je ona ujedno i sjedište župe osnovane 1807. godine.

U obližnjem mjestu *Zapeć* nalazi se državna stanica za vodostaj rijeke Kupe.

Gospodarstvo
------------

U Blaževcima već dulji niz godina uspješno radi pilana koja zapošljava oko 15 ljudi.

Donekle je razvijen turizam; mjesto ljeti posjećuju turisti, izletnici, vikendaš i kupači. Nekoliko kuća koriste se kao smještajni kapaciteti. Na Kupi je moguća vožnja čamcima - rafting.

Galerija
--------

* Stara kuća.Stara kuća.
* Improvizirana vikendica.Improvizirana vikendica.
* Lipov vrh.Lipov vrh.
* Granični prijelaz.Granični prijelaz.
**Bermudo I** (također **Vermudo** ili **Veremund**; ? - 797), poznat i kao **Bermudo Đakon** ili **Bermudo Redovnik**, bio je kralj Asturije od 788/789. do 791. Bio je sin kralja Fruele, odnosno brat kraljeva Alfonsa I i Aurelija I. Naslijedio je svog nećaka Mauregata, koji je na vlast bio došao oružanom uzurpacijom i zbacivanjem legitimnog kralja Alfonsa II. Bermudoa su na prijestolje doveli dvorski službenici. Njegovu vladavinu je brzo prekinula invazija Maura na Alavu i Galiciju. Pokušaj da je zaustavi je 791. doveo do bitke kod Burbie (vjerojatno današnji Bierzo) u kojoj su Asturijci poraženi. Nakon nje je Bermudo abdicirao u korist Alfonsa II i povukao se u samostan. Do kraja života je bio u dobrim odnosima sa svojim nasljednikom, tako da je decenijama kasnije nakon Alfonsove smrti prijestolje preuzeo Bermudov sin Ramiro.

Literatura
----------

* Collins, Roger (1989). *The Arab Conquest of Spain, 710–97*. London: Blackwell, ISBN 0-631-15923-1.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Prethodi:**Mauregato** | **Kralj Asturije**788–791 | Slijedi:**Alfonso II** |
**Bitka kod Civitatea** (također poznata i kao **Bitka kod Civitella del Fortorea**) se odigrala 18. juna 1053. u Južnoj Italiji između normanske vojske pod apulijskim grofom Onfroi de Hautevilleom na jednoj, te švapsko-italijansko-langobardske vojske okupljene oko pape Lava IX i vođene od vojvode Gerarda od Lorrainea i princa Rudolfa od Beneventa na drugoj strani. Papa je savez stvorio smatrajući Normane, koji su na jug Italije došli kao najamnici a potom počeli stvarati vlastite države, glavnom opasnošću po sigurnost Papinske države. Iako je raspolagao s brojčano inferiornim snagama, normanski vođa Onfroi je iznenadnim manevrom uspio u potpunosti razbiti savezničku vojsku te zarobiti samog papu. Ta je pobjeda imala dalekosežne posljedice jer su njome Normani uspostavili regionalnu hegemoniju zahvaljujući kojoj će nastaviti osvajanje juga Italije.

Literatura
----------

* Goffredo Malaterra, *De rebus gestis Rogerii Calabriae et Siciliae comitis et Roberti Guiscardi ducis fratris eius*.
* Guglielmo di Puglia, *Gesta Roberti Wiscardi*.

Izvori
------
**Bitka kod Catraetha** se oko 600. odigrala na području današnje Sjeverne Engleske između Gododdina, britskog plemena *Hen Ogledda* ("Starog Sjevera") na jednoj, te Angla iz kraljevstva Bernicija i Deira na drugoj strani. Historičari vjeruju da je **Catraeth** bio anglijsko uporište, najvjerojatnije današnji Catterick. Vojska Gododdina pod kraljem Mynyddogom Mwynfawrom, kojoj su se priključili najbolji ratnici ne samo iz Hen Ogledda, nego i britski ratnici iz udaljenog Gwynedda u Sjevernom Walesu te Pikti je u tom sukobu teško poražena. Gozovo svi britski ratnici su poginuli, i historičari vjeruju da je to omogućilo Anglima da za generaciju-dvije osvoje britske teritorije i asimiliraju njihovo stanovništvo. Glavni izvor podataka o bitci je *Y Gododdin*, jedna od najstarijih epskih pjesmi na velškom jeziku, koja se tradicionalno pripisuje Aneirinu.

Literatura
----------

* Jackson, Kenneth H. 1969. *The Gododdin: The Oldest Scottish poem.* Edinburgh: Edinburgh University Press. ISBN 0-85224-049-X
* Jarman, A. O. H. (ed.) 1988. *Y Gododdin. Britain's Oldest Heroic Poem*. The Welsh Classics vol. 3. Gomer. ISBN 0-86383-354-3
* Williams, Ifor. 1938. *Canu Aneirin: gyda rhagymadrodd a nodiadau.* Aberystwyth: Gwasg Prifysgol Cymru.
Srebrna kovanica seleukidskog kralja Antioha I Sotera. Glava pokazuje Apolona kako sjedi na omphalosu. Grčki natpis ΒΑΣΙΛΕΩΣ ΑΝΤΙΟΧΟΥ označava kralja Antioha.
**Basileus** ili **vasilevs** (grčki ([*Βασιλεύς*] (help·info)), množina *Βασιλεῖς*, *basileis*), oznalava "suverena" ili "kralja". Njeno najpoznatije korištenje je kao titula bizantskih careva, ali su je također koristili razni vlastodršci u antičkoj Grčkoj, kao i kraljevi suvremene Grčke.

Od naziva basileus potječu suvremena imena Bazil, odnosno Vasilije (Vaso, Vasko) i Vasiljka.

Etimologija
-----------

Etimologija izraza *basileus* je nejasna. Mikenski oblik je bio *gwasileus* (𐀣𐀯𐀩𐀄, *qa-si-re-u*), a označavao je dvorskog službenika i lokalnog poglavicu a ne kralja. Većina lingvista smatra kako je riječ o ne-grčkoj riječi koju su Grci Brončanog doba preuzeli od već postojećoh substrata Istočnog Mediterana.

Korištenje
----------

Prvi spomen riječi datira iz glinenih pločica iskopanih među Mikena|mikenskim ruševinama koje potječu iz perioda između 15. i 11. vijeka pne. Natpisi na njima su na linearu B. U tom periodu je basileus imao značenje poglavice ili dvorskog službenika, dok je titula "visokog kralja" ili "gospodara" odgovarala riječi wanax.

Vjeruje se kako je u mračnom dobu Grčke došlo do kolapsa svih većih država, pa se vlast svela na manje zajednice s poglavarima koji su nosili naziv *basileus*. Tako je s vremenom basileus dobilo značenje kralja, dok je wanax, odnosno *anax* postala anakrona titula predviđena za mitske heroje iz prošlosti. 

Većina grčkih država u antičkom periodu je odbacila monarhiju, pa i s njome i titulu basileus. Nju su međutim zadržale i neke republike, kao Atena gdje je među arhontima uvedena titula arhont basileus, koji je zadržao vjerske funkcije.

Izvori
------
**Bobby Henderson** (Roseburg, Oregon, 18. srpnja 1980.), američki fizičar, pisac i tvorac pastafarizma. Svojom knjigom *Evanđelje po Letećem Špagetnom Čudovištu* izdanom 2006. stvorio je parodijsku religiju, koju su s njezinim centralnim motivom Letećim Špagetnim Čudovištem nastavili mnogi sljedbenici. Parodijska religija nastala je kao odgovor na odluku Odbora za obrazovanje Države Kansasa da se dopusti poučavanje teorije inteligentnog dizajna zajedno s teorijom evolucije.

Biografija
----------

Bobby Henderson rođen je u Roseburgu u Oregonu 18. srpnja 1980. kao sin Roda i Linde Henderson. Rozeburšku srednju školu završio je 1999. godine poslije čega je upisao studij fizike na Oregonskom državnom sveučilištu na kojem je 2003. stekao naslov prvostupnika.

U lipnju 2005. Henderson je objavio otvoreno pismo u kojem se pitao zašto bi američke škole poučavale samo teocentričnu doktrinu o porijeklu svemira (onakvu kakvu kazuje Biblija). Stoga je službeno zatražio da pastafarizam dobije isti tretman kao i »logička konjektura zasnovana na nadmoćno vidljivu dokazu« (tj. teorija evolucije) i inteligentni dizajn (tj. ideja da je svemir stvorio bog). Ovo je izazvalo golemu strku na internetu, koja je stekla veliku pozornost u mnogim medijima širom svijeta što je imalo za posljedicu stvaranje raznih Pastafarističkih crkava u raznim zemljama. Tako je u kolovozu 2005. njegov njemački pandan, politolog i filozof Jörg Steinhaus, osnovao Prvu ujedinjenu crkvu Letećeg Špagetnog Čudovišta u Njemačkoj (njem. *Erste Vereinigte Kirche des Fliegenden Spaghettimonsters in Deutschland*). Henderson je poslije napisao i *Evanđelje po Letećem Špagetnom Čudovištu*.

Djela
-----

* *Gospel of the Flying Spaghetti Monster*, Harper Collins Publishers (7. kolovoza 2006.), ISBN 978-0007231607

Vidi još
--------

* Leteće Špagetno Čudovište

Izvori
------

1. ↑  otvoreno pismo Bobby Hendersona (pristupljeno 22. rujna 2014.)
2. ↑  Library of Congress Online Catalog (USA, engleski)

Vanjske poveznice
-----------------

* venganza.org – službeno mrežno mjesto pastafarizma
|  |
| --- |
| **Drugi punski rat** |
| Ticin – Trebija – Trazimen – Kana – Nola – Prva Kapua – Betis – Druga Kapua– Numistro– Askul – Bekula – Metaur – Ilipi – Kroton – Zama |

**Bitka kod Metaura** odigrala se 207. pne. između Rima i Kartagine blizu reke Metaur. Bitka je deo Drugog punskog rata i predstavljala je značajnu rimsku pobedu. Rimljani su sprečili da Hanibal dobije pojačanje. Time je značajno određen smer Drugog punskog rata.

Kartaginjane je vodio Hanibalov brat Hasdrubal Barka. Trebao je doći sa opsadnim spravama i pojačanjima da bi Hanibal mogao osvojiti Rim. Hasdrubal Barka je došao iz Španije kopnenim putem preko Alpa ponovivši Hanibalov legendarni put. Međutim Hasdrubala Barku
su čekale dve rimske armije, koje su vodili konzuli Marko Livije Salinator i Gaj Klaudije Neron.

Gaj Klaudije Neron se borio sa Hanibalom stotine kilometara južnije od reke Metaur. Usiljenim maršem stiže konzula Salinatora.
NJegov marš nije primetio ni Hanibal ni Hasdrubal. NJegovim dolaskom Rimljana ima daleko više. U bici je bilo 30.000 Kartaginjana i 37.000 Rimljana.

Rim pobeđuje, a Hasdrubal gine u bici. Oko 10.000 Kartaginjana je poginulo u toj bici. Posle bitke Hasdrubalu odsecaju glavu, te odnose i bacaju u Hanibalov logor da mu pokažu znak teškog poraza.

Hanibal više nije mogao računati ni na kakvo veliko pojačanje, a ovom pobedom Rim je pokazao dovoljno veliku snagu.

Povezano
--------

* Drugi punski rat
* Rimska republika

***Bitka kod Metaura*** na Wikimedijinoj ostavi

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* LCCN: sh2004002156
* BNF: cb15076661m (podaci)
* NKC: ph779408

 |
**Bitka kod Boyace** bila je jedna od bitaka Borbe za nezavisnost Latinske\_Amerike. Odvila se 7. augusta 1819.
između južnoameričkih ustanika španjolskih snaga. Bitka je završila pobjedom ustanika i oslobođenjem kolonije Vicekraljevstva Nova Granada (današnje Kolumbije).

Ustanička vojska od oko 3,000 ljudi pod vodstvom generala Simóna Bolívara i Francisca Santandera prvo je iznenadila i porazila Španjolce u preliminarnim borbama kod Gámeze (12. jul) i Pantano de Vargasa (25. jul) i zauzela Tunju 5. augusta.

U posljednjoj bitci kod Boyace, Santander je odsjekao španjolsku predhodnicu kod Mosta Boyacá, dok su Bolívarove jedinice napale glavne snage 800 metara dalje, zarobivši oko 1800 vojnika i španjolskog komandanta.

Bolívar je nakon tog 10. augusta zauzeo Bogotu u kojoj je dočekan kao osloboditelj Nove Granade. Formirao je privremenu vladu sa Santanderom kao potpredsjednikom i vršiteljem dužnosti šefa vlade. 
Bolívar je nakon tog otputovao u Angosturu u Venezueli, gdje je objavio svoj plan za formiranje Republike Velike Kolumbije.

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5  „*Battle of Boyacá*" (engleski). Encyclopaedia Britannica. Pristupljeno 8.1.2023.

Vanjske veze
------------

***Bitka kod Boyace*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Alcaldía Municipal de San Agustín* (Službene stranice grada) (`es`)
**Bitka kod Bunker Hilla** dogodila se 17. srpnja 1775. tijekom opsade Bostona u Američkom ratu za neovisnost. To je po nekima bila najkrvavija bitka rata. General Israel Puntam je predvodio pobunjenike dok je general bojnik William Howe zapovijedao britanskim trupama.

Po mnogim povjesničarima odlučujuća je bila zapovijed generala Israela Puntama koji je rekao: "ne pucajte dok im ne vidite boju očiju" što je naravno jako povećalo broj žrtava jer su suprotstavljene strane stajale jako blizu jedna drugoj.

Bitka je završila pirovom pobjedom za britance koji su izgubili više od 1000 vojnika. Nakon bitke zapovjednik Henry Cliton je rekao: "još nekoliko ovakvih pobjeda i završit će britanska dominacija u Americi".

Pozadina
--------

Od svibnja 1775. u Massachusettsu je vojska preuzela vrhovnu vlast u provinciji. Nakon oružanog sukoba kod Lexingtona i Concorda Patriotske snage od 8000 do 12.000 ljudi vođene s generalom Artemisom Wardom okupirale su Boston. Britanske snage su bile povećane dolaskom generala Howea koji je došao s 4500 vojnika.

Bitka
-----

Nakon bitke
-----------

Izvori
------

* Peter Doyle; *"Bunker Hill"*; (young peoples book); 1998, Providence Foundation; ISBN 1-887456-08-2.
* John R. Elting; "The Battle of Bunker's Hill"; 1975, Phillip Freneau Pres *(56 pages)*, Monmouth, New Jersey; ISBN 0-912480-11-4
* Howard Fast; "Bunker Hill"; 2001, ibooks inc. New York; ISBN 0-7434-2384-4
* Richard Ketchum;*"Decisive Day: The Battle of Bunker Hill"*; 1999, Owl Books; ISBN 0-385-41897-3 (Paperback: ISBN 0-8050-6099-5)
* *The New Dictionary of Cultural Literacy*, Third Edition. Edited by E.D. Hirsch, Jr. Joseph F. Kett, and James Trefil. Published by Houghton Mifflin Company. 2002.

Vidi još
--------

* Američki rat za neovisnost

Vanjske veze
------------

***Bitka kod Bunker Hilla*** na Wikimedijinoj ostavi

* Library of Congress discussion
* Bunker Hill
* Israel Putnam Website Arhivirano 2006-04-04 na Wayback Machine-u
* WGBH Forum Network-Patriots of Color:Revolutionary Heroes Arhivirano 2007-03-11 na Wayback Machine-u
* Website concering Captain Samuel Cherry who fought at Bunker Hill
* List of fallen Patriots at Bunker Hill-SAR Sons of Liberty Chapter resource reference Arhivirano 2013-04-13 na Wayback Machine-u
* Boston National Historical Park Official Website
**Beop od Baekjea** (? 600; vl. 599–600) bio je 29. po redu vladar države Baekje, jednog od Tri kraljevstva Koreje. Bio je najstariji sin prethodnog kralja Hyea. Za vrijeme njegove vladavine, država Baekje je nastavila slabiti, te morala prepustiti teritorije oko današnjeg Seula suparničkoj državi Silla.

Beopova kratka vladavina je prije svega poznata po njegovom nastojanju da državu i sve svoje podanike dosljedno uskladi sa vlastitim tumačenjem budističkog nauka. Zbog toga je krajem 599. izdao ukaz kojim se zabranjuju sve vrste ubijanja, bez obzira na to radilo se o ljudima ili životinjama. To je podrazumijevalo zabranu lova, ribolova i konzumacije mesa. Kako bi bio siguran da će se ukaz poštovati, naredio je da se puste svi sokolovi iz sokolarnika, kao i da se spali svo lovačko oružje i ribarski alat. Beop je također počeo gradnju budističkog hrama Wangheungsa, ali je on dovršen tek u doba njegovih nasljednika.

Naslijedio ga je Mu, sin kralja Wideoka.

Izvori
------



| Kraljevske titule |
| --- |
| Prethodi:**Hye od Baekjea** | **Kralj države Baekje**599 - 600 | Slijedi:**Mu od Baekjea** |
**Bitka kod Mikale** bila je jedna od dvije velike bitke kojima je okončana perzijska kontrola Grčke tokom Grčko-perzijskih ratova. Bitka se odvijala 27. 8. 479. pne. na padinama planine Mikala suprotno od Samosa na kopnu Jonije. Bitka kod Mikale rezultirala je razaranjem glavnih perzijskih snaga u Joniji i uništenjem perzijske mediteranske flote. Istog dana je bila bitka kod Plateje, gdje su Grci također pobijedili. Perzijska vojska je bila prisiljena da napusti evropsku Grčku i Joniju čime je na pola vijeka završen period perzijske vladavine.

Uvod
----

U proljeće 479. pne. razni jonski gradovi su se pobunili protiv njihovih perzijskih vladara. Perzijanci su bili jači i pretilo je slamanje pobune, pa pobunjenici traže pomoć od zapadnih Grka. Sastali su se predstavnici nekoliko jonskih gradova u Ateni sa predstavnicima Sparte i Atene. Komadant perzijskih snaga u Grčkoj Mardonije prijeti Atenjanima ako ne ostanu neutralni. Atena i Sparta odbijaju i pripremaju se za rat. Kad su Mardonijeve snage došle do Atene, građani Atene su se povukli do Salamine. Mardonije je mislio da će se Atenjani predati, pa je postavio kriterije predaje. Atenjani su odbili da se predaju.

Sparta je pripremala za rat sa 5000 svojih vojnika i 35.000 vojnika od saveznika. U posjetu im je došla delegacija sa Samosa tražeći pomoć.
Pokrenuta je grčka flota od 110 brodova sa Dela pod komandom Spartanca Leotihida.

Bitka
-----

Perzijanci odlučuju da se sukobe sa Grcima na kopnu. Otplovili su do obližnjeg poluotoka Mikale istočno od grada i formirali su zid od svojih brodova. Kada je stigla grčka flota i našla prazan Samos smatrali su da su Perzijanci pobegli izbjegavajući bitku. Grci nalaze Perzijance na obali sa već oformljenom bojnim rasporedom. Leotihid je pozvao sve Grke sa Samosa da se ne bore u perzijskoj vojsci i da tokom bitke izdaju Perzijance. Perzijanci su onda razoružali vojnike Grke sa Samosa, a njihove neprijatelje Grke sa Mileta su postavili da čuvaju odstupnicu, puteve prema pozadini.

Grci su se iskrcali sa brodova i spremili se za bitku. Spartanci su bili na desnom krilu, a Atenjani na lijevom. Atenjani su prvi krenuli sami u bitku. Nakon kratke bitke Perzijanci su bili prisiljeni da se povuku u tvrđavu, koju su prethodno pripremili. Atenjani su zauzeli i tvrđavu. Preživeli Perzijanci su bježali, a Grci sa Mileta koji su im trebali čuvati odstupnicu su se također okrenuli protiv njih, tako da je malo Perzijanaca došlo do Sarda.

Kada su stigli Spartanci perzijski logor je bio opljačkan, a brodovi na plaži uništeni.

Rezultat
--------

Spartanci su predlagali Atenjanima da evakuiraju jonske Grke i dovedu ih u Grčku, jer su smatrali da nije vrijedno truda stalno braniti jonske Grke kad god su napadnuti. Atenjani nisu htjeli da tako gube svoje kolonije i prihvataju jonske gradove u savez protiv Perzije.

Kad su porazili Perzijance, Spartanci su se vratili kući, a jonski gradovi su ušli u savez sa Atenom formirajući Delski savez. Atenjani počinju pokazivati sve veću nezavisnost od Sparte, što će kasnije dovesti do Peloponeskog rata.

Veze
----

* Grčko-perzijski ratovi
* Bitka kod Plateje
**Bitka kod Brunkeberga** odigrala se tokom 10. oktobra 1471. u njoj su švedski nezadovoljnici koje je vodio regent Sten Sture - Stariji do nogu potukli vojsku Kalmarske unije koju je vodio danski kralj Christian I.

Događaj
-------

Nakon smrti švedskog kralja Karla VIII, za švedskog regenta je izabran Sten Sture Stariji, oštar protivnik Danske dominacije u Kalmarskoj uniji, pa time i njenog monarha Christiana I. Christian se sa svojim snagama iskrcao u stockholmkoj luci s namjerom da porazi pristaše Stena Stura i poništi njegovo imenovanje. Odlučnog dana na brdu Brunkeberg kod Stockholma, sukobila se švedska vojska sastavljena većinom od seljaka i rudara iz Bergslagena protiv malobrojnije, ali sastavljene od profesionalnih vojnika, vojske Kalmarske unije i uspjela ih teško poraziti. Nakon Christianove smrti 1481. pitanje Kalmarske unije se ponovno razbuktalo.

Izvori
------

1. 1 2 3   „*Battle of Brunkeberg*" (engleski). Encyclopædia Britannica. Pristupljeno 17. 8. 2015.

Vanjske veze
------------

***Bitka kod Brunkeberga*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Battle of Brunkeberg* na portalu Encyclopædia Britannica (`en`)
Za ostale bitke, v. Bitka kod Cassela (razvrstavanje).

**Bitka kod Cassela** se odigrala 22. februara 1071. u današnjoj sjevernoj Francuskoj između flandrijskih pobunjenika pod Robertom "Frizijcem" na jednoj, te francuske kraljevske, flandrijske i normanske vojske pod nominalnim vodstvom francuskog kralja Filipa I na drugoj strani. Do nje je došlo uslijed pobune koji je Robert "Frizijac", brat vojvode Balduina VI digao protiv svog nećaka i nominalnog sizerena Arnulfa III, odnosno njegove majke i regentice Richilde od Hainauta. Richilde se za pomoć obratila kralju Filipu koji je prvo pozvao Roberta na dvor da se izjasni o optužbama za pobunu; kada se Robert odbio pojaviti, Filip je u Flandriju došao sa kraljevskom vojskom. Richilde je pomoć dobila i od normanskih vitezova iz nedavno osvojene Engleske, čiji je kralj William bio oženjen za flandrijsku princezu Matildu. Normanske vitezove je vodio također William FitzOsborn koji se, prema nekim izvorima, za Richilde oženio nedugo prije bitke.

Kraljevska vojska je bila brojčano nadmoćnija od Robertovih pobunjenika, ali je Robert to odlučio kompenzirati iznenadnim napadom u trenutku dok još nije kraljevske snage još nisu bile pripremljene. Rezultat je bio kaotični okršaj u kome je Robert zarobljen, ali su istovremeno njegovi pristaše zarobili Richilde; Richildin muž i sin su, međutim, poginuli. Mladi Arnulf je, prema pisanju kroničara, najvjerojatnije stradao slučajno, odnosno tako što ga je normanski vitez Gerbod ubio zamijenivši ga za neprijatelja. Gerbod je, shvativši što je učinio, pobjegao u Rim tražiti oprost za svoj čin; papa Grgur VII ga je poslao opatu Hugu u Cluny gdje je ostatak života proveo kao redovnik.

U međuvremenu su nakon bitke Richilde i Robert razmijeneni. Robert je slobodu iskoristio kako bi sa Filipom ispregovarao kraj sukoba; ponudio je ruku svoje pokćerke Berthe od Holandije u zamjenu za titulu grofa Flandrije. Filip je pristao te je tako Robert postao grof i na tom mjestu ostao do smrti 1093. Richilde se zajedno sa mlađim sinom Balduinom sklonila u Hainaut odakle je nekoliko godina bez uspjeha pokušavala Robertu preoteti Flandriju.

Izvori
------

1. ↑  Heather J. Tanner, *Families, Friends, and Allies: Boulogne and Politics in Northern France and England*, (Brill, 2004), 104.

Literatura
----------

* France, John. *Victory in the East: A Military History of the First Crusade*. Cambridge University Press, 1994. ISBN 0-521-58987-8.
**Bitka kod Crug Mawra** se odigrala u septembru ili oktobru 1136. u današnjem južnom Walesu između snaga velških država Gwynedd i Deheubarth na jednoj i anglo-normanskih feudalaca na drugoj strani. Velšani su digli ustanak protiv normanske (engleske) vlasti i na samom početku godine nanijeli težak poraz jednoj od normanskih vojski; tek je pogibija Richarda Fitz Gilberta de Clarea, najistaknutijeg od svih normanskih feudalaca, dala poticaj ustanicima na čije je čelo stao princ Owain Gwynedd, daleki potomak Rhodrija Velikog. Njima se priključio Gruffydd ap Rhys iz Deheubartha te su zajedno uspjeli zauzeti skoro sve normanske zamke u Ceredigionu. Kada su krenuli zauzeti grad Cardigan, suprotstavila im se normanska vojska pod Robertom fitz Martinom. Velšani su, međutim, u prethodnim decenijama dobro upoznali normansku taktiku i način ratovanja, tako da je i u njihovoj vojsci bilo relativno mnogo oklopljenih vitezova na konjima. Normani su poraženi, a povlačenje preko rijeke Telfi se pretvorilo u katastrofu kada je most popustio pod težinom ljudi i konja te doveo do masovnog utapljanja. Cardigan je zauzet i spaljen, ali je Robert fitz Martin uspio sačuvati zamak. Bitka kod Crug Mawra je, međutim, na duže vrijeme zaustavila normansku i englesku ekspanziju u Wales, pogotovo njegov sjeverni dio.

Literatura
----------

* John Edward Lloyd (1911) *A history of Wales from the earliest times to the Edwardian conquest* (Longmans, Green & Co.)
**Beornwulf** (? - 825) je bio kralj Mercije (današnji Midlands u Engleskoj) od 823. do smrti 825. Njegova kratka vladavina je bila obilježena kolapsom dotadašnje mercijske hegemonije nad kraljevstvima anglo-saksonske Heptarhije.

Beornwulfovo porijeklo je skoro potpuno nepoznato. Otac mu je bio mercijski plemić, ealdorman Beorhtweald (u. 796). Čovjek po imenu Beornwulf se navodi kao svjedok pri izdanju povelje kralja Coenwulfa 812. te povelje kralja Ceolwulfa 823. godine, što, s druge strane, sugerira da nije bio na naročito visokom položaju.

Ceolwulf I je svrgnut 823. godine nakon čega je Beornwulf postao kralj. Iste godine je Mercija osvojila Powys, ali nije jasno pod vladavinom kojeg kralja. Dio historičara vjeruje da je izglednije da je to učinio Beornwulf kao dio nastojanja da učvrsti svoju vlast. Ubrzo nakon toga je dao obnoviti Opatiju sv. Petra (današnja Katedrala u Gloucesteru). Predsjedao je nad dva crkvena sinoda u Clofesho (nepoznata lokacija, najvjerojatnije u blizini Londona) zajedno sa nadbiskupom Wulfredom od Canterburyja - 824. i 825.

Godine 825. je Beornwulf pokrenuo pohod protiv Zapadnih Saksonaca ali ga je kod Ellanduna teško porazio kralj Wessexa Ecgbert. Ecgbertov sin Æðelwulf je istovremeno napao Kent i odatle protjerao pro-mercijskog kralja Baldreda.

Zbog svega toga je brzo iščezla dotadašnja mercijska dominacija nad južnom Engleskom. Essex i Sussex su iskazali vjernost Egbertu. Istočni Angli, na čelu sa Athelstanom i uz podršku Zapadnih Saksonaca, iskoristili su priliku da dignu ustanak protiv mercijske vlasti. Beornwulf je poginuo nastojeći ugušiti taj ustanak. 

Beornwulf je za svoje vladavine dao kovati srebrnjake. Od njih je do danas sačuvano samo dvadeset pet poznatih primjeraka.

Izvori
------

1. ↑  Frank Stenton, *Anglo-Saxon England* (1943, 1971, 1998 Oxford paperback), page 231, note 1.
2. 1 2  D. P. Kirby, *The Earliest English Kings* (1991, 2000 paperback), Routledge, pages 154–155.

| Plemićke titule |
| --- |
| Prethodi:**Ceolwulf I** | **Kralj Mercije**823–825 | Slijedi:**Ludeca** |
| **Kralj Istočne Anglije**823–825 | Slijedi:**Aethelstan** |

| * p
* r
* u
Monarsi Mercije |
| --- |
| Kraljevina Mercija527–918 | Icel • Cnebba • Cynewald • Creoda • Pybba • Cearl • Penda • Eowa • Peada • Oswiu od Northumbrije • Wulfhere • Æthelred I • Coenred • Ceolred • Ceolwald • Æthelbald • Beornred • Offa1 • Ecgfrith • Coenwulf1 • Cynehelm • Ceolwulf I1 • Beornwulf2 • Ludeca • Wiglaf • Ecgberht of Wessex • Wigmund • Wigstan • Ælfflæd • Beorhtwulf • Burgred • Ceolwulf II • Æthelred II3 • Æthelflæd3 • Ælfwynn3 | Coin with a man in profile surrounded by lettering reading OFFAREXMERCIOROffa (757–796). |
| Kasniji monarsi | Æthelstan4 • Eadgar4 |
| 1Također kralj Kenta i Istočne Anglije. 2Također kralj Istočne Anglije. 3Priznavao zapadnosaksonsko sizerenstvo.4Titularni kralj Mercije nakon osnivanja Kraljevine Engleske. |
Za napad na Cartagenu u Kolumbiji godine 1741. v. Bitka kod Cartagene de Indias.

**Bitka kod Kartagene** se odigrala 13. maja 461. između zapadnorimske flote cara Majorijana na jednoj, i vandalske flote na drugoj strani. Završila je potpunom vandalskom pobjedom i uništenjem rimske flote, te je za posljedice imala ubrzanje dezintegracije, odnosno procesa propasti Zapadnog Carstva.

Sredinom 5. vijeka se vlast Zapadnog Rimskog Carstva svela na područje današnje Italije i manje dijelove Hispanije i Galije, dok su ostatkom vladali caru formalno podređeni, a zapravo potpuno samostalni vladari germanskih naroda doseljenih početkom vijeka. Majorijan, koji je na prijestolje došao 457. godine, to je nastojao promijeniti, pokrenuvši veliki pohod na Galiju, gdje je sljedeće godine porazio vizigotskog kralja Teodorika II. Majorijan je potom prešao Pirineje i u Hispaniji počeo graditi veliku flotu sa kojom je planirao invaziju Sjeverne Afrike kojom su od 439. potpuno samostalno upravljali Vandali pod kraljem Gajzerikom. 

Uvidjevši opasnost, Gajzerik je otpočeo pregovore sa Majorijanom, ali su se oni odužili bez rezultata, i zapravo su dali vrijeme stranama da se pripreme za neumitni sukob. Gajzerik je to bolje iskoristio, odlučivši se za preventivni udar. 13. maja 461. je vandalska flota napala rimsku flotu pred Novom Kartaginom (današnja Cartagena u Španiji). Iako su Vandali bili brojčano inferiorniji, na svojoj strani su imali faktor iznenađenja, te su rimsku flotu uhvatili posve nespremnu na obali; dio historičara tvrdi i da su Vandali uspjeli prije bitke potkupiti dio rimskih kapetana koji su prešli na njihovu stranu. Rezultat je bilo potpuno uništenje rimske flote, čime su Vandali trajno otklonili opasnost od pomorske invazije sa Zapada (slično će, nekoliko godina kasnije, učiniti i sa invazijom Istočnog Carstva).

Za Majorijana je ovo predstavljalo sramotni debakl, nakon koga je njegovo prijestolje odmah došlo u pitanje. Poslije povratka u Galiju, 2. augusta ga je iznenada zarobio njegov prijatelj i saveznik, general Ricimer, te poslije nekoliko dana dao pogubiti. Ricimer je potom za novog cara postavio Libija Severa. Međutim, taj izbor je odbio priznati Egidije, zapadnorimski *magister militum*, odnosno komandant trupa u Galiji; njegovo područje u današnjoj Sjevernoj Francuskoj se *de facto* otcijepilo od Carstva i postalo samostalna država poznata kao Dominion Soissons. Metež su također iskoristili Burgundi pod kraljem Gundiohom koji su iste godine zauzeli grad Lugdunum (današnji Lyon) te tako rimsku vlast u Galiji sveli tek na uski pojas uz mediteransku obalu.
**Bojkot** (engl. ) predstavlja svaki čin dobrovoljnog i namjernog uzdržavanja od interakcije sa nekom ličnošću, organizacijom ili državom u svrhu protesta, odnosno postizanja nekog političkog, ekonomskog ili sličnog cilja. Bojkot deluje tako što izaziva ekonomske štete njegovoj meti, na nju privlači antipatije šire javnosti te je tera da menja svoje ponašanje.

Etimologija
-----------

Ovaj termin je dobio naziv po Čarlsu Kaningemu Bojkotu koji je bio engleski oficir i nadzornik imanja. Rodio se u Berg Sent Pitersu 1832. okruga Norfok, a umro u Flekstonu 1897. godine.

Seljaci u Grofoviji Ern, u Irskoj, koji su trpeli od samovolje nadzornika Bojkota, poslužili su se novom taktikom borbe. Umesto da ga otvoreno napadaju, nastojali su da spreče izvršenje njegovih odluka i onemoguće sve mere koje je on preduzimao prostim neizvršavanjem i oglušavanjem o zapovesti. Bojkotovali su njegove odluke i tako ga pobedili.

Vidi još
--------

* Lok aut
* Piketing
* Štrajk
* Pasivni otpor
* BDS pokret
* Ostrakizam

Spoljašnje veze
---------------

***Bojkot*** na Wikimedijinoj ostavi
Map of ancient Acarnania.
**Bitka kod Mediona** bila je dio rata koji je Etolska liga tokom 231 pne. vodila protiv grada Mediona u epirskoj oblasti Akarnanija. Bitka je predstavljala invaziju ilirskih snaga i završila se porazom etolskih snaga.

Opsada
------

Nakon disolucije Epirskog kraljevstva, Etolska liga je zahtjevala pripajanje grada Mediona, što su Akarnanci odbili. Etolci su odlučili uzeti grad silom. 

Makedonski kralj Demetrije II Makedonski, protivnik Etolske lige, bio je tada angažovan u borbama protiv Dardanaca, pa je zahtjevao od ilirskog kralja Agrona da interveniše i pomogne Akarnancima Agron je prihvatio poziv i poslao flotu od 100 *lembi* i 5.000 boraca prema Medionu. Bila je to najveća vojna sila koju je jedan ilirski kralj okupio. Historičar Polybije napisao je da je i ovaj pohod bio dio ilirske piratske prakse. Savremeni historičar Grainger smatra da su Demetrije i Agron već bili uspostavili savez, na osnovu kojeg je Demetrije II bio preokupiran borbama sa Dardancima, a Agron se angažovao u borbi sa Etolcima.

Bitka
-----

Iliri su se iskrcali na obalu Akarnanije u septembru 231. pne, i marširali uobičajenim poredkom do Mediona, radi napada na Etolska utvrđenja oko grada. Etolci su oklopljenu pješadiju i konjicu držali u ravnici, a na uzvišenju im je bila laka pješadija. Iako su bili iznenađeni i nespremni za ilirski dolazak, brzo su se organizovali. Bila je to dobro uvježbana vojska, sa velikim iskustvom. Zgusnuti poredak Ilira rastjerao je protivničku konjicu i poremetio borbeni poredak Etolaca. Kada su se na kraju napadu pridružili i Akarnanci iz opkoljenog grada, Etolci su bili poraženi uz brojne gubitke. Bitka je imala velikog odjeka u Grčkoj, jer je bila poražena vojska koja je samo jednu generaciju ranije odnijela veliku pobjedu nad Keltima u njihovom pohodu na Delfe.

Kasnije
-------

Nakon što su uzeli veliki broj zarobljenika i bogati plijen, Iliri su napustili Medion i otplovili u Iliriju. Izvijestili su o velikoj pobjedi, a kralj Agron organizovao je veliko slavlje, nakon kojeg je kralj umro. Iste godine naslijedila ga je njegova žena, kraljica Teuta. Medion i ostali dio Akarnanije su sklopili savez sa Ilirima u cilju zaštite protiv budućih napada. To će se pokazati dvije godine kasnije, tokom bitke kod Paksosa, kada su ilirske pomorske snage bile pomognute Akarnanskim brodovima.

Literatura
----------

* Miočević, Duje Rendić (1968). *Ilirski vladari u svjetlu numizmatičkih i epigrafskih izvora*. Historijski zbornik, Povijesno društvo Hrvatske, Zagreb. Arhivirano iz originala na datum 2020-01-30. Pristupljeno 2020-02-25.
* Papazoglu, Fanula (1969). *Porijeklo i razvoj ilirske države*. ANUBiH - DJELA KNJIGA XXX , CENTAR ZA BALKANOLOŠKA ISPITIVANJA Knjiga l. SARAJEVO. Arhivirano iz originala na datum 2020-07-14. Pristupljeno 2021-08-17.
* Mesihović, Salmedin (2014). *Historija Autarijata*. Filozofski fakultet Sarajevo. Arhivirano iz originala na datum 2016-03-21. Pristupljeno 2020-02-25.
**Bitka kod Kovadonge** bila je prva bitka u kojoj su hrišćani pobedili Mavare posle Mavarske invazije Španije (711—718). Bitka se odigrala leta 722. i osigurala je opstanak hrišćanskog uporišta na severu Španije. Danas se ta bitka smatra početkom Rekonkiste.

### Pelajo osniva Kraljevinu Asturija

Vizigotski plemić Pelajo je proterao mavarskog vladara Asturije Munuza. Držao je teritoriju tokom brojnih pokušaja ponovnog uspostavljanja mavarske vlasti, a onda osniva Kraljevinu Asturiju, koja je postala hrišćansko uporište protiv islamske ekspanzije. Njegovo kraljevstvo je delovalo nestvarno, jer Pelajo nije uspevao u mnoštvu slučajeva da zadrži muslimansko vraćanje delova njegove oblasti, ali ni Mavari nisu uspevali da ga pobede. Čim bi oni napustili Asturiju, Pelajo bi ponovo uspostavljao svoju vlast.

### Posle poraza kod Tuluza Mavari napadaju Asturiju

Muslimanske snage su prešle Pirineje i napale su Franačku, gde su bili poraženi u bici kod Tuluza 9. jula 721. Mavari su se vratili na Pirinejsko poluostrvo, pa su odlučili da pre ponovnog obračuna sa Francima konsoliduju svoje teritorije u Španiji. Ključni zadatak je bio da unište Pelaja i njegovo pobunjeničko uporište.

Pri kraju leta 722. mavarski general Alkama je krenuo na Asturiju i osvojio je veliki deo, a Pelajo se povukao duboko u planine Asturije.

### Pelajo sa 300 boraca pobeđuje veliku mavarsku vojsku

Pelajo se povukao u jednu usku dolinu blizu Kovadonge okruženu planinama odakle je odbrana bila relativno laka. Pelajo je imao ukupno 300 ljudi.

Alkama je stigao do doline i poslao je izaslanika da pozove Pelaja da se preda. Kad je Pelajo to odbio, Akama je poslao najbolji deo vojske u dolinu protiv Pelaja. Asturijanci su se sakrivali po pećinama. Napali sa Mavre sa obronaka planine, a Pelajo je lično predvodio neke od svojih vojnika. Hrišćani tvrde da je stradao ogroman broj Mavara, a mavarski izvori tvrde da nije bilo velikih gubitaka.
Alkama je stradao u toj bici, a Mavari su se razbežali.


|  |
| --- |
| **Mavarsko osvajanje Iberijskog poluostrva** |
| Gvadaleta – Tuluz – Kovadonga – Poatje |

### Asturija je oslobođena

Odmah posle bitke Asturijanci u okupiranim selima napali su i ubili stotine Mavara koji su se vraćali dezorijentisani nakon bitke. Mavarski guverner Asturije Munuz organizovao je novu vojsku od preživelih iz bitke kod Kovadonge. Sukobio se ponovo sa Pelajom, koji je sada imao daleko više boraca u svojim redovima. Pelajo je ponovo pobedio, a Munuz je poginuo u toj bici. Mavari nikad više posle toga nisu ozbiljnije ugrozili kraljevinu Asturiju.

Vanjske veze
------------

* Istorijska biblioteka:Bitka kod Kovadonge
*Za ostale upotrebe, v. Bitka kod Machecoula.*

**Druga bitka kod Machecoula** se odigrala 11. juna 1793. godine na zapadu Francuske za vrijeme rata u Vandeji između vandejskih kontrarevolucionarnih pobunjenika na jednoj, i snaga republikanske vlade na drugoj strani. Do nje je došlo kada su pobunjeničke snage pod Françoisom de Charetteom odlučile napasti republikanske snage u mjestu Machecoul koje je vodio general Gabriel Boisguyon. Poprište borbe je imalo važnu psihološku važnost za obje strane, s obzirom da su se upravo u njemu nekoliko mjeseci ranije dogodili masakri republikanaca koji se smatraju početkom sukoba, odnosno republikanska odmazda nakon bitke u kojoj su u aprilu preuzeli grad od pobunjenika. Charette je za napad okupio brojčano impresivne snage koje su brojale najmanje 10.000 ljudi i sa kojima je lako postigao nadmoć nad republikancima; to je omogućilo da napad izvrši sa nekoliko strana i da relativno brzo i lako nadvlada republikansku artiljeriju, odnosno topove za vrijeme same bitke okrene prema republikancima. Nakon toga je u samom mjestu došlo do četverosatnih uličnih borbi u kojima su republikanci na kraju nadvladani i natjerani u bijeg. Pobjednički pobunjenici su zauzeli improviziranu republikansku bolnicu gdje je, prije nego što ih je Charette uspio zaustaviti, ubijeno nekoliko stotina pacijenata. Boisguyon, koji je u bitci bio ranjen, se nakon tri dana pojavio u Parizu gdje je uhapšen, optužen za izdaju i nekoliko mjeseci kasnije giljotiniran.

Literatura
----------

* J-C Cassard (dir.), Alain Croix (dir.), J-R Le Quéau (dir.) et J-Y Veillard (dir.), *Dictionnaire d'histoire de Bretagne*, 2008, Morlaix, éd. Skol Vreizh
* Yves Gras, *La Guerre de Vendée*, éditions Economica, 1994, p.50.
* Reynald Secher et René le Honzec, *Histoire de Bretagne, tome 5 : 1763-1815*, 1995, coll. "Mémoire du futur" Noyal-sur-Vilaine, éditions Reynald Secher