recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Kladno** (češ. *Kladno*) je značajan grad u Češkoj Republici i veliki grad istorijske pokrajine Bohemije. Kladno je najveći grad upravne jedinice Srednjočeški kraj, ali ne i sedište (to je glavni grad Prag, koga ovaj kraj okružuje, ali on samostalna jedinica Grad Prag). Kladno je i sedište zasebnog okruga Kladno u ovom kraju.

Grad Kladno je poznat kao **"najveće predgrađe" Praga**, budući da se grad nalazi na svega 25 km od središta češkog glavnog grada.

Prirodni uslovi
---------------

Kladno se nalazi u zapadnom delu Češke republike i udaljen je od glavnog grada Praga 25 km zapadno.

**Reljef**: Kladno se nalazi u istorijskoj oblasti Bohemiji. Grad se nalazi na zatalasanom terenu na približno 380  nadmorske visine. Zapadno od grada uzdiže se Krivoklatska planina.

**Klima**: Klima oblasti Kladna je umereno kontinentalna.

**Vode**: Grad Kladno nema reku, a blizu grada nalazi se Kladensko jezero.

Istorija
--------

Područje Kladnog bilo je naseljeno još u doba praistorije. Naselje pod današnjim nazivom prvi put se u pisanim dokumentima spominje u 14. veku, a naselje je 1561. godine dobilo gradska prava. Grad je veovima bio središte teške industrije u Bohemiji.

1919. godine Kladno je postao deo novoosnovane Čehoslovačke. U vreme komunizma grad je naglo industrijalizovan, pa je došlo do naglog povećanja stanovništva. Posle osamostaljenja Češke došlo je do opadanja aktivnosti teške industrije, ali je blizina Praga omogućila lako prestrukturiranje privrede.

Stanovništvo
------------

Kladno danas ima preko 70.000 stanovnika i poslednjih godina broj stanovnika u gradu polako raste. Pored Čeha u gradu žive i Slovaci i Romi.

Slike gradskih građevina
------------------------

* Kladno iz vazduhaKladno iz vazduha
* Gradski bulevarGradski bulevar
* Florijanska kapelaFlorijanska kapela
* Palata u stilu neorenesansePalata u stilu neorenesanse

Spoljašnje veze
---------------

***Kladno*** na Wikimedijinoj ostavi

* www.mestokladno.cz Zvanična stranica grada Kladnog (`en`)(`cs`)
**Kišna prepelica** (lat. *Coturnix coromandelica*) je vrsta prepelice koja živi u južnoj Aziji.

Staništa su joj travnjaci, obrađena polja i grmovita područja nadmorske visine 2000-2500 metara. Živi u dolini Inda središnje Indije, Pakistana, Indo-gangeske ravnice i dijelova poluotoka kontinentalne Indije. Uglavnom se može vidjeti zimi dalje na jugu.

Izgled
------

Prosječno je duga 15-16 centimetara. Mužjaci imaju raspon krila 93-96 milimetara, a ženke 90-97 milimetara. Mužjakov rep je dug 29-32 milimetra, dok je ženkin dug 28-31 milimetara. Mužjaci imaju crne tragove na grlu, a prsa su im smećkasto-žuta s crnim prugama.

Razmnožavanje
-------------

Sezona parenja traje od ožujka do listopada, ali najčešće nakon prestanka jugozapadnih monsuna u lipnju. Gnijezda se nalaze u usjevima ili tankim travama u udubinama u tlu, ili su pak skrivena negdje u grmlju (uglavnom mlječika i slično grmlje) ili travi.

U gnijezdu se obično nalazi četiri ili šest jaja. Nekad više od jedne ženke postavlja jaja u isto gnijezdo. Dimenzije jaja su 27.4 mmx20.8 mm, a težina im je 6.5 grama. Inkubacija traje 17-19 dana. Nakon što se izlegnu pilići, mužjak ponekad zna postati agresivan. Pilići ostaju s roditeljima osam mjeseci nakon što se izlegnu.

Izvori
------

* animaldiversity
* Rasmussen, P.C. and J. C. Anderton 2005. Birds of South Asia. The Ripley Guide. Smithsonian Institution and Lynx Edicions.
* Ali, Salim; J C Daniel (1983). *The book of Indian Birds, Twelfth Centenary edition.* Bombay Natural History Society/Oxford University Press.
* iucnredlist.org

Wikivrste ima informacije vezane uz:
***Coturnix coromandelica***
Enciklopedija Jugoslavije (prvo izdanje)
**Jugoslavistika** (slovenski: *Jugoslovanske študije*; makedonski: Југословенски студии; albanski: *Studime Jugosllave*; njemački: *Jugoslawistik*; latinski: *Iugoslavistica*) višeznačna je naučna disciplina koja je u svom istorijskom obliku korištena kao krovni termin za posebne slavističke studije sa područja bivše Jugoslavije (kroatistika, srbistika, makedonistika, montenegristika, slovenistika i bosnistika) dok se danas koristi u užem smislu interdisciplinarnog izučavanja nastanka ideje jugoslavenstva, jugoslavenske države, njezine istorije, nestanka kao i određenih postjugoslavenskih društvenih fenomena.

Raspad jugoslavenske države početkom 1990-ih doveo je samo postojanje discipline u pitanje dok su brojne institucije promijenile nazive, preusmjerile se na emancipaciju zasebnih uže definiranih nacionalnih studija ili su zatvarene. Taj proces stvorio je potrebu za dubinskom redefinicijom discipline u odnosu na blisko srodnu južnoslavistiku (*koja uz postjugoslavenski prostor uključuje i Bugarsku*) i serbokroatistiku (koja se dalje diferencirala na kroatistiku, srbistiku, montenegristiku i bosnistiku). U svom eseju „*Fantom jugoslavistike*" iz 1993. godine (njemački: *Das Phantom der Jugoslavistik*) njemački slavist Reinhard Lauer izjavio je cijela disciplina utemeljena na istorijskoj koincidenciji postojanja jugoslavenske države i na „*isključivanju bugarskih komponenti i interesa*" zaključujući da bi južnoslavistika trebala zauzeti njezino mjesto. Unatoč tome, konflikt na prostoru bivše Jugoslavije privukao je značajnu akademsku pažnju s više od 130 objavljenih knjiga i s brojnim autorima koji ga izučavaju u okviru jugoslavenskih ili postjugoslavenskih studija. Zbog tih je ratova jugoslavistika tijekom 1990-ih bila usko povezana sa sigurnosnim studijima. Danas se ovo područje izučavanja u znatno suženom i preciznije definiranom obliku bavi interdisciplinarnom analizom raznih jugoslavenskih i postjugoslavenskih fenomena, društvenih odnosa i praksi.

Izori
-----

1. ↑  Ana Petrov; Andrija Filipović (2017). „Introduction: Towards Yugoslav Studies". *AM Journal of Art and Media Studies* (13): 1–4.
2. 1 2  Elena Messner (2008). „Die Frage der Südslawistik/Jugoslawistik/Serbokroatistik nach 1991". *Kakanien Revisited* **27** (2): 1–6.
3. ↑  Sabrina P. Ramet (2005). *Thinking about Yugoslavia: Scholarly Debates about the Yugoslav Breakup and the Wars in Bosnia and Kosovo*. Cambridge University Press. ISBN 978-0-521-85151-0.
4. ↑  James Gow (1993). „Yugoslav studies and security studies: The future". *Journal of Area Studies* **1** (3): 169–176.
5. ↑  „Разговори о Југославији: увод у (пост) југословенске студије (19)". Muzej Jugoslavije. Pristupljeno 1 May 2022.
Glavna cesta
Akvedukt
**Faselis** (latinski: ) bio je drevni likijski grad koji se nalazio na mjestu današnje provincije Antalya u Turskoj. Smješten je između planina Bey i šuma nacionalnog parka Olympos, 16 km zapadno od turističkog mjesta Kemer i na 57. kilometru ceste Antalya–Kumluca. Faselis i drugi drevni gradovi se također mogu posjetiti i jahtama.

Historija
---------

Grad su osnovali Rođani oko 700. pne. S obzirom da je smješten na prevlaci između dvije luke, postao je jedan od najvažnijih gradova zapadne Likije odnosno središte trgovine između Grčka, Azije, Egipta i Levanta, iako nije pripadao Likijskoj Ligi. Grad su osvojili Perzijanci zajedno s ostatkom Male Azije, a kasnije ga je osvojio Aleksandar Veliki. 

Nakon Aleksandrove smrti, grad je bio u egipatskim rukama od 209. do 190. pne. pod dinastijom Ptolomejevića, da bi ugovorom iz Apameje bio predan Kraljevstvu Rodosa, zajedno s ostatkom Likije. Od 190. do 160. pne. je ostao pod upravom Rođana, da bi nakon 160. pne. došao u Likijsku konfederaciju pod rimskom hegemonijom. Faselis, kao i Olympos, je u 1. vijeku pne. bio pod stalnom prijetnjom pirata, a neko vrijeme ga je čak zauzeo pirat Zekenit dok ga nisu porazili Rimljani. Godine 42. pne. ga je pod rimsku vlast stavio Brut. U bizanstko doba je postaos središte episkopije, a od 3. vijeka n.e. se bilježi propadanje prirodne luke, koju ponovno napadaju pirati. S vremenom je izgubio važnost pod Arapi|arapskim napadima, da bi osiromašio u 11. vijeku. U njemu je postojao hram boginje Atene, a odatle je poticao i znameniti pjesnik i govornik Teodekt. Bio je poznat i po svojim ružama. Napušten je kada su Seldžuci počeli graditi luke Alanya i Antalya.

Izvori
------

1. ↑  „Phaselis".  iz *Katoličke enciklopedije*.

Eksterni linkovi
----------------

***Faselis*** na Wikimedijinoj ostavi

* Phaselis Pictures
* Lycian History
* Encyclopaedia of Turkey: Phaselis article Arhivirano 2010-09-28 na Wayback Machine-u
* Catholic Encyclopedia: Phaselis article
* Turkish Ministry of Culture article
* Herodotus Project: Phaselis

Koordinate: 36°31′25″N 30°33′08″E﻿ / ﻿36.52361°N 30.55222°E﻿ / 36.52361; 30.55222
Vrh Slobodna Koreja (4.777,6 m)
Vrh Semjonova Tjanšanskog
**Jugoslavenska ekspedicija na Tian Shan 1987** bila je dio višegodišnje tradicije u posjetama jugoslavenskih alpinista Sovjetskom Savezu. Sve je počelo sa Kavkazom a nastavilo se Pamirom, na kojem se dostižu visine od 7.000 m. Većina jugoslavenskih himalajaca prva iskustva sa visokim planinama sticala je na Kavkazu i Pamiru, pa su se ti pohodi smatrali kao neka vrsta ekspedicijske škole.

Tian Shan je planinski lanac, dug više od 2.400 kilometara, na granici između Kirgistana (nekadašnje Kirgiske SSR u Sovjetskom Savezu) i Kine. Okružen je pustinjom Kazahstan na sjeverozapadu, Takla Mahan na jugu i Gobi na istoku, tako da ni jedna rijeka koja izvire na Tian Shanu ne dopire do mora. Naziv Tian Shan potiče iz kineskog jezika i znači *Nebeske planine*. Dio lanca naziva se Kirgiski hrbat.

Organizacija pohoda povjerena je Planinarskom savezu Hrvatske. Vođa je bio Branko Puzak. Ekspediciju je sačinjavalo 15 alpinista iz: 

1. SR Hrvatske (8): Snježana Bilač, Nives Boršić, Davor Butković, Berislav Mokos, Vlado Paušić, Edvard Retelj, Branko Šeparović
2. SR Slovenije (3): Drago Frelih, Andrej Gradišnik, Robert Jamnik
3. SR Srbije (2): Zoran Bogdanović, Radoslav Milojević
4. SR Bosne i Hercegovine (2): Dragan Ilić, Željko Rudan

Ekspedicija je krenula 2. jula avionom iz Beograda do Moskve, a sutradan u Biškek (tadašnji Frunze), glavni grad Kirgistana. Nakon toga autom su se prebacili do stalnog alpinističkog logora Ala Arča i na kraju još tri sata do svog logora odakle su išli na uspone. Povratak je bio 21. jula letom iz Moskve. Cilj je bio alpinistički usponi po stijenama Kirgiskog hrbata sa vrhovima: Semjonov Tjanšanski (4.895 m), Korona (4.860 m), Slobodna Koreja (4.777,6 m), Ishatelj, Teke Tor i Boks.

Usponi
------

Ekspediciju je pratilo loše vrijeme. Od 14 dana samo je prvi dan bio sa lijepim vremenom. Puno im je pomogla činjenica da je ovdje 1985. godine bila slovenačka ekspedicija koja je izdala knjižicu o svom pohodu sa brojnim fotografijama. Ispenjali su ukupno 17 različitih smjerova (39 čovjek-smjerova), od toga 8 prvenstvenih i jednu prvenstvenu varijantu. 

Dvije ženske članice, nakon povratka sa uspona na Vrh Semjonov Tjanšanski (4.895 m), na snježnom polju, udarila je lavina, povukla u dubinu 300 metara i izbacila na rub žlijeba, bez posljedica.
**Lazar Tomanović** (Lepetani kraj Herceg Novog, 30. ožujka 1845. – Herceg Novi, 2. studenog 1932), crnogorski premijer, ministar, publicist.

Školovao se u Herceg-Novom, Zadru, Novom Sadu, studirao u Budimpešti a doktor je pravnih znanosti postao u Grazu. Kako se Herceg-Novi tada nalazio u Austro-Ugarskoj, Tomanović se politikom počeo baviti u *Srpskoj narodnoj stranci* Dalmacije i bio je poslanik Dalmatinskoga sabora. 

Godine 1891. dolazi u Kneževinu Crnu Goru i postaje glavni urednik lista Glas Crnogorca. Prremijer Vlade (vidi: Ministarski savjet) postaje u travnju 1907. i na toj je dužnosti, u nekoliko mandata, do lipnja 1912. godine. Bio je i ministar vanjskih poslova i ministar pravosuđa.

Kao premijer organizirao svečanosti proglašenja Kraljevine Crne Gore 1910. godine. Bio je veoma odan Knezu/Kralju Nikoli I. Petroviću.

Tijekom službovanja u crnogorskoj prijestonici, kao kvalificirani pisac, objavio je niz historiografskih pokušaja kojim je nastojao dokazivati kako crnogorska država ni jednoga trenutka u srednjem vijeku nije bila dijelom Osmanskoga Carstva.

Nakon 1918. više se ne bavi politikom, te živi Herceg-Novome gdje je pisao historiografske prikaze.

Važnija djela
-------------

* "Petar II. Petrović Njegoš kao vladalac" (1896)
* "Ivan Crnojević, gospodar Zetski" (1900)
* "Događaji u Boki kotorskoj 1797.-1814." (1922)
* "Iz moga ministrovanja" (djelovi memoara, časopis "Nova Evropa", Zagreb, 1921)

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 161372847
* LCCN: nb2007017447
* ISNI: 0000 0001 1782 4899
* GND: 1218263539
* NKC: js2015894452

 |
**Karađoz-begov most u Blagaju** je kameni most na pet lukova na rijeci Buni, naselje Blagaj (Mostar), opština Mostar, Bosna i Hercegovina.

Lokacija
--------

Premošćuje rijeku Bunu u pravcu sjeverozapad-jugoistok. Udaljen je oko 700 m nizvodno od izvora rijeke Bune, preko kojeg je vodio stari put za Stolac.

Istorija mosta
--------------

Istorijskih podataka o Karađoz-begovom mostu ima malo. Nastao je, vjerovatno, na mjestu ranijeg srednjevjekovnog prelaza preko rijeke, a sagrađen je kao zadužbina Zaim hadži Mehmed Karađoz–bega. Most se prvi put pominje u vakufnami tog mostarskog dobrotvora iz 1570. godine, pa je prema tome morao nastati nešto ranije.

Polovinom 19. vijeka, most je bio znatnije oštećen ili ruševan, i izvjesna Belfe-Kadira, kći Ali-bega Velagića je dala novac za njegovu popravku. Natpis o ovoj popravci je stajao uzidan u most. Danas se tabla, dimenzija 65 x 60 cm, nalazi u dvorištu Sultan Sulejmanove džamije u Blagaju. Pretpostavka je da je spašena prilikom rušenja mosta tokom Drugog svjetskog rata.

Opis
----

Gotovo bez izuzetka, mostovi u Hercegovini građeni su od kamena. Konstruktivni sistem je bio temeljno zasnovan na osnovnim elementima: svod i luk. Pri gradnji kamenih mostova upotrebljavani su i kovano gvožđe i olovo za spajanje pojedinih kvadera, naročito svodnjaka, dijelova vijenca, ograde i dr.

Oblik Karađoz-begovog mosta je sličan većini kamenih mostova na više lukova nastalih u tom razdoblju, koji veličinom raspona lukova i strijelom rastu prema sredini mosta i tako tvore karakterističnu usponsku liniju, koja se na sredini prelama. Taj osnovni oblik mosta je narušen kasnijim podizanjem nivelete ceste, a s tim u vezi i izvorne nivelete mosta, pa su uz desnu obalu nastali trokutasti nadozidi na fasadi. Ukupna dužina mosta, računajući otvore i središnje stubove, iznosi 33,40 m,
Karađoz-begov most se sastoji od pet kamenih bačvastih svodova koji su zidani od pravilnih klesanaca u horizontalnim slojevima. Svodovi se oslanjaju na četiri kamena zidana stuba u koritu rijeke i na dvije stope na obalama Bune. Stubovi mosta napravljeni su od lijepo obrađenih kamenih kvadera i nisu standardni. Sudeći po načinu građenja, most su radili domaći majstori. 

Most je nacionalni spomenik kulture.

Literatura
----------

* Džemal Čelić i Mehmed Mujezinović, Stari Mostovi u BiH, 1969. str.206-209.

Vanjske veze
------------
**Hinakaimauliʻawa** (Hina = božica Mjeseca; **Hina-kai-mauli-ʻawa**) bila je havajska plemkinja, poglavarka (ili princeza) Koʻolaua na havajskom otoku Oahuu.

Bila je kćerka poglavice Kalehenuija i njegove supruge, plemkinje Kahinalu te tako unuka poglavice Mawekea sa Tahitija; također, bila je rodica poglavice Kumuhonue i poglavarke Nuakeje od Molokaija.

Nakon očeve je smrti Hinakaimauliawa zavladala jednim dijelom Oʻahua. 

Udala se za poglavicu Kahiwakaʻapua (Ka-hiwa-ka-ʻapu). Njihova se kći zvala Mualani, od koje je potekao kralj Kaulaulaokalani.

Izvori
------

1. ↑  Kamakau, Samuel Manaiakalani, *Ka Nupepa Kuokoa* (novine). 1865. *Ka Moolelo O Hawaii Nei*. Prevela Mary Kawena Pukui.
2. ↑  Kamakau, Samuel M. *Ruling Chiefs of Hawaii* (Revised Edition), *Appendix Genealogies* (Kamehameha Schools Press, Honolulu, 1961.).
3. ↑  „*Family of Maweke*". Arhivirano iz originala na datum 2016-08-27. Pristupljeno 2016-11-07.
4. ↑  „*Family tree of Hinakaimauliawa*". Arhivirano iz originala na datum 2016-03-16. Pristupljeno 2016-11-07.
**Goran Vrbanc** (Rijeka, 8. listopada 1984.) je hrvatski profesionalni košarkaš. Igra na poziciji bek šutera, a trenutačno je član hrvatskog KK Zadar.

Karijera
--------

Karijeru je započeo 2003. u riječkom "Triglavu", gdje je zajedno trenirao sa Baždarićem. Najbolja sezona mu je bila 2005./2006. kada je imao prosijek 21,8 koševa, 2,8 skoka i 1,6 asista po utakmici U "Triglavu" je ostao ukupno tri sezone, a 2006. odlazi u zagrebačku Cibonu. Sudjelovao je na dva hrvatska All-Star susreta, 2005. i 2006. Iako mu je karijera krenula u dobrom smjeru, čak je bio pozvan na pripreme Hrvatske reprezentacije u Selcu za Svjetsko prvenstvo u Japanu 2006. ali ozljedio se u siječnju 2007.

Nakon operacije stopala i stres frakture koju je zaradio četiri mjeseca kasnije, prošao je čitavu rehabilitaciju, i čak je 13 mjeseci ukupno proveo izvan parketa. Iako se činilo da je teška ozljeda iza njega, novi liječnički nalazi pokazali su zbog dugog mirovanja, koji su prethodili njegovom povratku, mora otići na novu operaciju desnog stopala koja bi omogućila da se vrati u ono stanje u kojem je bilo prije tegoba. Ozljeda ga je udaljila s parketa skoro tri godine.

Iako se je uspio oporaviti, Cibona ništa nije prepustila slučaju, nego je sporazumno s njim odlučila raskinuti ugovor. U veljači 2009. odlazi na posudbu u bosanskohercegovački Široki ERONET. Istekom posudne na kraju sezone natrag se vratio u Cibonu i bio priključen prvoj momčadi.

Izvori
------

1. ↑  „Goran Vrbanc na novu operaciju". Arhivirano iz originala na datum 2008-06-29. Pristupljeno 2014-07-26.
2. ↑  „Vrbanc do kraja sezone u Širokom". Arhivirano iz originala na datum 2009-02-26. Pristupljeno 2014-07-26.

Vanjske poveznice
-----------------

* Profil na NLB.com

| * p
* r
* u
KK Cibona - trenutačna momčad |
| --- |
| 
4 Vrbanc |
5 Gordon |
7 Bogdanović |
9 Troha |
10 Radošević | 
11 Vukušić |
12 Andrić |
14 Bagarić |
15 Zubčić |
19 Princ |
20 Rozić |
22 Graves |
33 Tomas
Trener: Perasović
 |
**Giuseppe Valadier** (Rim, 1762.. - Rim, 1839), bio je talijanski arhitekt koji je djelovao u Rimu od pontifikata Pia VI. do Burbonske restauracije. Kao metodični sljedbenik Palladijeva djela i tadašnjih francuskih iskustava bio je jedan od najvećih rimskih neoklasicističkih arhitekata.
Najznačajnija djela su mu fasada rimske crkve San Pantaleo (1806) i rekonstrukcija Piazze del Popolo i Parka Pincio 1824.

Biografija
----------

Njegovi preci bili su Francuzi koji su se 1714. doselili u Rim, otac Luigi bio je zlatar, pa je i Giuseppe izučio taj zanat i nastavio raditi u radionici svoga oca sve do 1827. Paralelno je studirao arhitekturu i radio na toj karijeri, tako da je 1781. imenovan je arhitektom Svete palače (Vatikana), zatim je 1786. proglašen komornikom; a od 1810. bio je jedan od direktora za javne radove arhitekturu. Karijeru je završio kao nastavnik na Accademia di San Luca (1821.-37.).

Njegov prvi važniji rad bila je rekonstrukcija Urbinske katedrale izveden 1789. U Rimu je izradio zanimljiv projekt za Palazzo Braschi (1788-90), između 1800-17 radio je na vili princa Poniatowskog, a nakon tog 1805. na obnovi Mosta Milvio. 
Zatim je podigao fasade za rimske crkve San Pantaleo (1806) i San Rocco (1834). Sve vrline njegova karaktera i talenta vide se na Piazza del Popolo i Parka Pincio na kojem je radio od 1816. od 1824.

U Ceseni je između 1814.-25. sagradio crkvu Santa Cristina.

Između 1824.-31. radio je zajedno sa Bertelom Thorvaldsenom na njegovoj grobnici za papu Pia VII. u Bazilici sv. Petra. 
U posljednjim godinama svog života posvetio se uglavnom obnovi antičkih spomenika (Titov slavoluk, 1819-1821, Portunov hram 1829-35).

Svoja predavanja na Akademiji sv. Luke sistematizirao je i objavio između 1828-39.

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5 6 7 8 9  „*Valadier, Giuseppe*" (talijanski). Treccani. Pristupljeno 1. 03. 2018.

Vanjske veze
------------

***Giuseppe Valadier*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Valadier, Giuseppe* (`it`)
**Grantha pismo** (tamilski: கிரந்த ௭ழுத்து, malayalam: , sanskrit: ग्रन्थलिपि) je drevno pismo koje se često upotrebljavalo u Južnoj Indiji. Općenito se vjeruje da je evoluiralo od brahmija, još jednog drevnog indijskog pisma. Uticalo je na razvoj malajalamskog, tulu, tajlandskog i sinhala pismo. Varijante pisma koje su koristili Pallave se zovu *Pallava Grantha*, odnosno **Pallava pismo**. Nekoliko pisama Jugoistočne Azije kao što su Monsko pismo u Burmi, javansko pismo u Indoneziji i kmersko pismo u Kambodži, razvili su se od ove varijante.

Eksterni linkovi
----------------

***Grantha pismo*** na Wikimedijinoj ostavi

* Quick facts about Grantha at AncientScripts.com
* Article at Omniglot
* Tamil Nadu Archeological Department - Grantha Webpage Arhivirano 2010-01-11 na Wayback Machine-u
* more about Arhivirano 2006-12-06 na Wayback Machine-u
* Digitized Grantha Books Arhivirano 2010-07-31 na Wayback Machine-u
* Software package with Grantha OpenType font and typewriter for Grantha and Manipravalam for Win XP, Vista, Win 7 Arhivirano 2010-11-08 na Wayback Machine-u
Za ostale osobe s istim imenom, v. John Aubrey.

**Džon Obri** (engl. ; Viltšir, 12. mart 1626 — Oksford, 7. jun 1697) je bio engleski arheolog. Odlikovao ga je naučni pogled na svet i želja da se pristup svakom problemu temelji na principima klasifikacije i komparacije. Taj novi odnos jasno je 1686. formulisao Obrijev savremenik dr Robert Plot: „

 Wikiquote
*„Nemam nameru da se petljam s pedigreima i poreklima, ni porodica ni zemalja, budući da je moja zamisao uistinu to da izbegnem što je više moguće i ličnosti i dela, te da se poglavito posvetim stvarima a i među njima samo one koje su većma udaljene od našeg vremena. To je pristup jednog arheologa"*
Stav arheologa onoga doba bio je da je proučavanje starina samo sastavni deo proučavanja predela pa se tako i Obri u svom voljenom Viltširu osvrće na sve vrste prirodnih i veštačkih pojava. Njegovo najbolje arheološko delo **Monumenta Britanika** (lat. *Monumenta Britannica*) nikada nije objavljeno izuzev nekih delova uvršćenih u Kemdenovu „Britaniju" iz 1695. Sadržaj Britanskih spomenika otkriva Obrijeva interesovanja i pristup. Prvi deo posvećen je velikim istorijskim spomenicima Veseksa među kojima su Stounhendž, Ejvberi i Silberi. On je prvi izgradnju ovih spomenika pripisao predrimskim keltima i njihovom sveštenstvu, druidima, poznatim iz spisa Tacita i drugih autora. Drugi deo se bavi prerimskim i rimskim logorima i utvrđenjima, kao i rimskim civilnim naseljima, opet prevashodno u Veseksu. Treći deo je raznolikiji i obuhvata humke, keramiku, puteve, mozaičke podove i novčiće. Četvrti deo, koji nikada nije završio bavi se odabranim srednjovekovnim spomenicima i studiji o arhitektonskim stilovima. On je prvi ispravno zaključio da su prozori naročito pogodni za datiranje objekata.

Najznačajnija odlika njegovog dela je to što smatra da su podaci vredni sakupljanja i klasifikovanja sami po sebi a ne samo da bi potkrepili neku teoriju. Isti stav susrećemo i kod njegovih savremenika u oblasti botanike i paleontologije. Nije verovao u mit o dobrom divljaku koji je u to doba bio široko zastupljen u Evropi sahvaljujući upoznavanju sa severnoameričkim Indijancima. Obrijev naučni stil je naslednika dobio u Vilijamu Stukliju.

Vanjske veze
------------

* The Correspondence of John Aubrey (1,073 letters) in EMLO
* Djela čiji je autor John Aubrey na Projektu Gutenberg
* Works by or about John Aubrey at Internet Archive
* '*Brief Lives', chiefly of Contemporaries, set down by John Aubrey, between the Years 1669 & 1696*; edited by Andrew Clark
	+ Volume I A-H at the Internet Archive
	+ Volume II I-Y at the Internet Archive
* Richard Colt Hoare's `Life of John Aubrey' Arhivirano 2008-03-07 na Wayback Machine-u
* mym's Aubrey Shrine
* Šablon:UK National Archives ID
* Šablon:NPG name

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 71386625
* LCCN: n50030843
* ISNI: 0000 0001 0913 4222
* GND: 118835084
* SELIBR: 393198
* SUDOC: 026695014
* BNF: cb11889427n (podaci)
* BIBSYS: 90147861
* ULAN: 500029915
* NLA: 35010054
* NDL: 00431887
* NKC: mzk2017961947
* BNE: XX5713327
* CiNii: DA02874274
* RKD: 2893
* NSK: 000166147

 |
**Hren** ili **ren** (*Armoracia rusticana*, sin. *Cochlearia armoracia*), višegodišnja biljka iz porodice krstašica (Brassicaceae).

Karakteristike
--------------

Korijen hrena
Hren je grmasta biljka do 1,2 m visoka. Stabljika je 30 do 40 cm duga i do 6 cm široka. Cvjetne latice hrena su križno raspoređene. Korijen stabljike je bijele boje i koristi se kao povrće ili začin. Rezan ili riban, zbog enzima koje sadrži, širi jak miris, koji izaziva suze. Upotrebljava se samo svjež korijen, no jestivo je i mlado lišće. Može se dugo sačuvati u podrumu zakopan u vlažan pijesak. Hren samonikao raste uz rijeke i jezera, te na vlažnim livadama i zapuštenim površinama.

Rasprostranjenost
-----------------

Prapostojbina hrena je istočna i južna Evropa (ime je slavenskog porijekla), gdje se danas može naći u divljoj formi. Odatle se raširio po Evropi. 
Japanski hren, vasabi, je po aromi sličan evropskom, ali se zelenom bojom razlikuje od njega.

Upotreba
--------

Prvobitno je hren služio kao ljekovita biljka. U srednjem vijeku koristili su ga protiv trovanja, bolova u uhu, groznice itd. Danas se koristi da bi se poboljšala otpornost organizma i u zaštiti od prehlade. Pospješuje isto tako krvotok, olakšava iskašljavanje, liječi od gripe i infekcije mokraćovoda. Kod vanjske upotrebe primjenjuje se kao oblog kod reume, zglobobolje, uboda insekata, išijasa i bolova nerava. Kod glavobolje treba udisati miris naribanog hrena. Pomaže kod teškoća probave. Sadrži antibakterijske i antikarcinogene tvari, kojih ima i bijeli luk (allicin, sinigrin). Hren nije podoban za osobe sa bubrežnim, želučanim i teškoćama štitnjače.
Kao začin služi se najčešće nariban, kao dodatak kuhanom mesu ili kao dodatak umacima. Kao lek se može koristiti u vidu sirupa, kuvan u vodi ili belom vinu, kao čaj.

Hemijski sastav
---------------

Zbog svoje ljekovitosti bio je poznat još u antičko doba. Sadrži vitamine C, B1, B2 i B6, kalijum, kalcijum, magnezijum, željezo i fosfor. Djeluje antibakterijski.

U hemijskom sastavu ima sinigrin, koji se raspada na alil-izo-sulfocijanid, glikozu i kalijum-hidrogensulfat. Sadrži i šećer, asparagin, glutamin i dr. Hren je omiljen narodni lijek i zdrav začin. Djelovanje mu je slično gorušici, koja se koristi za izradu senfa.

Narodno vjerovanje
------------------

Hrenu se oduvijek pripisivala ljekovita moć, pa su ga zbog toga narezanog na kolutove i nanizanog na konac stavljali djeci oko vrata, kao amajliju. Kriška hrena u novčaniku, po vjerovanju, čini da on nikada nije prazan.

Galerija
--------

* Lišće i cvjetovi hrena.Lišće i cvjetovi hrena.
* Korijeni hrena.Korijeni hrena.
* Presjek stabljike hrena.Presjek stabljike hrena.

***Hren*** na Wikimedijinoj ostavi

Референце
---------

1. ↑  „Gajenje domaćeg RENA: Otporan na sušu, lekovit i ne traži puno nege". *Agrosaveti.rs*
**Köping** čita se **Čeping** je grad od 17,743 stanovnika u sredini južne Švedske, on je i 
administrativni centar Općine Köping od 24,905 stanovnika.

Geografske karakteristike
-------------------------

Köping leži u Grofoviji Västmanland, nedaleko od ušća rijeke Köpingsån u 
Jezero Mälaren, udaljen četrdesetak km zapadno od administrativnog centra grofovije - Västeråsa.

Historija
---------

Köping se prvi put spominje 1257. pod imenom **Laglösaköping**, kontroverznim imenom, koje je vjerojatno značilo trgovište (švedski: *köping*) bez privilegija grada.

Status grada dobio je - 1349. što se vidi iz najstarijeg gradskog grba.

Köping je vjerojatno bio beznačajan grad u srednjem vijeku, koji je iskoristio trend rasta mehaničkih čekića i 
kovačkih manufaktura po Bergslagenu, i postao transportna luka za izvoz njihovih proizvoda i željezne rude 
prema Stockholmu tokom 16. i 17. vijeka.

Tako da je ubrzano je rastao tokom 17. vijeka, ali stagnirao za 18. vijeka, kad mu se broj stanovnika kretao između 1200 -1300.

Nakon 1800. broj njegovih stanovnika ima oscilirajuću krivulju. Relativno najveći rast imao je između 1880. -95 i 1935. - 70. 
a pad između dva svjetska rata i nakon 1970.

Današnji Köping je i nadalje važan lučki grad, za trasport proizvoda iz Bergslagena, ali i za vlastitu brzo rastuću
industriju, u kojoj dominira metalurgija.

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5 6  „Sweden: Västmanland" (engleski). City population. Pristupljeno 26. 05. 2015.
2. 1 2 3 4 5 6  „*Köpings historia*" (švedski). Urbanhistory. Arhivirano iz originala na datum 2013-12-10. Pristupljeno 25. 05. 2015.

Vanjske veze
------------

***Köping, Švedska*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Službene stranice općine Köping* Arhivirano 2021-05-25 na Wayback Machine-u (`sv`)
Gnej Domicije Ahenobarb
 Za ostale osobe s istim imenom, v. Gnaeus Domitius Ahenobarbus.
**Gnej Domicije Ahenobarb** (*Gnaeus Domitius Ahenobarbus*, 11. decembar 17. pne. - januar 40. n.e.) bio je rimski aristokrat i velikodostojnik iz vremena ranog Carstva, koji je bio blisko rodbinski povezan s carevima Julijevsko-Klaudijevske dinastije.

Otac mu je bio carski konzul Lucije Domicije Ahenobarb a majka Antonija Starija, nećaka cara Augusta. Imao je dvije sestre po imenu Domicija - Domiciju Stariju i Domitia Lepida|Domiciju Lepidu, poznatu kao majku zloglasne Valerije Mesaline.

Ahenobarb je karijeru započeo kao oficir u vojsci Gaja Cezara. Prema navodima Svetonija, već tada je stekao reputaciju bahatog i okrutnog čovjeka, naslijeđenu od oca. Svetonije cijeli niz ekscesa kao sakaćenje vitezova koji bi ga se usudili kritizirati na Forumu i namjerno prelaženje dvokolicom preko djece koja su se igrala na Apijevom putu. Kasnije je razvio i sklonost da vara svoje poslovne partnere, ali i za razvrat.

Godine 28. se oženio za Agripinu Mlađu, s kojom će imati sina kasnije poznatog kao car Neron. Usprkos toga je 32. postao carski konzul. Međutim, s vremenom je njegova sve veća nepopularnost, kao i glasine o incestu sa Domicijom Lepidom, natjerali cara Tiberija da ga uhapsi. Od pogubljenja je spasila samo Tiberijeva smrt i dolazak Kaligule na vlast. Nekoliko godina kasnije je Ahenobarb umro od edema, a prije smrti je navodno upozorio kako će svako dijete koje bude imao s Agripinom biti "odvratne naravi" i "predstavljati javnu opasnost".

Izvori
------



| Političke funkcije
 |
| --- |
| Prethodi: **Tiberije i Sejanus**  |  **Konzul Rimskog Carstva zajedno sa Lucijem Aruncijem Kamilom Skribonijanom** 32 | Slijedi: **Galba i Lucius Cornelius Sulla Felix**  |
**Julija Livila** (lat. *Iulia Livilla*, također poznata i kao *Iulia Germanici Caesaris filia* ili *Livilla Germanici Caesaris filia*) (Lezbos, početak 18 - Pandaterija (suvremeni Ventotene) (?), kraj 41/početak 42.) bila je rimska plemkinja iz Julijevsko-Klaudijevske dinastije, poznata kao najmlađe dijete Germanika i Agripine Starije, odnosno najmlađa sestra cara Kaligule.

Rodila se kada joj je otac putovao na Istok gdje bi nadgledao tamošnje provincije. Godinu dana kasnije je Germanik umro, te se Agripina sa djecom vratila u Rim. Odrasla je u kući bivše carice Livije, a kao dijete bila vjerena za Kvintilija Vara. Kada je Kvintilije 27. pao u nemilost, vjerena je za Marka Vinicija, za koga se oženila i koji je potom služio kao konzul i prokonzul u Aziji. Nakon što joj je brat Kaligula došao na vlast, prema antičkim izvorima je uživala niz počasti, ali se slično kao i sestre Druzila i Agripina Mlađa odala razvratu, te imala incestuozne veze s bratom te bila prostituirana. Godine 39. je zajedno s Agripinom bila upetljana u zavjeru protiv Kaligule, te ju on njih dvije protjerao na Pontinske otoke. Nakon Kaligulinog ubistva je vraćena u Rim naredbom novog cara (i njenog strica) Klaudija. Vrlo brzo je, međutim, došla u nemilost Klaudijeve supruge Mesaline, te je na njen nagovor - pod optužbom za preljub - protjerana na Pandeteriju. Tamo je krajem 41. ili početkom 42. pogubljena po Klaudijevom naređenju, najvjerojatnije izgladnjivanjem.

U popularnoj kulturi
--------------------

U romanu *Ja, Klaudije* Roberta Gravesa se navodi kao Lezbija, najvjerojatnije kao referenca na otok gdje je rođena. U britanskoj TV-seriji *The Caesars* iz 1968. ju je tumačila Jenny White, a u filmu *Kaligula* iz 1979. Mirella d'Angelo.

Napomene
--------

1. ↑  E. Groag, A. Stein, L. Petersen - e.a. (edd.), *Prosopographia Imperii Romani saeculi I, II et III* (**PIR**), Berlin, 1933 - I 674
2. ↑  *CIL*,6,3998
3. ↑  *CIL*,6,10563
4. ↑  *CIL*,6,4362
5. ↑  *CIL*,6,891

  



***Julija Livila*** na Wikimedijinoj ostavi
**Gnej Malije Maksim** (*Gnaeus Mallius Maximus*, 2. vijek pne.) je bio rimski političar i vojskovođa, najpoznatiji kao komandant jedne od rimskih vojski uništenih u katastrofalnoj bitci kod Arauzija.

Maksim je bio skromnog porijekla i u rimskoj politici je napredovao koristeći novostečeno bogatstvo kao *homo novus*. Godine 105. pne. je za vrijeme cimbrijskog rata izabran za konzula i poslan u Transalpinska Galiju kako bi zaustavio pohod Cimbra i Teutonaca. Malije se svoju vojsku trebao spojiti s vojskom prokonzula Kvinta Servilija Cepiona. Cepion i Maksim su se, međutim, smatrali političkim suparnicima i nisu koorodinirali aktivnosti. Štoviše, kada je Malije počeo pregovarati s Cimbrima o tome da se mirno povuku iz Galije, Cepion ih je na svoju ruku napao. Rezultat je bilo potpuno uništenje obje rimske vojske, odnosno po broju mrtvih najgori poraz u rimskoj vojnoj historiji. I Maksim, kao i Cepion, je preživio bitku; kao i on, nakon povratka u Rim postao je optuženik na suđenju te na kraju bio osuđen na progonstvo.

Izvori
------



|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Prethodi: **Quintus Servilius Caepio i Gaius Atilius Serranus**  |  **Konzul Rimske Republike** *zajedno sa Publijem Rutilijem Rufom* 105. pne. | Slijedi: **Gaius Flavius Fimbria i Gaius Marius**  |
Julija Mamea na novcu
**Julija Avita Mamea**, ili, samo **Julija Mamea** (rođena oko 180, umrla 235. godine) bila je kći Julije Meze, jedne od moćnih žena koje su održavala dinastiju Severa na vlasti. Julija Mamea je bila sestra Julije Soemias.

Julija Mamea se udala za Gesija Marcijana, s kojim je imala sina, docnijeg cara, Aleksandra Severa. Za razliku od svoje sestre, Julija Mamea navodno nikada nije bila uvučena u neki skandal, i živela je, navodno, neporočnim životom. Kada su se Elegabal i njegova majka Julija Soemias pokazali kao nekompetentni vladari, ukazala se šansa Aleksandru Severu, sinu Julije Mameje. On je postao car kada je 222. godine Elegabal bio ubijen od strane pretorijanaca. Julija Mamea je kao regent vladala u ime Aleksandra koji je tada imao svega 14 godina. Čim je odrastao Aleksandar je počeo ukazivati punu počast svojoj majci. Julija Mamea je pratila sina na svim njegovim ratnim pohodima, što je kao praksu uvela još Julija Domna, žena Septimija Severa. Tako je Julija Mamea putovala na Istok, u rat protiv Parćana. Pratila je sina kada je ovaj ratovao protiv Germana. Kada su Aleksandra Severa ubili njegovi vojnici blizu Moguntiakuma, Juliju Mameju je zadesila ista sudbina.

Eksterni linkovi
----------------

***Julija Mamea*** na Wikimedijinoj ostavi

* "Julija Mamea" na strani -{livius.org}- Arhivirano 2007-04-13 na Wayback Machine-u
**Gnej Manlije Vulzon** (*Gnaeus Manlius Vulso*, početak 2. vijeka pne.) je bio Rimska Republika|rimski vojskovođa i političar, poznat po tome što je izabran za konzula godine 189. pne. zejedno s Markom Fulvijem Nobiliorom. Kao komandant rimskih ekspedicijskih snaga u Maloj Aziji je 189. pne. vodio uspješan pohod protiv galatijskih Gala poznat kao galatijski rat. Rimski historičari daju oprečne podatke o tome je li ili nije zbog toga imao trijumf. 

Vulzon je bio patriciji|patricij, porijeklom iz znamenitog roda (*gens*) *Manlia*. Nije poznato je li potomak Aula (ili Gaja) Manlija Vulzona koji je bio konzul godine 474. pnme. ili od Lucija Manlija Vulzona Longa koji je godine 256. pne. i 250. pne. bio konzul (zajedno s Markom Atilijem Regulom).

Dio historičara vjeruje kako je Aulo Manlije Vulzon, izabran za konzula 178. pne. bio njegov mlađi brat.

Napomene
--------



|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Prethodi: **Lucius Cornelius Scipio Asiaticus i Gaius Laelius**  |  **Konzul Rimske Republike** *zajedno s Markom Fulvijem Nobiliorom* 189. pne. | Slijedi: **Gaius Livius Salinator i Marcus Valerius Messalla**  |
**Luka Nižetić** (Split, 12. kolovoza 1983.), hrvatski pjevač pop-rock izričaja.

Godine 2005. objavio je svoj debi album "Premijera". Najpoznatiji je po hitovima *Ponekad poželim* i *Proljeće*.

Biografija
----------

Luka je drugo dijete Tamare i Mila. Ima stariju sestru Petru, TV voditeljicu (*Po ure torture*). Za njega kažu da je bio živo dijete.[*nedostaje referenca*] Nostalgično je vezan uz splitski kvart Mertojak u kojem je odrastao, a po svemu sudeći Luka i nema namjeru iseliti do daljnjega iz svog grada.[*nedostaje referenca*]

Kako su Lukini roditelji uvidjeli da Luku okupira jedino glazba, na prvo glazbeno školovanje su ga poslali kod časnih sestara, točnije kod časne Cecilije, kod koje je pohađao satove klavira. Negdje u petom razredu osnovne počeo je odlaziti i na satove pjevanja kod Miše Limića, gdje se po prvi put susreo s osnovama skladanja glazbe.[*nedostaje referenca*] S opernom divom Sanjom Erceg–Vrekalo je Luka vježbao i usavršavao tehniku pjevanja.

U 17-toj godini Luka je napisao svoju prvu pjesmu, *Ludi grade*, koju je Zdenko Runjić uvrstio u program Melodija hrvatskog Jadrana 2001. gdje, na sveopće iznenađenje, mladi pjevač osvaja 3 Srebrna galeba za 2. nagradu stručnog ocjenjivačkog suda (za glazbu, tekst i interpretaciju). Nakon toga su uslijedile godine s više i manje zapaženim nastupima na raznim festivalima. 

Godina 2004. je prijelomna za mladog splitskog glazbenika, jer potpisuje ugovor s diskografskom kućom Menart, a naredne godine objavljuje debitantski album pod imenom Premijera, s kojeg su skinuti uspješni singlovi *Ne krivi me*, *Tebi pjevam*, *Ponekad poželim*, *Proljeće* i *Meni trebaš ti*. Nakon svog drugog nastupa na Dori 2005. na kojoj je predstavio svoju autorsku pjesmu *Proljeće*, postaje općepoznato glazbeno lice u Hrvatskoj. Slijedi nominacija za diskografsku nagradu Porin u kategoriji za debitanta godine, te nastup na samoj dodjeli nagrada u Osijeku.

S uspjesima nastavlja na Hrvatskom radijskom festivalu 2006. godine, gdje s Lanom Jurčević izvodi skladbu *Prava ljubav*, koja u vrlo kratkom roku postaje još jednim Lukinim hitom, osvajajući vrhove domaćih top lista. Na Festivalu zabavne glazbe Split 2006. predstavlja pjesmu *More*, s kojom u prvoj finalnoj večeri osvaja Zlatno jedro (prvu nagradu publike), dok mu je u Superfinalu pripala treća nagrada publike.

Godine 2007. izlazi mu novi album, "Slobodno dišem". Prema sudu radijskih slušatelja, Luka Nižetić i klapa Nostalgija su sa skladbom *Samo mi reci da (Ljepotice mala)* osvojili nagradu u pop-rock kategoriji na Hrvatskom radijskom festivalu 2007. Krajem iste godine je u paru s Mirjanom Žutić pobijedio u drugoj sezoni TV emisije "Ples sa zvijezdama".

Godine 2008. Luka Nižetić je izdao album "Na tren i zauvijek".

Diskografija
------------

### Albumi

* Premijera (2005.)
* Slobodno dišem (2007.)
* Na tren i zauvijek (2008.)

Vanjske veze
------------

* Službene stranice Arhivirano 2006-08-05 na Wayback Machine-u
* Službeni blog Arhivirano 2008-12-17 na Wayback Machine-u
* Luka Nižetić: "Za Hrvatsku bez krzna"
* Službene stranice Menart
**Dr. Mohamad Nadžibula Ahmadzaj** (paštunski: ; februar 1947 – 28. septembar 1996), poznatiji kao **Nadžibula** ili **Nadžib**, bio je afganistanski komunistički političar, najpoznatiji kao posljednji predsjednik Demokratske Republike Afganistan, koju je vodio od 1986. do 1992. godine.

Nadžibula, koji je porijeklom bio iz paštunskog plemena Ghilzai, je rođen u Kabulu, gdje se obrazovao na gradskom univerzitetu i 1975. godine stekao ljekarsku diplomu. Od 1965. je bio član komunističke Narodne demokratske partije Afganistana, s vremenom postavši blizak suradnik Babraka Karmala te član partijske frakcije Parčam. Nakon Saur revolucije 1978. je dobio niži položaj u državnoj upravi, ali je nakratko protjeran u egzil nakon dolaska na vlast predsjednika Hafizule Amina iz suparničke frakcije Halk. Kada je sovjetskom intervencijom 1979. Amina smijenio Karmal, Nadžibula je postao načelnik tajne policije KHAD. Na tom se mjestu istakao izuzetnom brutalnošću, ali i efikasnošću. Nakon što je Karmal uslijed neuspjeha da savlada mudžahedine izgubio sovjetsku naklonost, Nadžibula je 1986. postavljen za generalnog sekretara Partije, a potom je postao i predsjednik. Njegov mandat su obilježili uglavnom neuspjeli napori da mudžahedinsku pobunu smiri političkim ustupcima, što je uključivalo uvođenje višepartijskog sistema, odustajanje od državnog ateizma i uvođenje islama kao državne religije. Iako su ga Sovjeti svojim povlačenjem 1989. godine ostavili bez zaštite, na vlasti se održao još tri godine, prije svega koristeći sve veću neslogu među mudžahedinskim vođama. S vlasti je pao nakon što ga je raspad SSSR krajem 1991. godine ostavio bez saveznika, a u proljeće 1992. je njegov general Abdul Rašid Dostum prešao na stranu pobunjenika. Nadžibula je nakon toga podnio ostavku i sklonio se u diplomatsku misiju UN. Tamo je ostao sve dok ga odatle nisu oteli talibani nakon preuzimanja Kabula četiri godine kasnije; Nadžibula je zajedno sa bratom kastriran, vučen automobilom kroz ulice i na kraju javno obješen.

Vanjske veze
------------

* Biography of President Najibullah

| * p
* r
* u
Predsjednici Afganistana |
| --- |
| Afganistan Republika | 
* Mohammed Daoud Khan

 |
| Afganistan Demokratska Republika | 
* Nur Muhammad Taraki
* Hafizullah Amin
* Babrak Karmal
* Haji Mohammad Chamkani (v.d.)
* Mohammad Najibullah
* Abdul Rahim Hatif (v.d.)

 |
| Afganistan Islamska Država | 
* Sibghatullah Mojaddedi
* Burhanuddin Rabbani

 |
| Afganistan Islamski Emirat | 
* Mohammed Omar

 |
| Afganistan Islamska Republika | 
* Hamid Karzai
* Ashraf Ghani Ahmadzai

 |
**Gnej Kornelije Cina Magnus** (*Gnaeus Cornelius Cinna Magnus*, između 47. pne. i 35. pne. - ?) je bio rimski aristokrat i velikodostojnik iz vremena ranog Carstva. Bio je sin Lucija Kornelija Cine i Pompeje, kćeri Pompeja Velikog od koga je naslijedio nadimak "Veliki" (Magnus).

Cina je na početku svoje političke karijere bio pristaša Marka Antonija. Godine 4. su on i supruga Emilija Lepida uhvaćeni kao dio zavjere za svrgvanaje cara Augusta, ali im je August oboma dao puno pomilovanje. Već sljedeće godine je Cina služio kao konzul.

U 17. vijeku je francuski dramatičar Corneille Cinu učinio protagonistom svoje tragedije *Cinna*.

Sources
-------

* Arhivirano 2006-05-12 na Wayback Machine-u
* Arhivirano 2008-06-04 na Wayback Machine-u
* Arhivirano 2007-10-07 na Wayback Machine-u

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Prethodi: **Sextus Aelius Catus i Gaius Sentius Saturninus**  |  **Konzul Rimskog Carstva zajedno sa Lucijem Valerijem Mesalom Volesom** 5 | Slijedi: **Marcus Aemilius Lepidus i Lucius Arruntius**  |


***Gnej Kornelije Cina Magnus*** na Wikimedijinoj ostavi
Keik odlazi od Alkione (Francuska, 15. vek).
Keikova smrt u oluji, sa gravure za ilustraciju priče o Keiku u Ovidijevim *Metamorfozama*.

***Keik*** na Wikimedijinoj ostavi

*V. i Keik (razvrstavanje).*
**Keik** (starogrčki: , ) bio je, u grčkoj mitologiji, sin Eosfora i kralj Tesalije. Sa suprugom Alkionom živeo je u srećnom braku i, prema Pseudo-Apolodorovoj *Biblioteci*, njih dvoje su često jedno drugo zvali "Zevs" i "Hera". Takva oholost razgnevila je Zevsa, pa je on bacio munju na Keika kad je ovaj plovio morem na svom brodu. Keikov duh ukazao se Alkioni i obavestio je o svojoj sudbini, nakon čega se ona od boli bacila u more. Iz samilosti bogovi su ih oboje pretvorili u halkionske ptice.

Ovidije i Higin takođe pričaju o pretvorbi Keika i Alkione nakon njegove pogibije u oluji, no nijedan ne spominje da je razlog za takvu njihovu sudbinu bilo to što su jedno drugo nazivali Zevsom i Herom i što se Zevs zbog toga razgnevio. Oba autora takođe smatraju da je njihova pretvorba predstavljala temelj za naziv "halkionski dani", kako je nazivano sedam dana tokom zime kad nikad ne dolazi do oluje. Kažu da je to prvobitno bilo onih sedam dana tokom kojih je Alkiona (kao ptica) polagala jaja i gnezdila se na obali i tokom kojih je njen otac Eol, bog vetra, zauzdavao vetrove i umirivao more kako bi Alkiona mogla to u miru obviti. Kasnije je termin "halkionski dani" označavao mirno doba uopšte.

Priču o Keiku spominje usput i Vergilije, takođe bez spomena Zevsove srdžbe.

U grčkoj mitologiju pojavljuju se dve osobe nazvane Keik. Prvi je ovaj Keik, suprug Alkionin i sin Eosforov. Drugi Keik bio je kralj grada Trahina u Tesaliji, nećak Amfitrionov. Ovaj Keik sprijateljio se s Heraklom i ponudio mu zaštitu od kralja Euristeja. Keikov sin Hipas pratio je Herakla u pohodu protiv kralja Eurita, vladara Ehalije, tokom kojega je Hipas poginuo. Trahinski Keik imao je kćer Temistonoju, koja se udala za kralja Kikna.

Vanjsli linkovi
---------------

* William Smith (ur.), *Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology*, 1870, s.v. "Ceyx" (`en`)
* Perseus Encyclopaedia (`en`)
**Lazar Koliševski** (mak. **Лазар Колишевски** [ˈlazar kɔˈliʃɛfski]; pravo ime **Lazar Panev Kolišev**; Sveti Nikole, 12. februara 1914. – Skoplje, 6. jula 2000.), jugoslovenski političar. Član KPJ je postao 1935. godine. Bio je organizacioni sekretar OK KPJ za Kragujevac i delegat na Petoj zemaljskoj konferenciji KPJ. Od aprila 1941. godine po zadatku CK KPJ radi na organizovanju ustanka u Makedoniji. Kada su u septembru partijske organizacije Makedonije vraćene iz sastava Bugarske radničke partije komunista u sastav KPJ postaje skretar PK KPJ za Makedoniju. Bio je uhapšen i osuđen na smrt a zatim na doživotnu robiju. Posle rata nalazi se na raznim značajnim funkcijama u Makedoniji i SFRJ kao što su predsednik Izvršnog veća Makedonije, Sobranja Makedonije, sekretar Izvršnog komiteta CK SK Makedonije, član CK SKJ, predsednik saveznog odbora SSRNJ i član Predsedništva SKJ. U maju 1974. je izabran za člana Predsedništva CK SKJ i člana Predsedništva SFRJ. Kada je umro Josip Broz Tito 4. maja 1980. godine, Koliševski je bio potpredsednik Predsedništva i postao je predsednik a na toj dužnosti ostao je samo do 15. maja 1980. godine kada ga je zamenio predstavnik BiH Cvijetin Mijatović. Nosilac je ordena narodnog heroja. 

Umro je 6. Jula 2000. godine u Skoplju.

| * p
* r
* u
Predsjednici FNRJ i SFR Jugoslavije |
| --- |
| Predsjednik Prezidijuma Narodne skupštine | 
* Ivan Ribar (1945. – 1953.)

 |
| Predsjednik Republike | 
* Josip Broz Tito (1953.-1980.)

 |
| Predsjednik Predsjedništva SFRJ (1980. – 1992.) | 
* Lazar Koliševski (1980.)
* Cvijetin Mijatović (1980.-1981.)
* Sergej Krajger (1981.-1982.)
* Petar Stambolić (1982.-1983.)
* Mika Špiljak (1983.-1984.)
* Veselin Đuranović (1984.-1985.)
* Radovan Vlajković (1985.-1986.)
* Sinan Hasani (1986.-1987.)
* Lazar Mojsov (1987.-1988.)
* Raif Dizdarević (1988.-1989.)
* Janez Drnovšek (1989.-1990.)
* Borisav Jović (1990.-1991.)
* Sejdo Bajramović (v.d.) (1991.)
* Stjepan Mesić (1991.)
* Branko Kostić (v.d.) (1991.-1992.)

 |