recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Ikonoborstvo** ili **ikonoklazam** u historiji Vizantijskog carstva označava pokret, odnosno dva perioda u kojima su vizantijski carevi, uz nominalnu ili stvarnu podršku sebi podložnih čelnika tadašnje ortodoksne (pravoslavne) crkve zabranili i naređivali uništavanje slika sa vjerskim prikazima.

Jednostavni križ u crkvi sv. Irene u Carigradu kao primjer umjetnosti ikonoklazma.
Taj su pokret potaknuli carevi iz sirijske (*izaurijske*) dinastije Leon III. Izaurijski, Konstantin Kopronim i Leon IV. koji su isticali aristokratski pogled na vjeru u traženju apsoluta, štujući Boga izravno, bez posredovanja slika i ostalih vjerskih simbola, a protiv raširene pojave obožavanja ikona. Djelomice i zbog toga jer je obožavanje ikona, koje je zbog uspješne prodaje svetačkih slika osobno podupirano od strane nekih manastira i njihovih likovnih radionica, u to vrijeme dosegla razinu praznovjerja. Ikone su se kupovale zbog zavjeta i molitve, slavljenja krsne slave (katkad su čak umjesto živih ljudi, ikone uzimane za vjenčane kumove), a česti su bili i slučajevi konzumiranja boje ostrugane s ikona kao lijeka za mnoge bolesti

Sljedbenici ikonoklazma su prozvani **ikonoklastima** ili **ikonomahima** (grčki *eikon* = slika, *klastes* = razbijač) koji su se otvoreno sukobljavali s **ikonodulima** ili **ikonolatrima** (grčki, ikonopoklonici, poštovatelji ili obožavatelji ikona). Godine 726. car Leon III. je dekretom zabranio ikone u Bizantskom Carstvu, što je izazvalo katastrofalne sukobe, uništavanje mozaika i fresaka, devastacije manastira, ali i progone i ubistva svećenika ikonodula. Borbe su se zaoštrile, pa su bile potrebne i vojne intervencije.

Sveti Ivan Krstitelj; najraniji bizantski mozaici u 9. stoljeću su u Aja Sofiji u Carigradu.
Jedni smatraju da je do ikonoklazma došlo i zbog političke prirode, tj. bizantskog podilaženja sve jačem arapskom islamskom carstvu gdje je bilo strogo zabranjeno prikazivanje ljudskog lika u umjetnosti. Napuštanjem sakralnih motiva došlo je do osiromašenja antropomorfne crkvene tematike, ali i do razvoja profane (svjetovne) umjetnosti koja se najjasnije očituje u ukrašavanju carskih palača (povijesne slike, keramika, sagovi, geometrijski mozaici kršćanskih simbola i ornamenata, itd.) jer su se carevi nadmetali u raskoši s islamskim bagdadskim kalifima.

Tek je carica Irena 787. godine dopustila štovanje Svetog Trojstva u slikama, što je proširio Crkveni sabor u Carigradu 842. godine na sve vrste slika ili relikvija, ali rađene u strogoj ograničavajućoj ikonografiji.

Izvori
------

1. ↑  Antun Karaman, *Opća povijest umjetnosti*, Školska knjiga, Zagreb, 2004. str. 88.
2. ↑  SKAC Arhivirano 2008-09-15 na Wayback Machine-u Svetac dana

***Vizantijsko ikonoborstvo*** na Wikimedijinoj ostavi
**Torbay** je grad, borough i unitarna jedinica od 130,959 stanovnika u regiji Jugozapadna Engleska.

Geografske karakteristike
-------------------------

Torbay leži u Ceremonijalnoj grofoviji Devon na Kanalu La Manche u zaljevu Tor.
Sastavljen je od tri historijska grada, nanizana oko zaljeva; Torquaya, Paigntona i Brixhama.

Historija
---------

Torbay je status borougha dobio - 1968. a unitarne jedinice 1998. 

Prije nego što je 1196. osnovana opatija premonstratenškog reda, na mjestu današnjeg grada postojalo je selo pod imenom Torre.

Privreda
--------

Torbay je centar engleske rivijere, i poznato turističko mjesto, zbog ugodne blage klime, pa je posjećen cijele godine.
U njemu se često održavaju kojekakve konferencije i kongresi.

Znamenitosti
------------

Najveća znamenitost je dvorac porodice Cockington sa velikim parkom i zemljom oko njega.

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5 6 7 8  „*Torbay*" (engleski). Encyclopædia Britannica. Pristupljeno 30. 10. 2016.

Vanjske veze
------------

***Torbay*** na Wikimedijinoj ostavi

* Torbay City Council (`en`)
**Rathaus** (hrvatskosrpski: Gradska vijećnica) je vijećnica grada Beča, ali i vijećnica istoimene austrijske savezne zemlje na raskošnoj aveniji Ringstrasse, jedan od zaštitnih znakova grada na Dunavu.

### Historija i karakteristike

Dvorana za prijeme - Festsaal
Sredinom 19. vijeka Beč je toliko narastao da mu je stara gotička gradska vijećnica (Alte Rathaus) dograđivana 1455.-1457. i 1699.-1706. na Wipplingerstrasse postala pretjesna. Zbog tog je tadašnji gradonačelnik Cajetan Felder raspisao međunarodni natječaj za gradnju novog Rathausa 1868. godine. Pristigla su 64 rada arhitekata iz Austrije, Belgije, Njemačke, Francuske i Italije, a pobijedio je Friedrich Schmidt.

Nakom izbora projekta, uslijedilo je natezanje oko terena, po prvobitnom planu to je trebala biti ledina uz Ringstrasse preko puta gradskog parka, ali se to nije svidjelo Felderu koji je želio da Rathaus dobije veći i ravniji teren oko sebe za manifestacije i parade. Na kraju je uporni Felder uvjerio Schmidta da je ledina preko puta Burgtheatra bolje rješenje.

Tako da danas Rathaus leži nasuprot Burgtheatra točno gdje je Felder htio.

Od 1872. do 1883. protegla se izgradnja, prva skupština u novoj zgradi održana je 1885.

Pogled na Rathaus zimi
Cajetan Felder je 12. septembra 1883. umirovljen, tako da ga je novi gradonačelnik Edward Uhl, zaboravio pozvati na svečanost otvoranja nove zgrade. To je Feldera toliko povrijedilo, da on nikad nije htio ući u zgradu. Ali su ga prolaznici viđali svaki dan kako se vozi po Ringstrasse do Rathausa u fijakeru, da vidi svoj rad.

### Brojevi Rathausa

* Teren: 19 592 m²
* Tlocrt: 152 x 127 m
* Površina: 113 000 m²
* Dvorišta: sedam
* Troškovi gradnje 14 miliona guldena (to je 2000. bilo oko 123,5 miliona eura)
* Soba: 1 575
* Dužina hodnika: preko 2,5 km
* Rasvjeta: 4 000 žarulja od 40 do 1 000 Watta
* Prozori: 2 035

Izvori
------

1. 1 2 3  „*Rathaus*" (engleski). Encyclopedia of Austria. Pristupljeno 3. 7. 2012.
2. 1 2 3 4 5 6  „*Das Wiener Rathaus - Der Neubau 1868*" (njemački). Encyclopedia of Austria. Arhivirano iz originala na datum 2009-05-03. Pristupljeno 3. 7. 2012.

Vanjske veze
------------

***Bečka vijećnica*** na Wikimedijinoj ostavi

* Službene stranice bečkog Rathausa ()
* Das Wiener Rathaus – Der Neubau 1868. Arhivirano 2009-05-03 na Wayback Machine-u ()

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 172117569
* SUDOC: 200683012

 |
Sistem Kaćuša
**Višecijevni bacač raketa** (akr. VBR) je raketno-artiljerijsko oružje za djelovanje uglavnom nevođenim (balističkim) raketnim projektilima po kopnenim ciljevima. Sastoji se od samovozne ili vučne platforme (lansera) s cijevima ili kontejnerima za ispaljivanje projektila u nizu (najčešće do 40) i odlikuje se pokretljivošću, velikom vatrenom moći, te velikim dometom (do 60 km). Glavni nedostatak ovog oružja je relativna nepreciznost tj. disperzija pogodaka zbog raznih vanjskih utjecaja kao što su različita gustoća atmosfere, promjena brzine odnosno smjera vjetra, te vlažnosti zraka. Iz ovih razloga klasični VBR većinom se rabi za gađanje razmjerno velikih ciljeva poput neprijateljskih položaja razmještenih po većem području. Raketni projektili višecijevnih bacača većega kalibra mogu imati različite vrste bojnih glava (kasetne, trenutačno-fugasne, kemijske, taktičke nuklearne, i sl.). Suvremeni razvoj višecijevnih raketnih bacača započeo je početkom Drugog svjetskog rata glasovitim sovjetskim bacačima raketa Kaćuša, koji su unutar nekoliko sekundi mogli ispaliti 16 do 54 rakete kalibra 82, 132 ili 300 mm, dometa 2500 do 11.800 m.

Povezano
--------

* Raketna artiljerija

Izvori
------

***Višecijevni bacač raketa*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Višecijevni raketni bacač*, Hrvatska enciklopedija (LZMK), preuzeto 27. 11. 2015.
**Neoromanika** je bio jedan smjer unutar stilskog razdoblja historicizma koji je okvirno trajao od prve trećine 19. do prve trećine 20. vijeka, gotovo istovremeno kad i neogotika. Ona je bila nostalgično vraćanje korijenima ranokršćanstva, pa je kao svoj uzor imala romaniku.

Po njemačkim zemljama zvali su je **rundbogenstil** (Stil oblog luka) a po Francuskoj i Engleskoj **normanski stil**, u Italiji **longobardski stil** zbog tog jer je u 11. i 12. vijeku romanika uhvatila najviše korijena po Lombardiji.

Historija i karakteristike
--------------------------

Za razliku od neogotike, neoromanika nije počivala na nikakvim teorijama o stilu koji najviše odgovara nacionalnom biću ili određenoj konfesiji, već je bila nešto kao povratak jednostavnosti i iskrenosti ranokršćanstva, preko bizanta do romanike.

Velike ravne plohe novih građevina, lako su se razigravale lunetama romaničkih prozora i vrata, a krovni vijenci nizom slijepih arkada. Zbog tog su neoromaničke građevine postale popularne i kod gradnje običnih svjetovih objekata, poput tvornica, banaka, željezničkih stanica, bolnica a ne samo sakralnih objekata kao što je to bio slučaj sa neogotikom.

Neoromanička zgrada Univerziteta u Zagrebu
Najznačajniji predstavnici neoromanike u Engleskoj bili su; Thomas Henry Wyatt (crkva Ivana Krstitelja - Hindon), D. Brandon (Dvorac Hensol), James William Wild (Toranj Grimsby), Henry Clutton (samostan Battle). Po Njemačkoj su to bili; Heinrich Hübsch (katedrala u Speyeru), Friedrich Ludwig Persius (Dvorac Babelsberg u Potsdamu), Friedrich August Stüler (Nationalmuseum Stockholm), Friedrich von Gärtner (Bayerische Staatsbibliothek München) i Heinrich Strack. U Italiji su glavni protagonisti bili Luca Carimini (crkva Antuna Padovanskog, Rim) i Camillo Boito (škole, bolnice), u Danskoj, Johan Daniel Herholdt (biblioteke, željezničke stanice), u Francuskoj Léon Vaudoyer (katedrala u Marseillesu), a u Holandiji Hendrik Petrus Berlage (Berlage Amsterdam).

Neoromanika je bila osobito popularna u Sjedinjenim Američkim Državama i Kanadi, u kojoj su brojne novoosnovane protestanske kršćanske zajednice pronašle uzor za gradnju svojih crkava. Tu modu osobito je proširio arhitekt Henry Hobson Richardson, pa se po njemu čak to i zvao **Ričardsonova neoromanika** (Richardsonian Romanesque). On je izgradio u drugoj polovici brojne objekte od Albanya, Bostona, Buffala, Chicaga do Pittsburgha, a najpoznatiji njegov objekt je katedrala sv. Trojstva u Bostonu (1872.). Pored njega bio je poznat i Thomas Alexander Tefft koji je romaničke lukove ukomponirao u izgradnji ne samo crkava već i industrijskih pogona i željezničkih stanica.

Povezano
--------

* Romanika
* Historicizam

Izvori
------

1. 1 2 3 4  „*Neoromànico*" (talijanski). Sapere. Pristupljeno 28. 11. 2012.
2. 1 2  „*Neoromanico*" (talijanski). Enciclopedia Treccani. Pristupljeno 28. 11. 2012.

Vanjske veze
------------

***Neoromanika*** na Wikimedijinoj ostavi

* Neoromànico (na portalu Sapere) ()
* *Neoromanico* (na portalu Enciclopedia Treccani) ()

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* LCCN: sh86007139

 |
Zimnica čuvana u teglama
**Tegla** je posuda napravljena prvenstveno od stakla, namijenjena za čuvanje uglavnom prehrambenih namirnica u čvrstom stanju, ali i nekih polutečnih ili tečnih. Uglavnom je cilindričnog oblika, sa širokim otvorom na vrhu. Za razliku od boce, nema grlo ili je ono veoma kratko i široko.

Uobičajene namirnice za čuvanje u teglama su pekmez, med, slatko, kompot, ali i zrnaste namirnice – npr. riža, šećer, makarone; može poslužiti za čuvanje slatkiša. Nezaobilazan su oblik ambalaže u pripremanju zimnice. Zbog oblika, tegle su praktične i za čuvanje neprehrambenih namirnica.

U srpskom, *tegla* rijetko ili nikako uključuje slične posude od drugih materijala. Plastične posude takvog oblika se češće nazivaju *kutijom* ili *kanticom*. Keramičke posude se nazivaju *ćupom*.

Zatvarači za teglu su najčešće metalni poklopci sa navojem, a zatim plastični poklopci na pritisak. Kod tegla sa manjim otvorom koristi se i čep od plute.

Razne tegle za razne namjene
----------------------------

* Prazna staklena tegla od 250 mL
* Tegla kiselih krastavaca
* Tegla sa pričvršćenim poklopcem
* Uža tegla sa hrenovkama
* Tegla sa medicinskim uzorcima
* Tegla sa ručkom, veoma slična krigli

Vanjski linkovi
---------------

* Wikimedia Commons ima još multimedijalnih datoteka vezanih za: ***Tegla***
**Węgorzewo** (njemački: *Angerburg*) je grad od 11,280 stanovnika na sjeveroistoku Poljske u Varminsko-mazurskom vojvodstvu.

Geografske karakteristike
-------------------------

Węgorzewo leži u Regiji Mazurska jezera na rijeci Angrapi (i njenim kanalima), koja izvire svega 2 km dalje iz Jezera Mamry.

Marina

Historija
---------

Historija grada počela je 1335. kad je Teutonski viteški red sagradio zamak, uz koji je 1335. osnovano trgovište *Angerburg* (poljski: *Węgobork*). 
Angerburg je dobio gradska prava 1571.

Sve do 1466. pripadao je Kraljevini Poljskoj, tad je na osnovu mirovnog ugovora pripao Teutonskom viteškom redu.

Od 1525. je dio Pruskog vojvodstva i dijeli sa njim svoju političku sudbinu sve do 1945.
Angerburg su 1656. razorili Tatari, tadašnji saveznici litvanskog hetmana Wincenty Gosiewskog.

Od 17. do 18. vijek. trajao je period intenzivne poljske kolonizacije, koji je zaustavljen germanizacijom
Kraljevine Pruske. 
Krajem 19. početkom 20. vijeka grad se počeo je industrijski razvijati, nakon izradnje željezničke pruge i boljih cesta.

Još od 1821. pa sve do 1975. bio je lokalni administrativni centar, nakon pauze od 26 godina ta funkcija mu je vraćena 2001.
Na plebiscitu održanom nakon Prvog svjetskog rata - 1920. većina stanovnika je glasala za ostanak u Njemačkoj.

Pri samom kraju Drugog svjetskog rata - 1945. Angerburg je bio žilava točka otpora Wehrmachta, tako da je oko 80% grada razoreno artiljerijskom vatrom Crvene armije.

Nakon što je Treći Reich 1945. izgubio rat, odlukam konferencije u Potsdamu, Węgorzewo se kao i cijela Istočna Pruska našao unutar granica Poljske.

Privreda
--------

Današnje Węgorzewo je grad prehrambene, drvne i tekstilne industrije. Pored tog on je ituristički resort za sportove na vodi i obilazak Mazurskih jezera.

Luka u Węgorzewu je obavezna stanica brodova na kružnim turama po jezerima.

Znamenitosti
------------

Najveća znamenitost grada je teutonski zamak s kraja 14. vijeka (restauriran tokom 18 i 19. vijeka) i evangelička crkva s početka 17. dovršena početkom 18. vijeka.

Pobratimski gradovi
-------------------

Węgorzewo ima ugovore o partnerstvu sa slijedećim gradovima;

* Njemačka Rotenburg, Njemačka
* Francuska Leffrinckoucke, Francuska
* Ukrajina Javorov Ukrajina
* Rusija Černjahovsk Rusija
* Litvanija Nemenčinė, Litvanija

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11  „Węgorzewo" (poljski). Encyklopedia PWN. Pristupljeno 21.04. 2021.
2. 1 2 3 4 5 6  „*Poland: Warminskomazurskie*" (engleski). City population. Pristupljeno 21.04. 2021.
3. ↑  „Miasta partnerskie" (poljski). Węgorzewo. Pristupljeno 21.04. 2021.

Vanjske veze
------------

***Węgorzewo*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Węgorzewo* (službene stranice) ()
**Za** (francuski: *Oued Za*, zvana i kao *Oued Charef* ili *Oued el-Hai*) je rijeka (zapravo vadi) desna pritoka Moulouye u Maroku duga 368 km.

Hidrologija
-----------

Za izvire na istočnim padinama planina Visokog Atlasa. Od tamo teče prema sjeveru po sušnoj visoravni sjeveroistočnog Maroka sve do grada Taourirta gdje nešto sjevernije uvire u Moulouyu.

Akumulaciono jezero Hasan II
Sliv rijeke je velik, iznosi 1750 km². od tog se veliki dio odnosi na pritoke koje se slijevaju iz Alžira. Većina njih su vadiji koji presuše, zbog tog rijeka često mjenja ime, naime u svom gornjem toku se zove *Charef*, ali nizvodno od sela el Ateuf često evaporira, sve dok nizvodno kod Ain Beni Mathara njegovo suho korito ne primi pritoku 
*Ras el Aina*.

Od tog mjesta ponovno ima vode, pa se odtad zove *Oued el Haï* što prevedeno znači *živi oued (vadi)*, za razliku od imena Charef, koje znači *stari*.

U svom donjem toku mjenja ime u *Za*, tu je kod napuštenog rudnika Zaida - 2009. pregrađena branom i formirano *Akumulaciono jezero Hasan II*.

Izvori
------

1. 1 2 3 4  Pierre Louis. „Oued Moulouya" (francuski). Ligne de Partage. Pristupljeno 22.6. 2020.
2. ↑  „*oued Za*" (francuski). Larousse. Pristupljeno 22.6. 2020.
3. 1 2  „*Problèmes hydrogéographiques*" (francuski). Persee. Pristupljeno 22.6. 2020.
4. ↑  „*Barrage Hassan II*" (francuski). Sygeo. Pristupljeno 22.6. 2020.

Vanjske veze
------------

***Za (vadi)*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Karta sliva* ()
* *oued Za* ()
**Zakazik** (arapski: الزقازيق/ Az-Zaqāzīq) je grad od 396,852 stanovnika na sjeveru Egipta u muhafazi Šarkija u kojoj je i administrativni centar.

Geografske karakteristike
-------------------------

Zakazik se nalazi u Donjem Egiptu u Delti Nila, udaljen sedamdesetak kilometara sjeveroistočno od Kaira. Grad se prostire duž obala kanala Mufaj (Mejones), nedaleko od Kanala Ismailia.

Grad na kanalu

Historija
---------

Sve do početka 19. vijeka Zakazik je bio selo, u grad se počeo transformirati 1820-ih, kao trgovište za pamuk.

Grad se brzo širio pa je ubrzo zamijenio Bilbejs kao administrativni centar muhafaze. Sve veća prisutnost evropskih trgovaca ponesenih brzom zaradom na pamuku, krajem 19. vijeka, rezultirala je netrpeljivošću prema njima i sukobima, koji su kulminirali početkom 1880-ih u ustanku kog je poveo Aḥmed Urabi rođen na periferiji današnjeg grada.

Zakazik leži u najgušće naseljenom dijelu Egipta, pa je važno raskršće cesta, a od 19. vijeka i željezničkih pruga prema Port Saidu i Sueskom kanalu.

Znamenitosti i obrazovanje
--------------------------

Najveća atrakcija je arheološko nalazište grada Bubastisa, koje se nalazi na periferiji, oko 1,6 km južno od centra grada. Bubastis datira iz polovine 3. milenija pne. kad je vladala Četvrta dinastija.
Tu se nalazi i arheološki muzej Tal Basta u kom su izloženi artefakti koje su egipatski arheolozi iskopali 1960-ih-70-ih na lokalitetu.

Od 1974. Zagazig je i univerzitetski grad, nukleus tog univerziteta bila je filijala kairskog Al-Azhara.

Privreda
--------

Kako se nalazi u kraju plodnom za pamuk, i njegova industrija je vezana uz to, pa je prvenstveno grad predionica i tekstilne industrije.
Uz to ima i pogone prehrambene industrije.

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5  „*Egypt, Arab Republic of Egypt*" (engleski). City population. Pristupljeno 14.7. 2020.
2. 1 2 3  „*Zakazik*" (hrvatski). Hrvatska enciklopedija. Pristupljeno 14.07.2020.
3. 1 2 3 4  „*Banhā, Egypt*" (engleski). Encyclopædia Britannica. Pristupljeno 14.7. 2020.
4. ↑  „*The Sharkeya National Museum at Herriat Raznah*" (engleski). Project Min (Humboldt Univesitet). Pristupljeno 14.07.2020.

Vanjske veze
------------

***Zakazik*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Al-Zaqaziq* ()
* *Zakazik* ()
**Uí Ceinnselaig** (*također* Uí Cheinnselaig), od staroirskog "unuci Cennsalacha", je irska dinastija iz Leinstera koja vuče porijeklo od Énnae Cennsalacha, navodnog suvremenika kralja Nialla od Devet talaca. Énda je bio unuk Bressal Bélacha i prvi rođak Dunlainga mac Enda Niade, pretka suparničkog klana Uí Dúnlainge.

U najstarije doba su kraljevi Leinstera dolazili iz kuća Uí Ceinnselaig i Uí Dúnlainge, ali je Uí Dúnlainge počeo dominirati provincijom, te je nakon Áed mac Colggena (u. 738) prošlo tri vijeka prije nego što je sljedeći Uí Ceinnselaig - Diarmait mac Mail na mBo - postao kralj Leinstera.

Znameniti kraljevi iz Uí Ceinnselaiga i srodnih klanova su:

* Brandub mac Echach (u. 603)
* Áed mac Colggen (u. 738)
* Diarmait mac Maíl na mBó (u. 1072)
* Murchad mac Diarmata (u. 1070)
* Diarmait mac Murchada (u. 1171)
* Aoife of Leinster (u. 1188)
* Art mac Art MacMurrough-Kavanagh (u. 1417)

V. također
----------

* Kraljevi Uí Ceinnselaiga.

Izvori
------

1. ↑  Date per *The Chronology of the Irish Annals*, Daniel P. McCarthy

* Byrne, Francis John, *Irish Kings and High-Kings.* Batsford, London, 1973. ISBN 0-7134-5882-8
Učka i Kvarnerski zaljev
Planinarenje po Učki
**Učka** je najviša planina istarskog poluotoka. Pruža se uzduž opatijske rivijere.

**Vojak**

Njen najviši vrh Vojak je visok 1401 m. Njegovo je tjeme gola kamena glavica, na kojoj je razgledni toranj - vidikovac. Sagrađen je 1911.god. od kamena, visok je pet metara, a s njega se pruža najljepši vidik u Istri. Za lijepa vremena vide se Istra, Riječki zaljev, sjeverni Jadran s otocima, Gorski kotar, Velebit, Ćićarija, Tršćanski zaljev, Julijske Alpe i Dolomiti u Italiji.

**Zanimljivosti**

Asteroid 1996 DG2, otkriven 1996. sa Zvjezdarnice Višnjan dobio je od strane Međunarodne Astronomske Unije naziv 9657 Učka.

**Željeznica kroz Učku 143 godine na čekanju**

Gradnja tunela počela je 1951. godine u blizini mjesta Poljane kod Opatije, a odmah potom se mehanizacija JNA povukla. Četiri desetljeća kasnije (1993.), u povodu obilježavanja pola stoljeća sjedinjenja Istre s Hrvatskom, dr. Franjo Tuđman, prvi predsjednik hrvatske države i nekadašnji general JNA, otvorio je gradilište tunela kroz Učku, koje je utihnulo nekoliko dana kasnije

Poveznice
---------

* Park prirode Učka
* Tunel Učka

Vanjske poveznice
-----------------

***Učka*** na Wikimedijinoj ostavi

* Park prirode Učka
**Trokut** (triangl) je idiofono glazbalo iz porodice udaraljki. Sastoji se od jedne, obično čelične metalne šipke koja je svijena u obliku trokuta.

Oblik
-----

Jedan od kutova trokuta ostavljen je otvorenim - krajevi šipke ne dotiču se, što ton koji on proizvodi čini neodredivim. Glazbalo visi na jednom od drugih kutova, obješeno tankom žicom ili kožom kako bi slobodno vibriralo. Udara se metalnim udaračem pri čemu daje visok, zvonak ton.

Porijeklo
---------

Točno porijeklo glazbenog trokuta nije poznato, ali brojne umjetničke slike iz srednjeg vijeka na kojima ga sviraju anđeli navodi na vjerovanje da je imao određenu ulogu u crkvenim obredima toga vremena. Druga umjetnička djela prikazuju ga u uporabi u narodnoj glazbi.

Uporaba i tehnika
-----------------

U latinoameričkoj, narodnoj i rock glazbi, trokut se najčešće koristi obuhvaćanjem rukom tako da se jedna njegova strana može lakše dotaknuti radi prigušivanja i prilagođavanja tona. Također se visina tona može za nijansu prilagoditi udaranjem različitih dijelova trokuta i finim prigušivanjem tona.

U europskoj klasičnoj glazbi trokut je u uporabi u orkestrima od sredine 18. stoljeća. Iako rijetko, koristili su ga Wolfgang Amadeus Mozart, Joseph Haydn i Ludwig van Beethoven, obično u oponašanju janjičarske glazbe. Prvi skladatelj koji je počeo znatno koristiti trokut bio je Franz Liszt, u Koncertu za klavir i orkestar br. 1, gdje se u drugom stavku koristi kao solo instrument. U 19. stoljeću koristi ga i Richard Wagner, najuočljivije u operi Lohengrin i djelu Svadbeni zbor.
[1]

Kada nije potrebna kontrola prigušivanja i visine tona, trokut naizgled ne zahtijeva veliku glazbenu sposobnost i često se kao motiv koristi u kratkim vicevima o instrumentu. No dionice za trokut u klasičnoj glazbi mogu biti vrlo zahtjevne. Tako James Blades u svojoj knjizi "Grove Dictionary of Music and Musicians" piše da "trokut za sviranje nije ni na koji način jednostavan instrument". U rukama stručnjaka zvuk trokuta može biti iznenađujuće tankoćutan i izražajan.

Do najvećih poteškoća u sviranju trokuta dolazi se pri sviranju kompleksnijih ritmova, koji su ponekad i skladani baš za njega usprkos tome što kontrola glasnoće može biti izrazito teško ostvariva. Vrlo tihi tonovi stvaraju se puno lakšim udaračima - za najtiše tonove koriste se igle za pletenje. Skladatelji ponekad traže uporabu drvenih udarača koji stvaraju tuplji i tiši ton.

Bilješke
--------

1. ↑  
 "OUP: Richard WAGNER (1813-1883)" (korišteni instrumenti),
 Oxford University Press, 2006, web:
 OUPcoUK-Wagner.

***Triangl*** na Wikimedijinoj ostavi
**Adaja** je rijeka u centru Španjolske duga 176,26 km, pritoka rijeke Duero.

Karakteristike
--------------

Adaja se formira od više manjih potoka na terenu općine Villatoro, koje izviru na obroncima Kastiljskog gorja.
Od tamo isprva teče prema istoku, do grada Ávile gdje sa desne strane prima pritoku Chico pa skreće prema sjeveru i uz velike meandre teče prema ušću. Kod Matapozuelosa prima najveću pritoku Erasmu, pa skreće prema sjeverozapadu, i za nekih dvadesetak kilometara nizvodno uvire u rijeku Duero.

Rijeka kod grada Ávile
Sliv rijeke velik je 5.304 km², i proteže se preko provincija ÁvilaSegovia i Valladolid.

Na rijeci je podignuto nekoliko akumulacijskih jezera, a najveće *Castro de las Cogotas* podignuto je 1994. za navodnjavanje blizu 80.000 hektara oranica, i snabdjevanje pitkom vodom nizvodnih naselja u provincijama Ávila i Valladolid.

Jezero se nalazi 15 km nizvodno od Ávile, nazvano je *Castro de las Cogotas* zbog obližnje keltske utvrde datirane u 1. vijek pne. Da bi se formiralo jezero izgrađena je brana duga 300 i visoka 66 m.

Nešto kasnije podignuto je odmah uzvodno prema Ávili nešto manje jezero Fuentes Claras koje služi kao rezerva u slučaju suše za Ávilu i kao zona rekreacije.

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5  „*Características generales de la cuenca del Duero*" (španjolski). Confederación Hidrográfica del Duero. Arhivirano iz originala na datum 2015-09-23. Pristupljeno 10. 6. 2019.
2. 1 2 3 4  „*Embalse del Castro de Las Cogotas* "(španjolski). Confederación Hidrográfica del Duero. Arhivirano iz originala na datum 2019-11-07. Pristupljeno 10. 6. 2019.

Vanjske veze
------------

***Adaja*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Río Adaja* ()
**Zvonik** je najčešće samostalna građevina, ali može biti i sastavni dio crkve, kapele ili gradske vijećnice.

Zvonici su obično građeni kao visoki tornjevi, na čijem se vrhu nalazio otvoreni prostor za zvona, kako bi se njihov zvuk što dalje čuo. stoga su oni i danas najznačajnije vizure starih gradova. Na zvonicima se često nalazio i sat. Zvonici su se gradili od različitih materijala (ovisno o podneblju) najčešće od; kamena, cigle ili drveta, u novije vrijeme grade se od armiranog betona ili čelika.

Historija
---------

Zvonik Bazilike Sant'Apollinare Nuovo
Crkvena tradicija pripisuje prvu upotrebu zvona sv. Paulinu, biskupu iz Nole (5. vijek) kojom je on pozivao svoje vjernike. Najstariji zvonici koji su opstali do današnjeg dana imali su kružni oblik kao zvonik Bazilike Sant'Apollinare Nuovo (početak 6. vijeka) i Bazilike Svetog Apolinarija u Classi (549.) u Ravenni, taj oblik je vjerojatno preuzet iz tradicije rimske arhitekture.

Nastankom srednjovjekovnih gradskih komuna, zvonici se počinju graditi uz gradske vijećnice. Tad se ustalio kvadratni oblik zvonika. Cisterciti su počeli graditi zvonike na križanju glavnog broda i transepta u sklopu crkve. Od tad su postepeno zvonici postali sastavni dio crkvene građevine, i preselili se na glavnu fasadu.

Srednjovjekovni zvonici su pored vjerske imali i svjetovnu ulogu, zvonili su za uzbunu kad bi naselje bilo ugroženo napadom, požarom i u sličnim situacijama.

Najpoznatiji zvonici nalaze se u Italiji, to su Zvonik katedrale u Pisi, Giottov Campanil u Firenci i Zvonik Bazilike sv. Marka u Veneciji. Najviši zvonik na svijetu od 161,5 m ima luteranska crkva Ulmer Münster koji je građen od 16. vijeka a dovršen tek 1890.

Zvonik crkve iz Gruža (Dubrovnik)
Zvonici nisu vezani isključivo uz kršćanstvo ima ih i po Japanu i Kini (kineski: Zhonglou, japanski: Shōrō) i u zemljama njihova kulturnog kruga. Građeni su kao dio kompleksa hrama ili kao samostalne građevine. Najpoznatiji zvonici nalaze se u Pekingu i Xi'anu.

Najednostavniji oblik zvonika je običan luk dozidan na pročelju koji nosi zvono.

Izvori
------

1. ↑  „*belfry*" (engleski). Encyclopædia Britannica. Pristupljeno 24. 4. 2012.
2. 1 2 3 4 5  „*Campanile*" (talijanski). Treccani. Pristupljeno 24. 04. 2012.
3. ↑  „*Das Ulmer Münster*" (njemački). Ulmer Münster. Pristupljeno 24. 4. 2012.

Vanjske veze
------------

***Zvonik*** na Wikimedijinoj ostavi

* Campanile (na portalu treccani.it) ()
* *Belfry* (na portalu Encyclopædia Britannica) ()

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* LCCN: sh85013025
* GND: 4157644-5
* BNF: cb11934126d (podaci)
* NKC: ph135230

 |
Unija južnoameričkih nacija
Zastava Južnoameričke unije
UNASUR 2008
**UNASUR** to jest **Unija južnoameričkih nacija** (šp. *Unión de Naciones Suramericanas*, hol. *Unie van Zuid-Amerikaanse Naties*) je nadnacionalna i međuvladina unija koja objedinjuju dve postojeće organizacije slobodne trgovine - Merkosur i Andsku zajednicu - kao deo tekućeg procesa integracije Južne Amerike. Organizacija je nastala po uzoru na Evropsku uniju.

Sporazum o osnivanju Južnoameričke unije je potpisan 23. maja 2008. na trećem samitu šefova država u Braziliji, a unija je formalno nastala to jest postala pravni subjekt 11. 3. 2011. godine. Prvi predsednik UNASUR-a je bivši argentinski predsednik Nestor Kirchner. Prema ovom sporazumu, sedište Unije će biti u Kitu,a južnoamerički parlament će se nalaziti u Kočabambi, dok će se njena banka Banka Juga (hol. *Bank van het Zuiden*), nalaziti u Karakasu.. Iako je i po samom imenu 
ovo južnoamerička unija ona prihvaća za sada samo kao promatrače i latinskoameričke države severne amerika, ali je zatvorena za SAD i Kanadu.

Vidi još
--------

* Evropska unija

Izvori
------

1. ↑  South America nations found union *BBC*, pristupljeno 23. maja 2008.
2. ↑  South American Presidents Agree to Form Unasur Bloc

***UNASUR*** na Wikimedijinoj ostavi

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 126881854
* LCCN: n2010050085
* ISNI: 0000 0001 2191 1725
* GND: 16048811-4
* SUDOC: 159324343
* BNF: cb162540579 (podaci)
* BNE: XX4740264

 |
**Ču** (kirgiski: *Чүй*, kazaški: *Шу*) je velika rijeka u Kirgistanu i Kazahstanu, duga 1067 km.

Hidrografija
------------

Ču se formira kad se spoje rijeke Žun Arik i Kočkor, koje izviru na obroncima Gorja Tanšan (dio tibetske visoravni) u Kirgistanu.
Nakon tog teče prema sjeveru, preko kanjona Boam, ispod kojeg prima najveću pritoku Čon Kemin, ona ga skreće prema sjeverozapadu prema plodnoj Čujskoj dolini gdje se njegove vode intenzivno koriste za navodnjavanje.

Prolazi pored Biškeka, glavnog grada Kirgistana. U srednjem toku formira granicu između Kirgistana i Kazahstana, nakon tog ulazi u Kazahstan. Nešto prije nego što doteče do Sir Darje (do kojeg vode Čua dopru samo za najvećih poplava) Ču se izliva po gomili jezera i bara u pješčanoj stepi pored mjesta Ašikolj, koje za sušnih ljeta brzo ispare.

 Karta sliva rijeke Sir Darja sa tokom rijeke Ču
Ču ima sliv velik oko 62.500 km², i prosječni istjek od 130 m3/s. Od njegovih 1067 km dužine, 600 km se nalazi u Kazahstanu. Čujska dolina je puno vlažnija od ostalog dijela tog polupustinjskog kraja Centralne Azije, pa je izuzetno gusto naseljena. Stanovništvo se bavi poljoprivredom, pretežno uzgojem pšenice.

Povezano
--------

* Lista najdužih rijeka na svijetu

Izvori
------

1. 1 2 3 4  „*Chu River*" (engleski). Encyclopædia Britannica. Pristupljeno 24. 12. 2012.

Vanjske veze
------------

***Ču (rijeka)*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Chu River* na portalu Encyclopædia Britannica ()
**Łęczyca** (njemački: *Lentschitza*) je grad od 13,971 stanovnika u sredini Poljske u Lodzkom vojvodstvu.

Geografske karakteristike
-------------------------

Łęczyca leži na zapadnoj obali rijeke Bzure, udaljena četrdesetak km sjeverozapadno od Łódźa.

Historija
---------

Kraljevski zamak
Stara Łęczyca postojala je još 6. vijeku, ali od tog naselje nije ostalo gotovo ništa. Današnja Łęczyca niknula je u 13. vijeku kao trgovište na zapadnoj obali Bzure.

Novi grad je gradska prava dobio 1267. kao prijestolnica vlastitog vojvodstva.

Sredinom 14. vijeka poljski kralj Kazimierz III sagradio je u Łęczyci svoj kraljevski zamak i opasao grad bedemima. U to vrijeme sagrađen je i dominikanski samostan sa crkvom, vijećnica i župna crkva.
Tad je bila poznata kao kraljevski grad u kom se održavaju i važni sejmovi.

Sve do 16. vijeka Łęczyca je imala značajno mjesto u političkom životu Poljske, ali ga je izgubila nakon višestrukih razaranja za Švedsko-poljskih ratova, kad je uništen dobar dio grada i zamak.

Nakon Druge podjele Poljske 1793. Kraljevina Pruska anektirala je taj kraj i Łęczycu. 
Grad je ponovno pretvoren u solidnu utvrdu izgradnjom brojnih bastiona.

Krajem 19. vijeka počela je industrijalizacija mjesta izgradnjom parnog mlina.

Pobratimski gradovi
-------------------

Łęczyca ima ugovore o partnerstvu sa slijedećim gradovima;

* Francuska Rillieux-la-Pape, Francuska
* Njemačka Penzlin, Njemačka
* Ukrajina Volodimir-Volinski, Ukrajina
* Poljska Rypin, Poljska

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5 6 7  „O mieście" (poljski). Urząd Miejski w Łęczycy. Pristupljeno 12.02. 2021.
2. 1 2 3 4 5  „*Poland: Łódzkie*" (engleski). City population. Pristupljeno 12.02. 2021.
3. ↑  „Miasta partnerskie" (poljski). Urząd Miejski w Łęczycy. Pristupljeno 12.02. 2021.

Vanjske veze
------------

***Łęczyca*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Urząd Miejski w Łęczycy* (službene stranice) ()
**Almagro** je grad od 8,896 stanovnika u Španjolskoj provinciji Ciudad Real.

Geografske karakteristike
-------------------------

Almagro se nalazi između Madrida i Córdobe, udaljen 25 km jugoistočno od Ciudad Reala.

Historija
---------

Samostanska crkva viteškog reda Calatrava
Pretpostavlja se da je Almagro nikao još za brončanog doba, ali još nisu pronađeni nikakvi materijalni dokazi, kao ni iz rimskih i vizigotskih vremena.
U 13. vijeku viteški red Calatrava odabrao je Almagro, za svoju rezidenciju.

Almagro je u 14. vijeku opasan bedemima, podignuta je parohijska crkva sv Bartolomeja, gradska vijećnica i zatvor.
Kastilijanski kralj Enrique II dodjelio je Almagru 1374. pravo na održavanje dva sajma.

Franjevci su 1493. osnovali svoj samostan.
Tokom 15 i 17. vijeka Almagro se proširio izvan bedema, podignuta su predgrađa; San Pedro, Santiago, San Ildefonso, San Juan, San Sebastián i San Lázaro. 
Osnovana su tri samostana (jedan sa koledžom), podignuta bolnica, dograđena parohijska crkva i gradska vijećnica.

Zlatni period grada bio je 18. vijek, jer je između 1750. - 1761. čak bio i administrativni centar, sa konjaničkom kasarnom. Taj položaj je brzo izgubio ali je zato dobio status grada.

Željeznica je došla do grada 1860. - 1886. srušeni su bedemi i gradska vrata, a 1897. grad je dobio električnu rasvjetu 1897.

Almagro je 1972. proglašen lokalitetom od kulturno - historijske važnosti, i postao je poznat po svom teatarskom festivalu.

Pobratimski gradovi
-------------------

* Španija Trujillo, Španjolska
* Francuska Guérande, Francuska

Poznati sugrađani
-----------------

* Diego de Almagro, konkvistador

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5 6  „*Spain: Ciudad Real Province*" (engleski). City population. Pristupljeno 25.12. 2020.
2. 1 2 3 4 5 6  „*Historia*" (španjolski). Almagro, Concejalía de Turismo. Pristupljeno 25.12. 2020.

Vanjske veze
------------

***Almagro (Ciudad Real)*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Almagro* (Concejalía de Turismo ()
* *Ayuntamiento de Almagro* (službene stranice ()
Zgrada sjedišta UNAIDS-a u Ženevi, Švicarska
**Zajednički program Ujedinjenih naroda za HIV i AIDS** (**UNAIDS**) (francuski: *Program commun des Nations Unies sur le VIH/SIDA*, **ONUSIDA**) glavni je zagovornik ubrzanog, sveobuhvatnog i koordiniranog globalnog djelovanja na pandemiju HIV/AIDS-a.

Misija UNAIDS-a je voditi, ojačati i podržati prošireni odgovor na HIV i AIDS koji uključuje sprječavanje prijenosa HIV-a, pružanje skrbi i podrške onima koji već žive s virusom, smanjenje ranjivosti pojedinaca i zajednica na HIV i ublažavanje utjecaja epidemije. UNAIDS nastoji spriječiti da epidemija HIV/AIDS-a postane teška pandemija.

Sjedište UNAIDS-a je u Ženevi, Švicarska, gdje neke objekte dijeli sa Svjetskom zdravstvenom organizacijom. Član je Grupe Ujedinjenih naroda za razvoj. Trenutno Winnie Byanyima vodi UNAIDS kao izvršni direktor. Bivši izvršni direktori su Peter Piot (1995.–2008.) i Michel Sidibé (2009.–2019.).

Agencija promiče *načelo GIPA* (veća uključenost osoba koje žive s HIV-om) formulirano 1994. godine, a koje su odobrili Ujedinjeni narodi 2001. i 2006.

Izvori
------

1. ↑  UN Sustainable Development Group. UNSDG About - Who we are (en). United Nations.
2. ↑  Winnie Byanyima joins UNAIDS as Executive Director (en).
3. ↑  UNAIDS congratulates Michel Sidibé on his appointment as Minister of Health and Social Affairs of Mali (en).
4. ↑  UNAIDS (March 2007). *Policy Brief : The Greater Involvement of People Living with HIV (GIPA)* (na en).
**Albertov kanal** (nizozemski: *Albertkanaal*, francuski: *Canal Albert*) je plovni kanal na sjeveroistoku Belgije, koji povezuje gradove Liège sa Antwerpenom, odnosno rijeke Meuse i Scheldt.

Historija
---------

Kanal kod luke u Liègu
Kanal Albert je dug je oko 130 km, a iskapan je od 1930. do 1939. sa minimalnom širinom od 24 metra tako da su njime mogli ploviti brodovi do 2000 tona sa maksimalnim gazom od 2,7 metra.

Proširenje kanala započelo je 1960. tako da njime danas mogu ploviti brodovi od 9000 tona, gaza od 3,4 metra. 
Kako prolazi kroz visoko industrijalizirani kraj, izuzetno je važan za ekonomičan transport.

Na tom kanalu koji ima pad od Lièga do Antwerpena od 56 metra, izgrađeno je šest setova trostrukih brodskih prevodnica, i to kod Wijnegema, Olena, Hama, Hasselta, Diepenbeeka i Genka i jedna jednostruka kod Lièga.

Na prevodnicama se zbog riba, ali i radi što manjeg rasipanja vode koriste arhimedovi vijci. Kad je vodostaj visok, razlika u visini kod prevodnica iznosi čak do 10 m, pa se ugradnjom turbina može proizvoditi i električna energija.

Arhimedovi vijci vijci instalirani na prevodnici kod Hasselta, koji imaju dijametar od 5 m i dugi su 22 m, među najvećim su takve vrste na svijetu.

Kako se zbog globalnog zatopljenja, predviđa radikalni pad vodostaja, što bi onemogućilo plovidbu početkom 21. vijeka napravljeni su planovi za izgradnju hidroelektrane i pumpi na šestoj prevodnici. 
Projekt je započeo na prevodnici u Hamu 2011.

Vanjske veze
------------

***Albertov kanal*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Albert Canal* ()

1. 1 2 3 4 5 6 7  „Albert Canal" (engleski). Encyclopaedia Britannica. Pristupljeno 31.01.2022.
**Żagań** (njemački: *Sagan*, latinski: *Saganum*) je grad od 25,668 stanovnika na zapadu Poljske u Lubuskom vojvodstvu.

Geografske karakteristike
-------------------------

Żagań leži duž rijeke Bobr, udaljen četrdesetak km istočno od njemačke granice.

Centar grada Varšavska ulica

Historija
---------

Żagań je prvi put dokumentiran 1202. kao naselje sa zamkom. Taj stari Żagań se vjerojatno nalazio nešto sjevernije nizvodno uz Bobr, kako ta lokacija nije bila dobra 1230. je preseljen na današnju lokaciju kod riječnog gaza.

Negdje polovicom 13. vijeka tadašnji Seniorski vojvoda Poljske Konrad Mazovski dodjelio mu je gradska prava, po uzoru na magdeburško.

Od kraja 13. vijeka pa sve do 1472. Żagań je bio prijestolnica vlastitog vojvodstva, kojim su vladali šleski Pjastovići iz Głogówa. Posljednji pjastovski vojvoda Jan II prodao je svoju domenu saksonskim vojvodama, a oni 1549. Habsburgovcima. 
Nakon tog je često mjenjao vlasnike.

Grad se počeo intenzivno širiti krajem 18. vijeka, a od polovice 19. vijeka kad je izgrađena željeznička stanica niknula je i industrijska zona.

Pobratimski gradovi
-------------------

Żagań ima ugovore o partnerstvu sa slijedećim gradovima; 

* Ujedinjeno Kraljevstvo Duns, Ujedinjeno Kraljevstvo (1994)
* Njemačka Netphen, Njemačka (1995)
* Njemačka Ortrand, Njemačka (2006)
* Njemačka Teltow, Njemačka (2006)
* Francuska Saint-Omer, Francuska (2015)

Izvori
------

1. 1 2 3 4  „History" (engleski). Urząd Miasta Żagań. Pristupljeno 9.02. 2021.
2. 1 2 3 4 5 6  „*Poland: Lubuskie*" (engleski). City population. Pristupljeno 8.02. 2021.
3. ↑  „Miasta Partnerskie" (poljski). Urząd Miasta Żagań. Pristupljeno 9.02. 2021.

Vanjske veze
------------

***Żagań*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Urząd Miasta Żagań* (službene stranice) ()
**Ancud** je grad od 28,265 i općina od 42,458 stanovnika u Regiji Los Lagos (Provincija Chiloé) na jugu Čilea.

Geografske karakteristike
-------------------------

Ancud leži na sjeverozapadnoj obali otoka Chiloé, preko puta tjesnaca Chacao koji ga razvaja od kopna, udaljen 72 km sjeverno od svog 
provincijskog centra - Castra.

Historija
---------

Ancud je osnovan 1768. pod imenom *San Carlos de Ancud* uz utvrdu Boca del Canal de Chacao. Razlog za osnivanje bio je strah od moguće 
britanske invazije, i ocjena da je najbolja luka za brodove na putu za Magellanov tjesnac.

Centar grada
Cestom je povezan sa Castrom 1787.
Krajem 18. vijek početkom 19. vijeka podignuta je puno veća utvrda *Real de San Carlos*, zapravo kompleks utvrda koje su branile ulaz u luku i prolaz tjesnacem.
Ancud je bio jedna od posljednjih utvrda rojalističkih snaga u vrijeme 
Čileanskog rata za nezavisnost, u prvom kvartalu 19. vijeka.

Nakon otvaranja Panamskog kanala 1914. promet u luci je znatno opao, ali je zato između 1834. - 1982. bio je administrativni centar Provincije Chiloé, tad je i prezvan u Ancud.

Nakon izgradnje Panameričkog autoputa 1960. grad Puerto Montt je preuzeo ulogu centra čileanskog juga.

Privreda
--------

Iz luke u Ancudu danas se najviše izvozi drvo, a služi i za trajekte prema kopnu i Puerto Monttu.

Grad je danas trgovački centar stočarsko -poljoprivrednog kraja, u kom se uzgajaju žitarice i krumpir.

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5  „*Chile: Los Lagos*" (engleski). City population. Pristupljeno 14.12.2020.
2. 1 2 3 4  „*Ancud Municipality in Chile*" (engleski). City population. Pristupljeno 14.12.2020.
3. 1 2 3 4 5  „*Ancud, Chile*" (engleski). Encyclopædia Britannica. Pristupljeno 14.12. 2020.
4. ↑  „*Historia*" (španjolski). Castro Municipio. Pristupljeno 14.12.2020.
5. 1 2  „*Siglo XVIII: Etapa de las fortificaciones, fundación de la ciudad de San Carlos de Ancud*" (španjolski). Ilustre Municipalidad de Ancud. Pristupljeno 14.12.2020.

Vanjske veze
------------

***Ancud*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Ilustre Municipalidad de Ancud* (službene stranice) ()
**Špilje Ajante** (marathi: अजिंठा लेणी, *Ajiṇṭhā leni*) čini 29 špiljskih hramova isklesanih u stijenama Ajante u dvije faze, u 2. stoljeću pr. Kr. (za dinastije Satavahana) i u 5. stoljeću (za dinastije Vakataka). Oni su isklesani u stijenama klanca "U" oblika rijeke Waguma i u njima se nalaze neke od najljepših budističkih zidnih slika u Indiji. Zato su 1992. godine upisani na UNESCO-v popis mjesta svjetske baštine u Aziji i Oceaniji.

Ulaz u špiljski hram I.Ulaz u špiljski hram I.

Tlocrt hrama I.
Hram XIX.

Povijest
--------

Ovo područje je od 2. stoljeća pr. Kr. bilo naseljeno budističkim svećenicima koji su ga napustili u 5. stoljeću, zbog napada hinduista. Špiljski hramovi su ostali zaboravljeni i vjerojatno bi potpuno propali da nisu tako zabačeni i skriveni od pogleda.

God. 1819. Britanska vojska je, prilikom lova na tigrove, zabilježila njihovo postojanje, nakon čega je otpočelo njihovo istraživanje. Uskoro su postale slavne po svojoj egzotičnoj lokaciji, impresivnoj arhitekturi, umjentičkim slikama i davno zaboravljenoj povijesti.

Odlike
------

Pored raskošno isklesanih portala, svaki hram je iznutra jedinstven i originalan. Obično su malo dulji nego širi i svaki na zidu suprotnom ulazu ima nišu u kojoj se nalazi skulptura Bude.

Većinu hramova (njih 20) dali su simultano isklesati lokalni vladari oko 475. god. uključujući npr. špilju I. koja ima veliku *vihara* dvoranu (koja je služila za život svećenika) sa svećeničkim sobama i *chaitya* (hindi za "sveta") sobu sa hramom Bude u pozadini. Zidovi glavne dvorane oslikani su u tehnici freske s osnovom urađenom u gipsu. Neke od slika prikazuju epizode iz Budinih života (tzv. "Jataka priče"), dok je ulaz uokviren s dva lika bodisatve. Bodisatve su prosvijetljena bića koja odgađaju nirvanu kako bi pomogli drugima da postignu isto prosvjećenje. Bodisatve se razlikuju od bude jer imaju kraljevski nakit i bogato su opremljeni delikatnim ornamentima. Ovi prikazi su slični starijima (5. st.) iz starog grada Sigiriya na Šri Lanki.

Naturalističko slikanje je u ravnoteži s blago toniranim bojama, a obrisni crtež koji je uvijek presudni element indijskog slikarstva, jasno ocrtava oblike. Tonske gradacije boja na tijelu stvaraju iluziju trodimenzionalnosti. Ova sinteza graciozne božanstvenosti i opipljive ljudskosti je tipična za indijsku umjetnost u razdoblju Gupta (320.-600.).

* Unutrašnjost hramaUnutrašnjost hrama
* Budino svetišteBudino svetište
* Freska Mahâjanaka Jâtaka (Legenda o Jataki)Freska *Mahâjanaka Jâtaka* (Legenda o Jataki)
* Ljubavnici u hramu II.Ljubavnici u hramu II.
* Ulaz u hram IX.Ulaz u hram IX.

Izvori
------

* James Burgess & J. Fergusson, *Cave Temples of India*, W.H. Allen & Co. London, 1880.; Delhi: Munshiram Manoharlal Publishers Pvt Ltd. Delhi, 2005. ISBN 81-215-0251-9

Povezano
--------

* Indijska umjetnost
* Indijski hram
* Špilje Ellore
* Špiljski hramovi Elephante

Vanjske veze
------------

***Špiljski hramovi u Ajanti*** na Wikimedijinoj ostavi

* Video špilja na portalu MTDC
**Antonio Rossellino** pravim imenom **Antonio Gamberelli** (Settignano, 1427. - Firenca, 1479.), bio je firentinski skulptor, znan i kao mlađi brat skulptora i arhitekta Bernarda Rossellina.

Biografija
----------

Školovao se u bratovoj bottegi sa kojim je oko 1452. zajedno radio na grobnici blažene Villane u crkvi Santa Maria Novella.

Njegovo prvo potpuno samostalno djelo je mramorna bista Giovannija Chellinija iz 1456. (Londonski Victoria and Albert Museum), koje još uvijek pokazuje snažan utjecaj brata, ali sa psihološkim detaljima i originalnim slikovnim suptilnostima.

Kapela portugalskog kardinala (San Miniato al Monte)
Nakon tog je 1468. isklesao bistu Mattea Palmierija u kojoj je postigao veliku realističnu sličnost.

Najveće djelo Antonija Rossellina je kapela portugalskog kardinala u crkvi San Miniato al Monte, izvan Firence, dekorativna kombinacija arhitektonskih i skulptorskih elemenata, koju je izveo 1461-66.

Antonio je radio u tradiciji koju su formirali njegov brat i Desiderio da Settignano, ali kako mu se stil razvijao, njegove figure dobile su snažniju formu i intenzivnu karakterizaciju.
Njegove suptilne rezbarije i reljefi stvarali su smiren osjećaj.

Antonio je isklesao puno manjih skulptura namijenjenih bogatoj firentinskoj buržoaziji; Madone, glave kerubina, portretne biste.

Bio je poznat je po brojnim bistama i reljefima Madone sa djetetom, temi koja je tad bila naročito popularna. 
Od ostalih djela treba spomenuti svetište blaženog Marcolina da Forlìa (1458.) i spomenik Filippa Lazzarija (1479.)

Izvori
------

1. 1 2 3 4  „*Antonio Rossellino*" (engleski). Encyclopaedia Britannica. Pristupljeno 6.2.2022.
2. 1 2 3 4  „*Rossellino, Antonio*" (talijanski). Treccani. Pristupljeno 6.2.2022.

Vanjske veze
------------

***Antonio Rossellino*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Rossellino, Antonio* ()