recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Pjotr Nikolajevič Lebedev** (rus.: **Пётр Никола́евич Ле́бедев**; Moskva, 8. ožujka 1866. – Moskva, 14. ožujka 1912.), ruski fizičar. Diplomirao (1891.) u Strasbourgu. Radio na Moskovskome državnom sveučilištu Lomonosov (od 1891. do 1911.). Konstruirao izvor elektromagnetskih valova valne duljine od nekoliko milimetara (1895.). Prvi je dokazao (1899.) da svjetlost tlači površinu na koju pada, a prvi je i pokusima izmjerio tlak elektromagnetskog zračenja. Prvi je izmjerio djelovanje tlaka elektromagnetskog zračenja na molekule plina (1909.). Djelovanjem tlaka elektromagnetskog zračenja na plinove tumači se na primjer svinutost repova kometa. Bavio se teorijom magnetizma, a osobito je proučavao Zemljino magnetsko polje. Pridonio je osnivanju instituta za fiziku u Moskvi, koji se danas naziva Lebedevljev institut za fiziku Ruske akademije znanosti. Po njem je nazvan krater na Mjesecu (Lebedev (krater)).

Tlak elektromagnetskog zračenja
-------------------------------

*Glavni članak: Tlak elektromagnetskog zračenja*
Komet Hale-Bopp: utjecaji tlaka elektromagnetskog zračenja i sunčevog vjetra na repove prašine i plina jasno se vide.
**Tlak elektromagnetskog zračenja**, **radijacijski tlak** ili **svjetlosni tlak** je tlak kojim svjetlost ili drugo elektromagnetsko zračenje djeluje na plohu na koju pada. U svakodnevnim uvjetima zanemarivo je malen, ali može biti velik za lasersko zračenje usmjereno na malu površinu. Tlak elektromagnetskog zračenja Sunca nije zanemariv pri proračunima putanja međuplanetarnih letjelica. Prvi ga je opisao J. Kepler (1619.) tumačeći zašto je rep kometa uvijek usmjeren poprečno (radijalno) od Sunca, teorijski ga je predvidio J. C. Maxwell (1862.), a prvi je pokusom dokazao njegovo postojanje (1899.) i izmjerio njegovo djelovanje na molekule plina (1909.) P. N. Lebedev. 

Tlak elektromagnetskog zračenja je tlak koji pritišće bilo koju površinu, koja je izložena elektromagnetskom zračenju. Ako ga površina upije, onda je tlak jednak iznosu zračenja podijeljenim sa brzinom svjetlosti. Ako je zračenje potpuno odbijeno (reflektirano), onda je tlak elektromagnetskog zračenja dvostruk. Tako na primjer, Sunčevo zračenje ima snagu 1 370 W/m2, pa je onda tlak elektromagnetskog zračenja 4,6 x 10-6 Pa (upijeno).

Izvori
------

1. ↑   **Lebedev, Pjotr Nikolajevič**,  "Hrvatska enciklopedija", Leksikografski zavod Miroslav Krleža, www.enciklopedija.hr, 2019.
2. ↑   **radijacijski tlak (svjetlosni tlak)**,  "Hrvatska enciklopedija", Leksikografski zavod Miroslav Krleža, www.enciklopedija.hr, 2019.
3. ↑  P. Lebedev, 1901, "Untersuchungen über die Druckkräfte des Lichtes", Annalen der Physik, 1901
Nemački jezik poseduje u svom alfabetu 26 slova. Na to se dodaju još 3 slovna znaka za posebne glasove. To su takozvani umlauti, pomućeni glasovi nastali spajanjem, tj. zajedničkim izgovaranjem dva vokala.

Nemačka abeceda, dakle, sadrži znakove za sledeće glasove:

A/a, B/b, C/c, D/d, E/e, F/f, G/g, H/h, I/i, J/j, K/k, L/l, M/m, N/n, O/o, P/p, Q/q, R/r, S/s, T/t, U/u, V/v, W/w, X/x, Y/y, Z/z i umlautizovani vokali Ä/ä, Ö/ö i Ü/ü.

Na sve ovo dodaje se i tzv. oštro S ili escet (ß) - slovni znak nastao prvobitno iz ligature, da bi se kasnije kroz goticu primenjivao za udvojena dva slovna znaka "s" (ss ili sz). Kuriozitet predstavlja činjenica da se on danas smatra zastarelim i da se, iako je zvanično u upotrebi, u Švajcarskoj uopšte i ne upotrebljava, a sve manje ljudi zna tačno kada se on i koristi. Zabuna je nastala pogotovo od reforme nemačkog pravopisa, sredinom devedestih godina. Ovome treba dodati i činjenicu da se escet javlja samo pri pisanju malim slovina. Dakle u naslovima ispisanim majuskulom escet zamenjuju dva "s". Dakle: schließen vs. SCHLIESSEN.

Umlautizovani glasovi ä, ö, ü i njihovo beleženje
-------------------------------------------------

Umlaut je pojava mućenja glasova, karateristična ne samo za nemački jezik. U njemu, međutim, ona nalazi najveću primenu od svih germanskih jezika. To je kombinatorna glasovna promena. Prvi primerci umlauta javljaju se za vreme starovisokonemačke jezičke epohe koja je trajala između 750. i 1050. godine. Najviše primera mućenja glasova (izazvanog vokalom iz potonjeg sloga) javiće se u narednoj jezičkoj eposi - u srednjevisokonemačkom. Međutim, pomućeni vokali nisu se beležili od svog nastanka kao danas - sa dvema tačkicama iznad vokala (u tipografiji: umlaut). Današnje beleženje datira tek iz vremena srednjevisokonemačkog kada su se samo kratki pomućeni vokali obeležavali uz pomoć tačkica. Danas nije bitno da li je vokal kratak ili dug - sva tri vokala (dakle osim E) beleže se sa tačkama iznad vokala.. .
*Za ostala značenja, v. Luo (razvrstavanje).*
Muzičari Luoa
**Luo** je naziv za etničku skupinu nilotskog porijekla koja živi na obalama Viktorijinog jezera i obližnjim područjima Kenije.

Luo govore dhuolo jezikom, koji pripada zapadnonilotskim jezicima. Njihov tradicionalni način života uključuje egalitarizam, zbog čega su Luo posebno ponosi. Jedna su od rijetkih istočnoafričkih etničkih skupina koji ne provode ritualno obrezivanje muškaraca, ali su sve donedavno imali običaj dječacima izbijati šest prednjih zuba u ritualu inicijacije.

Luo su se kao nomadi doselili iz Sudana u Ugandu u 15. vijeku, ali su postepeno od strane Bantu plemena potisnuti na istok u Keniju. S druge strane, Luo su ostavili trag u luo jezicima koji se govore u Ugandi, a s vremenom su se počeli i miješali s Bantu plemenima.

Nakon što je 1915. posjetio Kampalu, poglavica Luoa je bio tako impresioniran britanskim tehnološkim dostignućima i načinom života da je poslije nastojao svoje suplemenike nagovoriti da preuzmu zapadnjačke običaje. Rezultat tih napora bio je u tome da su Luo bili najnaprednija i najobrazovanija od svih kenijskih etničkih skupina, ali i prva koja je stekla nacionalnu svijest te poslije prednjačila u borbi protiv britanske kolonijalne vlasti. Luo su pak od konca 20. vijeka teško stradali od epidemije AIDS-a koja je upravo na njihovom području imala najvidljivije ekonomske posljedice, pa je nekoć jedan od najbogatijih dijelova Kenije danas postao jedan od siromašnijih.

***Luo*** na Wikimedijinoj ostavi

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* LCCN: sh85078928
* SUDOC: 027735192
* BNF: cb11971470t (podaci)

 |
|  |
| --- |
|  *Ovo je glavno značenje pojma **Mokša**. Za druga značenja, v. Mokša (razvrstavanje).* |

**Mokša** (sanskrit: मोक्ष *mokṣa*) ili **mukti** (sanskrit: मुक्ति *mukti*), doslovno oslobođenje, razrešenje, je pojam koji u indijskim religijama znači oslobođenje iz večnog toka „rađanja, umiranja i preporađanja" (samsara) i svekolike patnje i ograničenosti postojanja u svetu. To je krajnji cilj mudrosti u indijskoj filozofiji. 

U svim granama indijske filozofije uvek je postojao i praktični cilj, prema kojem se i merila uspešnost te filozofije. Taj je cilj oslobođenje od večnog kruga zbivanja, i u raznim se filozofskim sistemima različito tumači i postiže. U vedanti, mokša (*mukti*) pretpostavlja apsolutizaciju atmana. To je konačno jedinstvo s apsolutom, uviđanje jedinstva atman-brahman, ukidanje dihotomije subjektivnog i objektivnog. Nasuprot tome, u budizmu oslobođenje predstavlja krajnju negaciju sopstva (anatman). Oslobođenje je u nirvani, ugasnuću, za koje su potrebni moralni, psihički, karmički, meditativni preduslovi.

Oslobođenje je uslovljeno stanjem svijesti i razumijevanjem najviše istine o zbilji.

Etimologija
-----------

Mokša dolazi od sanskritskog korena *muc* u značenju pustiti, osloboditi.

Mokša u hinduizmu
-----------------

Mokša je pojam suprotan karmi, moralnoj determiniranosti delatnošću. U hinduističkoj filozofiji mokša predstavlja transcendenciju fenomenskog postojanja: svesti, vremena, prostora i kauzalnosti (karma) u bilo kom smislu. 

Mokša označava razlaganje materijalnog sopstva kako bi se razotkrila osnova postojanja – duh (*đivatman* - duša ili sopstvo). Oslobođenje se doseže asketskom disciplinom smirivanja strasti. Mokša ima dvostruku svrhu: metafizičku realizaciju (*sadhana*) i etičku svrhu ublaženja i prestanka patnje.

Mokša u budizmu
---------------

*Glavni članak: Nirvana*
Mokša se u budizmu naziva nirvana (nibbana) odn. utrnuće, ugašenost. Razlika u tumačenju oslobođenja u hinduizmu i budizmu javlja se zbog različitog tumačenja sopstva (sebe, duše). U budizmu se sopstvo ne označava u smislu samoostvarenja (*atma-jnana*, *atma-džnana* – znanje o sebi) već se pod sopstvom isključivo smatra agregat (ego), i to u skladu sa Budinom doktrinom anata (ne-ja). U budističkoj nirvani nema više nikakvih opažaja pa tako ni bilo kakvog sopstva.

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5  Rada Iveković, Rana budistička misao ), Biblioteka Logos, IP Veselin Masleša, Sarajevo. (1977). str. 131-152.
2. ↑  Mokša, Filozofijski rečnik, Matica Hrvatska, Zagreb 1984.

Vidi još
--------

* Satori
**Magro** (valencijanski: **Magre**) je rijeka na jugoistoku Španjolske, duga 126 km. Velika je pritoka rijeke Júcar.

Karakteristike
--------------

Magro izvire na obroncima masiva Sierra de Mira (dio Iberijskog gorja), na 1010 metara nadmorske visine, nedaleko od vododjelnice s rijekom Cabriel. Od tamo teče širokom kotlinom prema jugu do grada Requena, nakon tog mjenja smjer i teče uz velike meandre prema ušću na istoku. U Júcar uvire kod naselja Algemesí nedaleko od Cullere gdje Júcar uvire u Valencijski zaljev.

Od izvora do uvira pritoke Madre iznad grada Utiela nosi ime *Rambla de la Torre*, tek nakon toga počinje se zvati *Magro*, tako da mnogi uzimaju taj lokalitet na 725 metara nadmorske visine, kao pravi izvor rijeke Magro. Interesantno je da Madre, koji je kraći, gotovo uvijek ima više vode od Magra.

Sliv rijeke velik je 1543 km² i proteže se preko provincije Valencije, za koju je izuzetno važan vodotok. Ljeti za velikih vrućina gotovo presuši, ali u proljeće i jesen toliko nabuja da mu se vode izljevaju iz korita.
Zbog tog je 1969. na rijeci podignuto akumulacijsko jezero Embalse de Forata, veliko 231 hektara.

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5 6 7 8 9  „*El río Magro*" (španjolski). Requena Revista Local. Pristupljeno 7. 9. 2018.
2. 1 2 3 4  „*Ríos de España, 94 Magro*" (španjolski). Listas.20minutos. Pristupljeno 7. 9. 2018.
3. ↑  „*Embalse de Forata*" (španjolski). Listas.20minutos. Pristupljeno 7. 9. 2018.

Vanjske veze
------------

***Magro (rijeka)*** na Wikimedijinoj ostavi

* *¡¡¡Ríos de España!!! (94 Magro)* (`es`)
**Petar Kočić** (Stričići, 29. VI. 1877 – Beograd, 27. VIII. 1916) je bio srpski književnik, jedna od najznačajnijih ličnosti srpske književnosti na početku 20. vijeka. Studirao je u Beču, živio u Skoplju i Sarajevu, a pred kraj života u Beogradu. Bio je izrazito politički angažovan, izražavajući protivljenje austro-ugarskoj okupaciji, a potom i aneksiji Bosne i Hercegovine. Zbog svojih radikalnih stavova dva puta je - 1907. i 1909. godine - bio uhapšen. Godine 1910. izabran je u Bosanski sabor.U svojim proznim i dramskim djelima realistički i satirično prikazuje onodobno stanje, opisujući negativne društvene posljedice austro-ugarske vlasti, vjerno prenoseći život i sudbinu svojih likova, kao i živopisni narodni govor. Njegovo najznačajnije djelo je drama *Jazavac pred sudom* (1904), koja se dugo zadržala na pozornicama uz velik uspjeh kod publike. Izdvajaju se još političke satire *Sudanija* te pripovijesti *S planine i ispod planine* i *Jauci sa Zmijanja*.

Eksterni linkovi
----------------

***Petar Kočić*** na Wikimedijinoj ostavi

* Petar Kočić: dela I-IV Arhivirano 2014-10-11 na Wayback Machine-u (Projekat Rastko)

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 64065718
* LCCN: nr89014875
* ISNI: 0000 0001 2136 5023
* GND: 118936115
* SUDOC: 031525822
* BNF: cb12272384d (podaci)
* BIBSYS: 90773739
* NLA: 40008078
* NKC: js20020812354
* CONOR.SI: 40790627
* NSK: 000047581

 |
**Mokraćna cijev** (lat. *urethra*) je cijev koja spaja mokraćnu bešiku sa vanjskim svijetom. Mokraćna cijev ima funkciju kod oba pola u eliminaciji urina, a kod muških jedinki i odvođenju sperme.

Anatomija
---------

### Ženska mokraćna cijev

Kod žena, mokraćna cijev je duga oko 3-5 cm i zavšrava u vulvi između klitorisa i otvora vagine. Zbog te kratkoće mokraćne cijevi, ženske jedinke su podložnije urinarnim infekcijama nego muške.

### Muška mokraćna cijev

Kod muškaraca, mokraćna cijev je duga oko 20 cm i završava na vrhu penisa. Unutrašnjost mokraćne cijevi posjeduje spiralne nabore (kao u cijevi pištolja), koji omogućavaju brži protok urina i spreme. Dužina mokraćne cijevi kod muških jedinki otežava kateterizaciju.

Histologija
-----------

Epitel mokraćne cijevi počinje ćelijama prelaznog tipa na izlasku iz mokraćne bešike. Poslije epitel prelazi u višeslojan visokoprizmatičan epitel, a završava kao višeslojan pločast epitel.

U mokraćnoj cijevi se nalaze i uretralne žlijezde koje štite epitel od urina.

| Urinarni sistem |
| --- |
| Bubreg | Mokraćovod | Mokraćna bešika | Mokraćna cev |
**Džurdžura** (arapski: الحديقة الوطنية جرجرة) je nacionalni park na sjeverozapadu Alžira u Kabiliji.

Historija i karakteristike
--------------------------

Park je osnovan 1925. na površini od 185 km² i nazvan po planinskom masivu Džurdžura, po kom se prostire.

Park se sastoji od 3 glavne zone - istočne, zapadne i centralne - koje se protežu po terenu pokrajina Bujra na jugu i Tizi Uzu na sjeveru.

Zbog svojih mnogobrojnih neprohodnih šuma, dubokih klisura i spektakularnih pećina, mnogi taj park drže za mjesto u kom se nalaze neki od najljepših alžirskih pejzaža. 
Park je osnovan sa ciljem da se zaštiti jedinstveni ekosistema u podnožju planinskog masiva i u njegovih 3 zona.
Unutar parka ima brojnih izvora i potoka, koji izviru iz glacijalnih jezera u samom parku i po Masivu Džurdžura, pa ima bujnu i raznovrsnu floru.
Park je i stanište raznovrsne flore uključujući i ugrožene berberske makakije.

Najveća atrakcija parka je sam Masiv Džurdžura sa planinom -Lala Hedidža visokom 2.308 metara (jedna od najviših u Alžiru]]). Pored nje atraktivna je i planina Tikdža (1,600 m, sa skijalištem.
Niže padine Džurdžure obrasle su šumarcima crnog bora i kleka.

Park je dom širokog spektra divljih životinja, uključujući divlje svinje, hijena, zečeve, mungose, crvene lisice, divlje mačke, dikobraze, šakale, lasice i berberske makakije.

Od 1997. Park je proglašen i rezervatom biosfere.

Izvori
------

1. ↑  „*Kabylie, region, Algeria*" (engleski). Encyclopaedia Britannica. Pristupljeno 11.2.2020.
2. 1 2 3 4  „*Djurdjura National Park*" (engleski). Travel to Algeria. Pristupljeno 11. 2. 2020.
3. ↑  „*Biosphere Reserve Information*" (engleski). Unesco. Pristupljeno 11. 2. 2020.

Vanjske veze
------------

***Nacionalni park Džurdžura*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Parc National Du Djurdjura* (`fr`)
* *Parc National de Djurdjura in Algeria* (na portalu Protected Planet) (`en`)
**Očamčire** (gruzijski: ოჩამჩირე, abhaski: *Очамчыра*) je grad u gruzijskoj pokrajini Abhaziji. Nalazi se na obali Crnog mora 53 km jugoistočno do Suhumija glavnog grada Abhazije.

Historija
---------

Očamčire je bila poprište sukoba između Rusa i Tursko-abhazijskih snaga 1877. godine. 
Drevna grčka kolonija Gymnos (grčki: Γυένος) se navodno nalazi u blizini Očamčire, iako se ne može točno identificirati zbog vrlo slabe očuvanosti arheološkog lokaliteta.
Prema ruskoj novinskoj agenciji Itar Tass Rusija planira izgraditi novu pomorsku bazu za Crnomorsku flotu (trenutno ima sjedište u Sevastopolju) u Očamčiri.

Stanovništvo
------------

Prema popisu stanovništva 1979. u gradu je živjelo 18.700 ljudi, deset godina kasnije grad je imao 20.379 stanovnika od čega 58,2% Gruzijaca, 18,2% Abhaza, 14,7% Rusa, 3,3% Armenaca.

Nakon sukoba između Abhaza i Gruzijaca značajno je smanjen broj stanovnika. Tako prema popisu stanovnika iz 2003. u grada živi 4.702 stanovnika, a 2011. godine 5.280. Većinu stanovništva čine Abhazi (72,7%), zatim Gruzijaci i Mingreli (10,4%), Rusi (10,0%) i Armenci (3,1%).

Poznate osobe
-------------

* Vit'ali Daraselia, sovjetski nogometaš
* Ketevan Arachamija, britanska šahistica

Izvori
------

1. ↑  Очемчиры (Ochemchiry) *Brockhaus and Efron Encyclopedic Dictionary* (1890-1906). Pristupljeno 2. svibnja 2008.
2. ↑  Mogens Herman, Hansen, Thomas Heine Nielsen (2003), *An Inventory of Archaic and Classical Poleis*, p. 953. Oxford University Press, ISBN 0-19-814099-1.
3. ↑  Gorst, Isabel (27. siječnja 2009.). „Russia to relocate fleet to Abkhazia". Financial Times. Arhivirano iz originala na datum 2021-12-13. Pristupljeno 27. siječnja 2009.
4. ↑  Этнокавказ Население Абхазии 2003.
5. ↑  Этнокавказ Население Абхазии. Очамчырский район 2011
**Psihofarmakologija** je naučna studija o efektima psihoaktivnih droga na raspoloženje, osećaj, mišljenje i ponašanje. Ne razlikuje se mnogo od neuropsihofarmakologije, koja se bavi proučavanjem promena izazvanim psihoaktivnim supstancama u funkcionisanju ćelija u nervnom sistemu.

Polje psihofarmakologije proučava širok spektar supstanci sa različitim tipovima psihoaktivnih svojstava, fokusirajući se pre svega na hemijske interakcije sa mozgom.

Psihoaktivne droge mogu da potiču iz prirodnih izvora, kao što su biljke i životinje, ili iz veštačkih izvora kao što su hemijske sinteze u laboratoriji. Ove supstance deluju sa određenim ciljnim lokacijama ili receptorima (koji se nalaze u nervnom sistemu), da podstaknu rasprostranjene promene u fiziološkim ili psihološkim funkcijama. Specifične interakcije između droga i njihovih receptora se nazivaju „akcija droge", a promene u pomenutim funkcijama se nazivaju „efekat droge".

Vidi još
--------

* Psihijatrija
* Duševno zdravlje
* Farmakologija
**Psudomonarchia Daemonum** je magijski priručnik u formi kataloga demona, koji je tiskao njemački liječnik i okultist Johann Weyer 1577. godine kao dodatak svome djelu *De praestigiis daemonum*.

Popis demona se razlikuje u odnosu na onaj koje donosi *Ars Goetia*, prva knjiga *Lemegetona* koja, također daje popis demona te prikladne sate i molitve za njihovo prizivanje. Popisi se razlikuju i po rednom broju i prema karakteristikama duhova, budući da je u Weyerovom djelu nabrojeno šezdeset i devet duhova, a u Lemegetonu njih sedamdeset i dvoje. Za razliku od Lemegetona, Pseudomonarchia Daemonum ne donosi pečate demona, niti zahtjeva detaljne rituale za njihovo prizivanje.

Postoji i djelo *Livre des esperitz* ("Knjiga duhova") koje pokazuje veliku sličnost Weyerovim, a ukazuje na mogućnost da kod Weyerovog djela izostaje dio teksta i određen broj duhova. Sam Weyer navodi kako je pri prijevodu izvora izostavio određeni dio sadržaja.

Weyer je tvrdio kako je za svoj izvor podataka koristio rukopis *Liber officiorum spirituum, seu Liber dictus Empto. Salomonis, de principibus et regibus dæmoniorum* ("Knjiga službi duhova ili knjiga zvana Empto. Salomon, o prinčevima i kraljevima demona").

Popis 69 demona
---------------

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 1. Bael
2. Aguarès
3. Barbas
4. Pruflas
5. Amon
6. Barbatos
7. Buer
8. Gusoyn
9. Botis
10. Bathym
11. Pursan
12. Eligos
13. Loray
14. Valefor
15. Morax
16. Ipes
17. Naberius
18. Glasya Labolas
19. Zepar
20. Beleth
21. Sytry
22. Paimon
23. Bélial | 24. Bune
25. Forneus
26. Roneve
27. Berith
28. Astarot
29. Forras
30. Furfur
31. Marchocias
32. Malphas
33. Vepar
34. Sabnac
35. Asmodée
36. Gaap
37. Chax
38. Pucel
39. Furcas
40. Murmur
41. Caym
42. Raum
43. Halphaas
44. Focalor
45. Vine
46. Bifrons | 47. Samigina
48. Zagan
49. Orias
50. Volac
51. Gomory
52. Decarabia
53. Amdusias
54. Andras
55. Andrealphus
56. Oze
57. Aym
58. Orobas
59. Vapula
60. Cimeries
61. Amy
62. Flauros
63. Balam
64. Alocer
65. Saleos
66. Vual
67. Haagenti
68. Phoenix
69. Stolas |

Bilješke
--------

1. ↑  Pseudomonarchia Daemonum
2. ↑  Pseudomonarchia Daemonum
3. ↑  Pseudomonarchia Daemonum

Vanjske poveznice
-----------------

* Pseudomonarchia Daemonum (`en`)
* Pseudomonarchia Daemonum PDF Arhivirano 2016-03-05 na Wayback Machine-u (`en`)

|  |  |
| --- | --- |
|  | *Ovaj članak o **ezoteriji** je u začetku. Možete pomoći Wikipediji tako da ga proširite*. |
**Nacionalni park Henri Pittier** (španjolski: *Parque nacional Henri Pittier*) je najstariji nacionalni park u Venezueli, smješten na sjeveru zemlje.

Geografija
----------

Nacionalni park Henry Pittier prostire se danas na površini od 1078 km², i to najvećim dijelom po planinama Karipskih Andi Veći dio parka leži na sjeveru Savezne države Aragua, a manji po istočnom planinskom dijelu Države Carabobo.

Park se sastoji od dva različita geografska područja, strmog planinskog interijera, u kom živi više od 500 vrsta ptica (od tog 22 endemskih) i uskog obalnog pojasa Karipskog mora sa brojnim uvalama, plažama i ljetovalištima. Sa svojih devet glavnih rijeka, park je važan izvor pitke vode za okolne gradove i sela.

Iako je se na početku prostirao na površini od 900 km², nešto kasnije 1974. dodano je još 17,8 km² što je rezultiralo ukupnom površinom parka od 107,8 km².

Historija
---------

Park je osnovan 1937. pod imenom **Rancho Grande** dekretom predsjednika Eleazara Lópeza Contrerasa. Od 1953. zove se *Henri Pittier*, po imenu istaknutog švicarskog geografa, botaničara i etnologa, koji je 1917. došao u Venezuelu i klasificirao više od 30.000 biljaka, i sav se posvetio proučavanju flore i faune u parku.

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5 6 7 8  „*Parque Nacional Henri Pittier*" (španjolski). Choroní. Arhivirano iz originala na datum 2016-09-27. Pristupljeno 30. 10. 2017.

Vanjske veze
------------

***Nacionalni park Henri Pittier*** na Wikimedijinoj ostavi

* *El Parque Nacional Henri Pittier* (`es`)
* *Parque Nacional Henri Pittier* (`es`)
Ovo je članak o nacionalnom parku.  Za druga značenja, v. Komodo.  

**Nacionalni park Komodo** je nacionalni park u Indoneziji; nalazi se u području Malih sundskih otoka, na granici dviju indonezijskih provincija, *Nusa Tenggara Timur* i *Nusa Tengarra Barat*.

Obuhvaća tri veća otoka, Komodo, Rinca i Padar, te 26 manjih otočića, ukupne površine od 603 km3, dok površina čitavog nacionalnog parka iznosi 1.817 km3. Otoci nacionalnog parka vulkanskog su porijekla, većinomih čine obla brda i imaju visinu do 735 m. Ispresjecani su padinama suhe savane i džepovima trnovitog zelenila u kontrastu s briljantno bijelim pješčanim plažama i plavim morem u kojem rastu koralji.

Park je osnovan 1980. i prvobitno je bio namijenjen samo zaštiti najvećeg guštera na svijetu, endemskog komodskog varana (*Varanus komodoensis*), kojih ima oko 5.700. Kako oni ne žive nigdje drugo na svijetu, jako su važni za proučavanje teorije evolucije. Kasnije je zaštita proširena na svu floru i faunu područja, pa tako i na pomorsko područje. God. 1991. Nacionalni park Komodo je uvršten na UNESCOv popis mjesta svjetske baštine u Aziji.

U četiri naselja na Komodima živi oko 4.000 stanovnika koji se uglavnom bave ribolovom i turizmom. Turistima je jako popularno ronjenje, zglavnom zbog velike bioraznolikosti pomorskog života. Broj posjetitelja parka je porastao od 36.000 (2009.) na 45.000 (2010.), a park može primiti do 60.000 turista godišnje.

* Komodski varani na otoku KomodoKomodski varani na otoku Komodo
* Otočić KanawaOtočić Kanawa
* Otok RincaOtok Rinca
* Morska kornjača u vodama KomodaMorska kornjača u vodama Komoda
* Riba-lav u moru KomodaRiba-lav u moru Komoda

Poveznice
---------

* Otočje Galápagos
* Poluotok Valdés
* Veliki koraljni greben

Vanjske veze
------------

* Nacionalni park Komodo Arhivirano 2017-09-06 na Wayback Machine-u (engl.)

|  |  |
| --- | --- |
|  | U Wikimedijinoj ostavi ima još materijala vezanih za: **Nacionalni park Komodo** |

| * p
* r
* u
Svjetska baština u Indoneziji |
| --- |
|  | 
Hramski kompleks Borobudur • Nacionalni park Komodo • Kulturni krajolik pokrajine Bali: sustav subaka kao utjelovljenje Tri Hita Karana filozofije • Nacionalni park Lorentz • Hinduistički hram Prambanan • Paleontološka nalazišta Sangiran • Tropske kišne šume na Sumatri • Nacionalni park Ujung Kulon
 | Indonezijska zastava |
| **Nematerijalna svjetska baština Indonezije**
Kazalište lutaka Wayang • Tradicionalna proizvodnja indonezijskog bodeža Kris • Indonezijski Batik • Tradicionalna proizvodnja batika u školama Pekalongana
 |

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 242316950
* LCCN: sh2018002545
* GND: 4813835-6

 |
**Nacionalni park Gran Paradiso** (talijanski: *Parco nazionale Gran Paradiso*) je najstariji od 25 talijanskih nacionalnih parkova koji se nalazi u Pijemontu na zapadu Sjeverne Italije.

Karakteristike
--------------

Park se prostire na površini od 710 km², na nadmorskoj visini od 800 do 4,061 metara (Gran Paradiso) po regijima Valle d'Aosta i Pijemont.

Koncentriran je oko planine Gran Paradiso, jedinog vrha iznad 4,000 metara koji čitav pripada Italiji.

Park je sa zapada omeđen dolinom kod mjesta Rhêmes, a na jugu dolinom kod Cogne i kotlinama rijeka Soana i Orco.
Gran Paradiso na zapadu graniči sa francuskim Nacionalni parkom Vanoise.

Krajolik parka je uglavnom alpski, prošaran potocima, jezerima i slapovima. 
Sve do 1970-ih u dolini kod Cognea postojali su rudnici željezne rude.

### Flora i fauna

Šume se protežu do nadmorske visine od 2000 metara, to su uglavnom četinari; ariš pomiješan sa smrekom i borom, a jela ima manje. 
Na Pijemontskoj strani, na nadmorskim visinama do 1000 m rastu bjelogorične šume; bukve, javora i jasen, a po kotlinama kestena.

Od životinja ima od kozoroga koji su simbol parka, još i; divokoza, srna, jelena, svizaca, bijelog zeca, vuka, lisica, hermelina i risova. 
Od ptica ima orlova, supova, jastrebova, sova, tetrijeba i jarebica.

Historija
---------

Historija parka povezana je sa zaštitom kozoroga, čiji je broj pao na alarmantno nisku razinu, zbog tog je sardinijski (budući talijanski) kralj
Vittorio Emanuele II - 1856.proglasio planine kraljevskim lovačkim rezervatom. 
Zbog zaštite organizirao je stražu i izgradio prve staza za mazge.

Vittorio Emanuele II je kao talijanski kralj 1919. darovao 2100 hektara svog rezervata državi za stvaranje 
nacionalnog parka, koji je osnovan 3. decembra 1922.
Do 1934. parkom je upravljala autonomna komisija, koja je povećala broj staza na 340 km i povećala broj kozoroga.

U tom periodu je međutim došlo i do smanjenja granica parka zbog izgradnje hidroelektrane na rijeci Orco.

U godinama koje su uslijedile parkom je direktno upravljalo Ministarstvo poljoprivrede i šumarstva, to su bile najgore godine u historiji parka, jer su otpušteni čuvari, a počeo je i Drugi svjetski rat. Zbog tog je broj kozoroga spao na 416 1945. Od 1947. parkom upravlja vlastita administracija koja je konsolidirala stanje i povećala površinu parka.

Izvori
------

1. ↑  „*Parchi Nazionali in Italia*" (talijanski). Parks. Pristupljeno 26.02.2022.
2. ↑  „*Parco Nazionale Gran Paradiso*" (talijanski). Parks. Pristupljeno 26.02.2022.
3. 1 2 3 4 5 6 7  „*Gran Paradiso, Parco Nazionale del*" (talijanski). Sapere. Pristupljeno 26.02.2022.
4. 1 2 3 4  „*History*" (engleski). Ente Parco Nazionale della Sila. Arhivirano iz originala na datum 2014-11-05. Pristupljeno 26.02.2022.

Vanjske veze
------------

***Nacionalni park Gran Paradiso*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Parco Nazionale Gran Paradiso* (službene stranice) Arhivirano 2014-11-05 na Wayback Machine-u (`it`)
**Nacionalni park Vatnajökull** (islandski: *Vatnajökulsþjóðgarður*) je jedan od tri nacionalna parka, koji se prostire duž centra i jugoistoka Islanda.
Proglašen je za lokalitetetom svjetske baštine pod nazivom - *dinamična priroda vatre i leda*. Interakcija između vulkana i pukotina koje leže ispod ledene kape Vatnajökull ima mnogo oblika, od kojih je najspektakularniji *jökulhlaup* – iznenadna poplava uzrokovana probijanjem ruba glečera tokom erupcije.

Geografija
----------

Unutar parka je i najveći evropski glečer Vatnajökull koji ima površinu od 8400 km² ali i još terena, tako da danas ima ukupnu površinu od 13.600 km², što je oko 13% površine Islanda, pa je površinom ujedno najveći evropski nacionalni park. Kad je osnovan 7. juna 2008 imao je površinu od 12.000 km², ali su mu kasnije su mu pridodani Krater Laki i područje oko glacijalnog jezera Langisjór.

Ovaj kultni vulkanski region pokriva površinu od preko 1.400.000 ha, skoro 14% teritorije Islanda. U parku se nalazi deset centralnih vulkana, od kojih je osam subglacijalnih. Dva od njih, izuzetno atraktivni Bárðarbunga i Grímsvötn su među najaktivnijima na Islandu.

Unutar parka ima puno rijeka koje izviru iz glečera, teren parka prema istoku je močvaran i stanište je brojnih stada sobova i jata gusaka. Krajnji jug parka uz sam Atlanski ocean je najviši, tu se nalazi najviša islandska planina Hvannadalshnúkur, visoka 2119 metara.

Park je podijeljen na četiri zone (Sjevernu, Južnu, Istočno i Zapadnu), koje imaju vlastitu upravu. Glavna uprava parka je u Reykjavíku, a južni ulaz u park iz rezervata prirode Skaftafell, pored grada Höfna je otvoren cijele godine, dok su oni iz ostalih zona otvoreni samo od maja do septembra, jer se po zimi do tamo ne može ni doći.

Izvori
------

1. 1 2 3  „*Vatnajökull*" (engleski). Encyclopædia Britannica. Pristupljeno 20. 02. 2014.
2. ↑  „Island, spomenici upisani na listu svjetske baštine". *UNESCO: Svjetska baština*. Pristupljeno 19. 01. 2023.
3. ↑  „UNESCO: Nacionalni park Vatnajökull". *UNESCO: Svjetska baština*. Pristupljeno 19. 01. 2023.
4. ↑  „*About us*" (engleski). Vatnajökull National Park. Arhivirano iz originala na datum 2014-03-28. Pristupljeno 22. 02. 2014.

Vanjske veze
------------

***Nacionalni park Vatnajökull*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Službene stranice parka* Arhivirano 2014-07-24 na Wayback Machine-u (`en`)
Krajolik regije Nadžd
**Nadžd** ili **Nedžd** (arap. ‎, *Naǧd*; dosl. visoravan) je središnja regija Arapskog poluotoka. Cjelokupna površina regije nalazi se u Saudijskoj Arabiji. Administrativno, ovu regiju čine pokrajine Kasim, Ha'il, Rijad i dijelovi Istočne pokrajine. 

Nadžd, kako mu i ime sugerira je plato sa visinskom razlikom od 762 m do 1525 m nadmorske visine, a spušta od zapada prema istoku. Istočne dijelove (historijski poznatiji kao al-Jamama) obilježavaju naselja u oazama s razvijenim poljodjelstvom i aktivnom trgovinom, dok je ostatak tradicionalno slabo naseljen, te ga naseljavaju nomadski beduini.

Rijad je najveći grad u regiji Nadžd, kao i najveći grad u cjeloj državi sa populacijom od više od 4,700.000 stanovnika prema procjeni iz 2009. godine. Ostali gradovi su Buraida (505.845; 2005.), Unaiza (138.351; 2005.) i Ar Ras (116.164; 2005.).

Izvori
------

1. ↑  جريدة الرياض – عين على القصيم

***Nadžd*** na Wikimedijinoj ostavi

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 235546202
* GND: 4210617-5
* NKC: ge415087

 |
**Nekropola Borak**, naselje Burati, opština Rogatica, Bosna i Hercegovina, nalazi se na listi 28 srednjovjekovnih nekropola stećaka koje su 2016. godine proglašene Svjetskom baštinom UNESCO-a. Na listi su 20 nekropole u Bosni i Hercegovini, po 3 u Srbiji i Crnoj Gori, a 2 u Hrvatskoj.  Nekropola je i nacionalni spomenik BiH.

Lokacija
--------

Nalazi se uz put Sokolac-Rogatica (Han-stjenički plato) u naselju Burati.

Historija
---------

Rogatica je u XIV i XV vijeku bila usko vezana za utvrđenje Borač, i za njegove gospodare Radinoviće, odnosno Pavloviće, koji su u XV vijeku držali u svojoj vlasti cijeli kraj od izvora rijeke Bosne do Drine, uključujući trg u Rogatici. Po tom gradu jedno vrijeme, tokom prvih godina turske vlasti i sam trg Rogatica nazivao se Borač (Bazar Borač). Razrušeni grad u kojem su bili dvorovi Pavlovića leži iznad lijeve obale rijeke Prače, uz današnje selo Varošište. Turci su Borač zauzeli prije 1466. godine i uskoro ga napustili. 

Postoji vjerovatnost da je Borač najprije bio na suprotnoj strani Mesića, između današnjih sela Borača i Brčigova, gdje se vide ostaci tvrđave. Na ovaj zaključak upućuju ne samo ostaci tvrđave nego i ime samog današnjeg sela Borač, koje se nalazi neposredno uz tvrđavu.

Opis
----

Na nekropoli je evidentirano vidljivih, dobro obrađenih, 212 stećaka, od toga 34 sanduka.

Prema konfiguraciji terena da se zaključiti da bi njihov broj mogao biti i veći. Na većini stećaka prisutni su lišajevi i mahovina, a zasuti su i lišćem (stećci su smješteni u mladoj hrastovoj šumi). Jedan dio je djelimično ili u potpunosti utonuo. Ukrašena su 3 primjerka, i to jedan sanduk i 2 sljemenjaka. Motivi su: polumjesec, rozeta, ruka s mačem i predstave psa, srne, čovjeka i medvjeda

Vidi još
--------

Nekropola Lađevine

Literatura
----------

* Šefik Bešlagić, Sarajevo: "Veselin Masleša", 1982. STEĆCI – KULTURA I UMJETNOST
* Esad Kurtović i Emir O. Filipović. Sarajevo: Filozofski fakultet u Sarajevu – Odsjek za historiju, U literaturi još neobjavljena transkripcija i transliteracija natpisa sa stećka.
**Nekropola Grebnice-Bunčići** , u selu Radmilovića Dubrava, Baljci, opština Bileća, nalazi se na listi 28 srednjovjekovnih nekropola stećaka koje su 2016. godine proglašene Svjetskom baštinom UNESCO-a. Na listi je 20 nekropole u Bosni i Hercegovini, po 3 u Srbiji i Crnoj Gori, a 2 u Hrvatskoj.  U obrazloženju se, između ostalog, navodi:

*Stećci su srednjovjekovni nadgrobni spomenici, nastali od XII-XVI vijeka na teritoriji jugoistočne Evrope na kojoj su danas Bosna i Hercegovina, zapadna Srbija, zapadna Crna Gora i srednja i južna Hrvatska. Značajni su po svojoj interkonfesionalnosti, i korišteni su kod ukopa pripadnika sve tri srednjovjekovne hrišćanske zajednice (Pravoslavna crkva, Katolička crkva i Crkva bosanska).*
Zajedno sa prahistorijskim tumulusom iz doba Ilira nekropola je i nacionalni spomenik BiH.

Lokacija
--------

Nekropola je udaljena od Bileće 3 km zračne linije u pravcu sjeveroistoka.

Historija
---------

Prvi spomen Bileće kao naseljenog mjesta je u dubrovačkom arhivu iz 1286. godine, pod nazivom Bilechia. Bileća se pominje i u XIV vijeku kao važna raskrsnica puteva na srednjovjekovnom karavanskom putu. U neposrednoj blizini Bileće nalaze se ostaci srednjovjekovnog utvrđenog grada Toriča, za koji se navodi da je u XV vijeku pripadao porodici Pavlovića.

Opis
----

Prahistorijska gomila (tumulus) zauzima prostor sa promjerom od 10,05 metara, visoka je oko 1,5 metara, obim gomile je 31,52 metra i površina 85,56 metara. 

Zapadno od nje u šumi situirana je nekropola sa 291 stećkom; 218 ploča, 64 sanduka, 1 sljemenjak, 1, stub, 1 križača, 1 nišan i 5 utonulih stećaka.  Spomenici su dobro klesani. Ukrasi su evidentirani na 33 stećka (5 ploča, 26 sanduka, 1 križača, 1 sljemenjak): arkade, povijena lozica sa trolistovima, križevi, nizovi rozeta u kružnim vijencima, mreže rombova, tordirani vijenci, kružni vijenac sa rukom. 

Na ovoj nekropoli nalazi se 7 natpisa, urezanih na 2 ploče, 4 sanduka i 1 sljemenjaku. Natpisi spominju Vukšu Dubčevića, Bunca Rušovića, Rašoja, Crijepa i Raška Vlahovića, Vitoja Dakovića, kaluđera Gligorija i Radu Raičevu. Dva visoka sanduka sa scenom kola, pticama i životinjama u trku, sa portretom konjanika i natpisom koji se odnosi na Vukšu Dubčevića preneseni su u Zemaljski muzej u Sarajevu. Jedan stećak prenesen je u Zagrebu. Na udaljenosti cca 2 km zračne linije od nekropole nalazi se majdan Drežnica, gdje su stećci klesani i obrađivani.

Literatura
----------

* Šefik Bešlagić (1982): *Stećci: kultura i umjetnost*, Sarajevo: Veselin Masleša
* Esad Kurtović i Emir O. Filipović: [u literaturi još neobjavljena transkripcija i transliteracija natpisa sa stećka], Sarajevo: Filozofski fakultet u Sarajevu, Odsjek za historiju

Vanjske veze
------------

* Stećci Medieval Tombstone Graveyards – UNESCO, WORLD HERITAGE LIST
* STEĆCI – SREDNJOVJEKOVNI NADGROBNI SPOMENICI - Bosna i Hercegovina Državna komisija za saradnju sa UNESCO-m
* ZORAN LUKARIĆ: STEĆCI – Časopis Nova Akropola
* STEĆCI - Hrvatska enciklopedija leksikografski zavod Miroslav Krleža
* Stećci su naši – Nezavisni portal Jajca Arhivirano 2019-10-05 na Wayback Machine-u

***Nekropola Grebnice-Bunčići*** na Wikimedijinoj ostavi
**Montesilvano** je talijanski grad od 52.829 stanovnika u Pescarskoj provinciji, drugi po veličini grad u Abruzzu (nakon L'Aquile).

Geografija
----------

Montesilvano leži duž jadranske obale na istoku zemlje, nedaleko od svog provincijskog centra Pescare. Historijski centar grada Montesilvano Colle leži na brdu, dok se noviji i veći dio grada Montesilvano Marina (ili Montesilvano Spiaggia) s hotelima prostire duž obale.

Historija
---------

Montesilvano se prvi put spominje 1114. u dokumentu Rogera II, normanskog kralja Sicilije, vezano za crkvu sv. Kirika koja danas više ne postoji. Tokom svoje duge historije Montesilvano je bio posjed Napuljskog Kraljevstva, sve do 1860/1861. kad je postao dio Kraljevine Italije. Željeznica je došla do grada 1863. i tad se grad počeo spuštati prema moru, a osobito se razvio nakon Drugog svjetskog rata kao kupališni grad.

Privreda
--------

Današnji Montesilvano je industrijski grad u kom se proizvode prehrambeni proizvodi, namještaj i strojevi. Montesilvano je i turistički grad, osobito ljeti, zbog svojih jadranskih plaža.

Izvori
------

1. 1 2  „Italy: Abruzzo" (engleski). City population. Pristupljeno 16. 2. 2015.
2. 1 2 3  „*Montesilvano*" (talijanski). Enciclopedia Treccani. Pristupljeno 16. 2. 2015.

Vanjske veze
------------

***Montesilvano*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Montesilvano* na portalu Enciclopedia Treccani (`it`)

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 124405474
* LCCN: n85248566
* GND: 4552013-6

 |
**Drugi mletačko-osmanski rat** vodio se od 1499. do 1503. po Egejskom, Jonskom i Jadranskom moru, ali i po kopnu od Grčke, Albanije, Dalmacije do Furlanije.

Rezultat rata bio je gubitak mletačkih utvrda Metoni i Koroni u Moreji (Peloponezu) i Drača u Albaniji.

Historija
---------

U to vrijeme Mletačka Republika bila je okupirana ratovima i diplomatskim bitkama po Apeninski poluotok.

Sultan Bajazid II iskoristio je tu priliku i bez upozorenja poslao veliku flotu kojom je komandirao Kemal Reis prema Jonskom moru i Korintskom zaljevu. Toj floti stao je na put neiskusni mletački admiral Antonio Grimani i pretrpio katastrofalan poraz u pomorskoj bitci kod Pylosa (Prva bitka kod Lepanta).

Osmanska flota i vojska ubrzo je zauzela većinu mletačkih utvrda po Grčkoj, među njima Metoni i Koroni, ključne utvrde u Moreji (Peloponezu).

Venecijanci su shvatili da se bez pomoći neće moći suprostaviti pa su se izmirili sa papom Aleksandrom VI. pa im je u pomoć pritekla Kastillja i Aragon. 

Mletačko - španjolska flota pod komandom Gonzala de Córdobe uspjela je 1500. zauzeti Kefaloniju (i Lefkadu) i tako privremeno zaustaviti osmansku ofanzivu prema istočnim mletačkim teritorijima.

Bosanski sandžak-beg Skender-paša, sa konjicom provalio u Dalmaciju do Šibenika, zatim je preko Hrvatske i Istre prodro do Furlanije i mletačke granice pustošeći krajeve kroz koje je prošao.

Zbog tog je 1503. Mletačka Republika ponovno morala zatražiti mir, priznajući osmanska osvajanja.

Izvori
------

1. 1 2 3 4  „*Foundations of Venetian Naval Strategy from Pietro II Orseoto to the Battle of Zoncho, 1000-1500*" (engleski). De Re Militari. Pristupljeno 24. 05. 2017.
2. ↑  „*Ottoman wars in Europe*" (engleski). New World Encyclopedia. Pristupljeno 23. 05. 2017.

Vanjske veze
------------

*Ottoman wars in Europe* (`en`)
Koordinate: 44°52′13″N, 13°50′44″E

Mletačka utvrda u Puli
**Mletačka utvrda u Puli** (lokalno **Kaštel**), izgrađena je na najznačajnijem strateškom mjestu pulskoga zaljeva, na brežuljku na kojem su prethodno Histri locirali svoju gradinu, Rimljani *castrum*, a feudalna gospoda srednjovjekovni kaštel.

Utvrdu je projektirao i vodio izgradnju za mletačku republiku, francuski vojni inženjer Antoine De Ville između 1631. i 1633. godine. 

Bila je dio obrambenog sustava Pule u XVII. st. koji je još uključivao tvrđavu na otoku Sv. Andrije te dva obrambena pojasa (nasipa): prvi približno po trasi današnje ulice Castropole, a drugi po perimetru antičkih i srednjovjekovnih zidina koje su bile rekonstruirane i nasipane radi prilagođavanja tadašnjoj ratnoj taktici obrane i moći naoružanja.

Vanjske poveznice
-----------------

|  |  |
| --- | --- |
|  | U Wikimedijinoj ostavi nalazi se članak na temu: **Mletačka utvrda u Puli** |
|  | U Wikimedijinoj ostavi ima još materijala vezanih za: **Mletačka utvrda u Puli** |
**Mletačko-bizantski rat 1122 - 1126. godine** se vodio između Republike Venecije na jednoj, i Bizantskog Carstva na drugoj strani. Venecija i Bizant su prethodnih nekoliko decenija bili saveznici, a pogotovo pod vlašću cara Aleksija I Komnena koji je Mlečanima, u znak zahvalnosti za njihovu pomoć u borbi sa Normanima, izdao Zlatnu bulu sa izdašnim trgovačkim povlasticama. Kada je godine 1118. na prijestolje došao novi car Jovan II Komnen, on je objavio kako Zlatnu bulu više neće primjenjivati; umjesto toga je Bizant počeo tražiti savez sa mletačkim suparnicima u Pisi i Genovi. Mletački dužd Domenico Michiel je nakon neuspjelih pokušaja da obnovu Zlatne bule ishodi diplomatskim putem, odlučio pokrenuti veliku pomorsku ekspediciju protiv Bizanta. Kao izgovor je, između ostalog, iskoristio i zarobljavanje jeruzalemskog kralja Balduina II od strane Saracena; mletačka flota se zaputila na istok pod krinkom pomoći križarskim državama. Godine 1122. je bez uspjeha pokušala zauzeti Krf, ali je sljedeće godine došla u Egejsko more te osvojila i opljačkala Hios, Lezbos i Rodos. Potom je nastavila na istok i pružila pomoć križarima u opsadi Tira, a što je rezultiralo sporazumom *Pactum Warmundi*. Godine 1125. se mletačka flota vratila u Egej, te zauzela Samos i Andros, a potom došla u Jadran, gdje je mađarski kralj Stjepan II zauzeo mletačke posjede na obali Dalmacije. Godine 1126. su Mlečani zauzeli Metoni i Kefaloniju. To je Jovana II konačno nagnalo da započne mirovne pregovore. Njihov rezultat je bila nova Zlatna bula, kojom su Mlečanima još povećane nekadašnje trgovačke povlastice. Rezultat rata je bila početak uspostave mletačke pomorske hegemonije nad Istočnim Mediteranom. Sukob s Bizantom je, usprkos toga, nastavio tinjati te ponovno izbio nepuna pola vijeka kasnije.

Literatura
----------

* AA.VV. *Storia di Venezia*, Treccani, 12 Voll. 1990-2002
* Diehl, Charles: *La Repubblica di Venezia*, Newton & Compton editori, Roma, 2004. ISBN 88-541-0022-6
* Guglielmo di Tiro: *Historia rerum in partibus transmarinis gestarum*.
* Niceta Coniata: *Grandezza e catastrofe di Bisanzio*.
* Romanin, Samuele: *Storia documentata di Venezia*, Pietro Naratovich tipografo editore, Venezia, 1853.
**Narod Crvene boje** je naziv za predkolumbovsku primorsku arhajsku kulturu u oblastima Nove Engleske i Labradora u Sjevernoj Americi, koja je postojala između 6. milenijum pne. i 1. milenijuma n.e..

Identitet Ljudi crvene boje
---------------------------

Izraz "Crvena boja" dolazi od široke upotrebe pigmenata okera koji je pronađen u mnogim grobnicama. Pronalazak sličnih nalazišta i artefakata u Evropi iz istog perioda je neke naučnike natjerao da špekuliraju o mogućnosti da je *narod Crvene boje* postojao u okviru jedne šire sjevernoatlantske kulturne tradicije. Ta hipoteza, ukoliko se potvrdi, bi mogla poslužiti kao potvrda hipoteze da su Nordijci pod Erikom Crvenim i Leifom Ericssonom, te Zapadni Evropljani kao Sv. Brendan, John Cabot i Kristofor Kolumbo, imali neko prethodno znanje o zemljama zapadno od Islanda i Grenlanda.

Konzervativne teorije, pak, drže da su te sličnosti ništa drugo do koevolucijski razvoj koji se odigrao istovremeno na različitim kontinentima.

Tehnologija
-----------

*Narod Crvene boje* je, po svemu sudeći, posjedovao oruđa i znanje koji mu je omogućio da se bavi oceanskim ribolovom i putuje preko mora daleko efikasnije nego drugi narodi u to doba.

Izvori
------

* Updated Reference: University of Southern Maine Student Page Arhivirano 2006-07-09 na Wayback Machine-u
* Documentary: "The Mystery of the Lost Red Paint People"
* Older Reference: 1991 article expousing trans-Atlantic theory
***Ningchengopterus*** je rod pterosaura pterodaktiloida iz ranokredske Formacije Yixian u Kini. Poznat je iz jednog neodraslog primjerka, holotipa CYGB-0035, gotovo potpunog skeleta na kojem su također vidljivi meki dijelovi, kao što je letna membrana i malo krzna. Nomenklaturni tip je *N. liuae*. Naziv roda odnosi se na okrug Ningcheng u Unutrašnjoj Mongoliji; naziv vrste dat mu je u čast skupljača fosila, gđice Liu Jingyi.

Ovaj rod karakteriziraju lubanja koja je neznatno duža od ukupne dužine svih leđnih i krsnih pršljenova, 50 zuba (uključujući i gornju i donju vilicu), kratki pršljenovi sredine vrata, ramena kost i lopatica po dužini jednake kostima zapešća krila, lakatna i bedrena kost jednake dužine prvoj i trećoj falanzi krila. Sličan omjer falange krila 2 falangi krila 1 kod *Ningchengopterusa* i *Eosipterusa* ukazuje na to da je *Ningchengopterus* možda bio u bližem srodstvu sa pterosaurima iz porodice Ctenochasmatidae. Međutim, također bi mogao ukazivati na to da je kod nekih pterosaura postojao izometričan rast prve dvije falange krila.

Povezano
--------

* Popis pterosaura
* Formacija Yixian

Izvori
------

1. ↑  Lü J. (2009). „A baby pterodactyloid pterosaur from the Yixian Formation of Ningcheng, Inner Mongolia, China". *Acta Geologica Sinica* **83** (1): 1–8. DOI:10.1111/j.1755-6724.2009.00001.x.
| Osobni podaci |
| --- |
| IME | Psammetih II |
| ALTERNATIVNA IMENA | Psamtik II |
| KRATAK OPIS |  |
| DATUM ROĐENJA | {{{Datum rođenja}}} |
| MJESTO ROĐENJA | Drevni Egipat |
| VRIJEME SMRTI |  |
| MJESTO SMRTI | Drevni Egipat |

**Psametih II** (također **Psametik** ili**Psamtik**) bio je staroegipatski vladar iz Dvadeset šeste dinastije Egipta (595. pne.-589. pne.). Njegov prenomen, Neferibre, znači "Lijepo je srce Re." (Clayton: p.195) Bio je sin faraona Nehoa II.

Psametih je nastavio politiku svog oca prema Levantu, te je godine 592. pne. poduzeo pohod u Palestinu s ciljem da izazove anti-babilonsko raspoloženje. Međutim, u tome nije imao uspjeha.

Psametih je imao više uspjeha prilikom pohoda na Nubiju, odnosno državu Kuš. Povod za pohod je bio dolazak na vlast kušitskog kralja Anlamanija, odnosno strah da bi Kušiti mogli u savezu s Babiloncima napasti Egipat i obnoviti XXV dinastiju. Psametihova vojska, čiji su veliki dio činili karijski i grčki prodrla je duboko na jug, sve do Četvrtog katarakta. Nakon toga je opustošena kušitska prijestolnica Napata, tamošnji hramovi opustošeni i uništeni kipovi kušitskih vladara. Kušiti su nakon ovoga svoju prijestolnicu premjestili dalje na jug, u Meroe, gdje su se smatrali sigurnijim.

Psametih nije uspio iskoristiti taj uspjeh, i egipatske granice su ostale iste. Međutim, prijetnja koju su predstavljali Kušiti bila je trajno otklonjena.

Psametiha je na prijestolja naslijedio sin Apries.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Prethodi:**Neho II** | **Faraon Egipta**595 – 589. pne.Dvadeset šesta dinastija Egipta | Slijedi:**Apries** |
**Probudite se!** je časopis koji je popratni časopisu *Stražarska kula*. Iako je religioznog karaktera, namenjen je široj čitalačkoj publici, uključujući i one koji vole da čitaju o raznim temama i da saznaju činjenice iz drugačijeg ugla. Taj časopis je namenjen prosvećivanju cele porodice jer sadrži članke od koristi za svakoga. Često daje pravovremene savete o tome kako izaći na kraj s današnjim problemima i dotiče goruće teme. Donosi novosti, govori o ljudima iz mnogih zemalja, istražuje religiju i nauku. Ukazuje na pravo značenje tekućih događaja, ali uvek ostaje politički neutralan i ne uzdiže jednu rasu iznad druge.

### Izdavači i tiraž

Izdavači časopisa su Jehovini svedoci, a izdaju ga sa prvenstvenom svrhom objavljivanja biblijske ohrabrujuće poruke vezane za budućnost Zemlje i čovečanstva koju obećava u Bibliji otkriveni Stvoritelj Jehova Bog. Trenutni **tiraž svakog izdanja iznosi oko 93.354.000 primeraka**, a izlazi kao mesečnik **na preko 225 jezika** širom sveta. Svi zainteresovani ili potencijalni čitaoci mogu ga dobiti **potpuno besplatno** jer je deo neprofitabilne svetom raširene obrazovne kampanje na temelju Biblije. Ovo delo podupire se isključivo dobrovoljnim prilozima i volonterskim radom samih Svedoka i osoba koje dobrovoljno žele učestvovati u prilaganju sredstava shodno svojim mogućnostima. U skladu sa njegovom namenom, Jehovini svedoci koriste časopis *Probudite se!* u svojoj javnoj službi propovedanja od kuće do kuće, na trgovima i ulicama, u poslovnim prostorima, kao i na drugim prikladnim mestima.

### Izvori

1. ↑  Probudite se!, 2/2020, s 2.

Spoljne veze
------------

Internetska stranica izdavača