recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Bar** je mjerna jedinica za pritisak izvan Međunarodnog sistema jedinica (SI) kojoj je upotreba zakonom iznimno dopuštena bez ograničenja. Jedinica za pritisak po SI je Paskal, sa simbolom *Pa*.

Bar se često koristi kada se radi o atmosferskom pritisku, jer je atmosferski pritisak na nivou mora približno jednak jednom baru. To je metrička nekoherentna jedinica i danas je definisana preko Paskala tako da vrijedi:

1 bar = 100 kPa (kilopaskala) = 0,1 MPa = 1.000.000 dyn po centrimetru kvadratnom
Time se postiglo da bar može u primjenama gdje nije potrebna naročita preciznost (npr. u tehnici) direktno zamijeniti starije nezakonite jedinice standardnu i tehničku atmosferu.

U meteorologiji se za mjerenje atmosferskog tlaka koristila 1000 puta manja jedinica **milibar** (**mbar**). Kako bi se zadržale iste brojevne vrijednosti umjesto milibara se danas koristi hektopaskal:

1 mbar = 1 hPa
Odnos prema drugim jedinicama za pritisak prikazan je u tabeli:


**Mjerne jedinice za pritisak**|   | Paskal | Bar | Tehnička atmosfera | Standardna atmosfera | mmHg | Funta sile po kvadratnom palcu |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 Pa | ≡ 1 N/m² | = 10<sup–>-5 bar | ≈ 10,197×10−6 at | ≈ 9,8692×10−6 atm | ≈ 7,5006×10−3 torr | ≈ 145,04×10−6 psi |
| 1 bar | = 100 000 Pa | ≡ 106 din/cm² | ≈ 1,0197 at | ≈ 0,98692 atm | ≈ 750,06 torr | ≈ 14,504 psi |
| 1 at | = 98 066,5 Pa | = 0,980665 bar | ≡ 1 kp/cm² | ≈ 0,96784 atm | ≈ 735,56 torr | ≈ 14,223 psi |
| 1 atm | = 101 325 Pa | = 1,01325 bar | ≈ 1,0332 at | ≡ 101 325 Pa | = 760 torr | ≈ 14,696 psi |
| 1 torr | ≈ 133,322 Pa | ≈ 1,3332×10−3 bar | ≈ 1,3595×10−3 at | ≈ 1,3158×10−3 atm | ≡ 1 mmHg | ≈ 19,337×10−3 psi |
| 1 psi | ≈ 6894,76 Pa | ≈ 68,948×10−3 bar | ≈ 70,307×10−3 at | ≈ 68,046×10−3 atm | ≈ 51,715 torr | ≡ 1 lbf/in² |
**Marko Lovrenčić** (Zagreb, Hrvatska, 22. studenog 1982.) hrvatski je profesionalni hokejaš na ledu. Igra na poziciji lijevog krila, a trenutačno je član hrvatskog KHL Medveščaka koji se natječe u EBEL-u.

Karijera
--------

### KHL Medveščak (1998.-2002. 2006.-danas)

Lovrenčić karijeru započinje 1998. godine, ali tek u sezoni 2000./01. upisuje svoje prve službene nastupe za KHL Medveščak. 2002. godine napušta klub na četiri sezone. Tek djelomično se vraća 2006. godine igravši istodobno za dva kluba, a potpuni prelazak u matični klub čini u sezoni 2008./09. Lovrenčić je u sezoni EBEL-a 2009./10. bio najuspješniji hrvatski hokejaš. Odigrao je 58 utakmica, ostvario dva zgoditka, pet asistencija te 46 minuta proveo u kazni izvan leda. 21. lipnja 2010. objavljeno je da je Lovrenčić potpisao s Medveščakom produženje ugovora do kraja sezone 2011. 

### KHL Zagreb (2002.-2008.)

U sezoni 2002./03. Lovrenčić prelazi u KHL Zagreb gdje provodi šest sezona. U sezonama 2006./07. i 2007./08. usporedno igra i za KHL Medveščak.

Statistika karijere
-------------------

*Bilješka: OU = odigrane utakmice, G = gol, A = asistencija, Bod = bodovi, +/- = plus/minus, KM = kaznene minute, GV = gol s igračem više, GM = gol s igračem manje, GO = gol odluke*

| Sezona | Klub | Liga |   | Regularna sezona |   | Doigravanje |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| OU | G | A | Bod | +/- | KM | GV | GM | GO | OU | G | A | Bod | +/- | KM | GV | GM | GO |
| 2009./10. | KHL Medveščak | EBEL | 24 | 3 | 2 | 5 | -11 | 32 | 0 | 0 | 0
 |  |  |  |  |  |  |  |  |  |

Izvori
------

1. ↑  Lovrenčić i MacAulay ostaju u Medveščaku

Vanjske poveznice
-----------------

* Profil na Eurohockey.net
* Profil na Eliteprospects.com

| * p
* r
* u
Trenutačni sastav Medveščak Zagreba |
| --- |
| 
Robert Kristan |
Michael Ouzas |
Andrej Vasiljević |
Vjačeslav Truhno |
David Brine |
Alan Letang |
Kenneth MacAulay |
Andy Sertich |
Dario Kostović |
Ivan Šijan |
Saša Martinović |
Frank Banham |
Sasha Pokulok |
Joel Prpic |
Mislav Blagus |
Ryan Kinasewich |
Geoff Waugh |
Greg Day |
Dominik Kanaet |
Donald MacLean |
Matt Siddall |
Tom Zanoški |
Mario Sertić |
Pascal Morency |
Sašo Rajsar |
Gal Koren |
trener: Marty Raymond
 |
Rimski most Vučija
**Rimski most Vučija** (Stari most, Grčki most, most na Sušici, Vučijanski most) je jednolučni kameni most na području naselja Vučija, opština Trebinje, Bosna i Hercegovina. Nalazi se na trasi nekadašnjeg puta iz rimskog vremena koji je preko rječice Sušice vodio iz Dubrovnika prema Crnoj Gori, pa mu otuda i ime. Smatra se da je građen u XIII vijeku kada i Lastvanske kule. Postoji legenda da je postojao isti takav most na Zaslapnici, niže od ovoga 200 m, te da su ga odnijele nabujale vode.

Nalazi se između dvije velike strme stijene. Građen je od tesanog kamena, a gornji lukovi od sige. Nasvođenje od sige je sastavljeno polukružnim lukovima, tako da je vrlo lijep dojam i uklapa se u prirodni ambijent.

Iako se most nalazi u Bosni i Hercegovini, da bi se ušlo u selo Vučija, neophodno je izaći iz Bosne i Hercegovine, a zatim se prije crnogorskog graničnog prelaza odvojiti desno, putem koji se nalazi na ničijoj zemlji.

Rijeka Sušica predstavlja lokaciju za ljubitelje ribolova i kupanja. Tokom prošle godine izgrađena je biciklistička staza, dužine 15,2 kilometra u jednom pravcu, koja cijelom dužinom ide uz vodu, najprije uz obalu Trebišnjice, zatim pored Goričkog jezera i rijeke Sušice, a vodi od tunela u trebinjskom naselju Mokri dolovi, da bi se završila kod motela "Jazina" i popularnog kupališta na rijeci Sušici.

Literatura
----------

* Džemal Čelić, Mehmed Mujezinović, Sarajevo: Sarajevo - Publishing, 1998. -Stari mostovi u Bosni i Hercegovini.
* Mirnes Hasanspahić, 2014. Baština sjeveroistočne Bosne. br. 6. JU Zavod za zaštitu i korištenje kulturno-historijskog i prirodnog naslijeđa Tuzlanskog kantona, (95-101) -'Kulturno-historijsko naslijeđe oko izvora i gornjeg toka rijeke Orlje u blizini Olova
**Bjeloruska pravoslavna crkva** ili **Bjeloruski egzarhat Moskovskog patrijarhata** (blr. *Беларуская праваслаўная царква* ili *Беларускі экзархат Маскоўскага патрыярхату*, rus. *Белору́сская православная церковь* ili *Белорусский экзархат Московского патриархата*), je egzarhat pod jurisdikcijom Ruske pravoslavne crkve.

Poglavar je gospodin Filaret, mitropolit minski i slucki i patrijarhov egzarh sve Bjelorusije. Sjedište egzarhata se nalazi u Minsku.

Istorija
--------

Arhijerejski sabor Ruske pravoslavne crkve se na svom zasjedanju (9—11. oktobar 1989) opredijelio za osnivanje Bjeloruskog egzarhata Moskovskog patrijarhata, potvrdivši prethodnu odluku Svetog sinoda o osnivanju Mogiljevske, Pinske i Polocke eparhije.

Dana 16. oktobra 1989, na osnovu opredjeljenja Arhijerejskog sabora na prethodno održanom zasjedanju, Sveti sinod je donio odluku da egzarh Bjelorusije ima titulu *„mitropolit minski i grodnjenski, patrijarhov egzarh Bjelorusije"*. Mitropolit minski i bjeloruski Filaret imenovan je za egzarha.

Arhijerejski sabor je na svom zasjedanju (30—31. januar 1990) usvojio *Uredbu o egzarhatima* i ubrzo je primjenio i u Ustavu Ruske pravoslavne crkve, što je naposljetku potvrđeno od strane Pomjesnog sabora (7—8. jun 1990).

Aktom Sinoda Bjeloruskog egzarhata od 6. februara 1992, potvrđen aktom Svetog sinoda od 19. februara 1992, tadašnja Minska eparhija je reorganizovana i teritorijalno svedena u granice Minske oblasti. Egzarh je dobio novu arhijerejsku titulu — *„mitropolit minski i slucki i patrijarhov egzarh sve Bjelorusije"*.

Danas, Bjeloruska pravoslavna crkva ima 11 eparhija i 1.437 crkvenih opština.

Vidi još
--------

* Ruska pravoslavna crkva
* Ukrajinska pravoslavna crkva

Izvori
------

* (`ru`)

Vanjske veze
------------

* Zvanična stranica Bjeloruske pravoslavne crkve
Koordinate: 42° 00′ 36" SGŠ, 22° 35′ 24" IGD

**Makedonska Kamenica** (makedonski: *Македонска Каменица*) je gradić od 5.147 stanovnika na sjeveroistoku Republike Makedonije na obroncima Оsogovske planine. 

Sjedište je istoimene Opštine Makedonska Kamenica, koja ima 8 110 stanovnika (po popisu iz 2002.)

Historija
---------

*Kamenica* kako se je tada zvala, prvi put se spominje u otomanskom defteru (popisu stanovništva) iz 1570 -1573 za Ćustendilski sandžak u *nahiji Pijanec*. Tako saznajemo da postoji selo *Kamenica*, u kojem živi 80 familija i 59 neoženjenih osoba koje su porezni obeveznici. 

Za vrijeme 13. st. u Osogovsku regiju došli su saski rudari iz mađarskih i njemačkih zemalja, te obnovili rudarstvo u zapuštenim rimskim rudnicima.
U 14. st. kotlina Pijanec došala je pod vlast Otomanskog carstva.
U Kamenici koja je u planinskom kraju, vremenom se razvio otpor na otomansku vlast, u obliku odmetništva (poznatog kao hajdukovanje), iz tog vremena osobito je bio poznat *Deda Iljo Maleševski*, zvan i *Vojvoda Iljo* (1805 - 1898), veliki hajduk, i nacionalni junak Makedonaca i Bugara.

*Kamenica* je bila selo sve do otvaranja rudnika olova i cinka *Sasa* 1966. Od 1996 Makedonska Kamenica je i samostalna opština, do tada bila je u sastavu Opštine Delčevo.

Geografske karakteristike
-------------------------

*Makedonska Kamenica* se nalazi na južnim padinama Оsogovske planine u kotlini Pijanec. Kroz gradić protiče *Kamenička reka*. Na par kilometara od Kamenice izgrađeno je umjetno *Jezero Kalimanci*, u koje se slijevaju vode dviju rijeka Kamenice i Bregalnice. Kroz grad prolazi *magistralna cesta M-5* , kojom je Makedonska Kamenica povezana s Kočanima i Delčevom, i regionalna cesta P-208 koja vodi za rudnik Sasa i Osogovo.

Privreda
--------

Glavna djelatnost u *Kamenici* bio je obližnji rudnik olova i cinka *Sasa*, i uz njega povezana *Cinkarna* te pogon tekstilne industrije *Tamateks*, *Tekstil-M*.

Poljoprivreda je uglavnom vezana uz stočarstvo.

Stanovništvo
------------

Po posljednjem popisu stanovništa Makedonska Kamenica imala je 5 147 stanovnika, a sastav je bio slijedeći:

* Makedonci 5 096 (99,01%)
* ostali 51 (0,99%)

Izvori
------

1. 1 2 3  Makedonski popis stanovništva iz 2002. (PDF)
2. ↑   (Соколоски 1983, 272). Опширни пописни дефтери од XVI век за Ќустендилскиот санџак, превод, редакција и коментар Методија Соколоски Архив на Македонија, 1980.

Vanjske veze
------------

***Makedonska Kamenica*** na Wikimedijinoj ostavi

* Službene stranice Makedonske Kamenice

| Gradovi Republike Makedonije |  |
| --- | --- |
| Berovo | Bitola | Bogdanci | Debar | Delčevo | Demir Kapija | Demir Hisar | Gevgelija | Gostivar | Kavadarci | Kičevo | Kočani | Kratovo | Kriva Palanka | Kruševo | Kumanovo | Makedonski Brod | Makedonska Kamenica | Negotino | Ohrid | Pehčevo | Prilep | Probištip | Radoviš | Resen | Štip | Skopje | Struga | Strumica | Sveti Nikole | Tetovo | Valandovo | Veles | Vinica |
|  |
| --- |
|  **Manastir Kosijerevo** |
| Pošalji fotografiju |
| *Koordinate* | 42° 46′ 24" SGŠ, 18° 29′ 55" IGD |
| *Država* |  Crna Gora |
| *Godina osnivanja* | prva polovina 14. vijeka |
| *Ktitor* |  |
| *Lokacija* | Petrovići (Nikšić) |
| *Jurisdikcija* | SPC |

  
Koordinate: 42° 46′ 24" SGŠ, 18° 29′ 55" IGD
**Manastir Kosijerevo** je manastir SPC, deo Eparhije Budimljansko-nikšićke. Nalazi se na levoj obali Trebišnjice, u mjestu po kome se i zove, na krajnjem jugozapadu Banjana. Podignut je u prvoj polovini 14. vijeka. U skorije vrijeme tj. 1966. manastir je promijenio i svoje mjesto, izmješten je u selo Petroviće, jer je njegovo Kosijerevo potopljeno vodom Bilećkog jezera. Prema tome, srpski srednjovjekovni Manastir Kosijerevo postoji i danas kao hram, ali je on novo graditeljsko djelo. Manastir je za vrijeme Turaka imao ulogu ne samo duhovnog već i kulturno-političkog centra. Imao je veoma važnu ulogu u objedinjavanju Hercegovine u borbi protiv Turaka. U ovom manastiru su bile mošti Svetog Arsenija Srpskog od 1884. godine do 1914. godine. Posle su prenete u manastir Ždrebaonik. Trenutno se u manastiru nalazi stopalo Svetog Apostola Luke. Manastirska crkva posvećena je Roždestvu Presvete Bogorodice, a podignuta je prvoj polovini 14. veka. Izvori pominju proigumana Dionisija 1592. god, proigumana Stefana koji je 1775. godine manastiru priložio panagijar koji je izradio majstor Đorđe Kruščević. Turci su porušili manastir 1807. godine, a obnovio ga je hadži Dionisije Dobrićevac 1817. god. Stariji brat Ali-paše Rizvanbegovića, Hadži-beg je iz manastira Kosijerevo odneo sve srebrno crkveno posuđe u Mletke, a iz Mletaka su mu poslali top koji je stavio u svoju kulu.  U Prvom svetskom ratu manastir je ponovo stradao. Iguman Gligorije Radulović ga je preuredio, ali je izvršio samoubistvo 1939, zbog teške bolesti.

Ikonostas u duborezu je 1964. godine uradio majstor Urošević iz Beograda, a crkvu je živopisao Naum Andrić. U manastiru se nalazi i kapela posvećena Svetom Apostolu Luki koja je osveštana 2004. godine. Manastirski letopis beleži darove priložnika: Igumana Teodosija Koprivice koji je 1863. godine poklonio srebrna kandila, Igumana Teodosija Miškovića koji je 1860. poklonio Evanđelje okovano srebrom, austrougarskog oficira koji je posle isceljenja poklonio manastiru jedno zvono, gospodina Blagoja Mrkajića iz Petrovića koji je takođe poklonio jedno zvono itd.

Vidi još
--------

* Eparhija budimljansko-nikšićka
* Banjani

Literatura
----------

* Томановић, Лазар (2007). *Путописна проза*. Градска библиотека и читаоница Херцег Нови.

Izvod iz:Pravoslavlje u Crnoj Gori, Mitropolija Crnogorsko-primorska, Svetigora, Cetinje 2006

Spoljašnje veze
---------------

* Zvanična prezentacija
Manastir Janja
**Manastir Janja**, s geografskim položajem u oblasti Starog Vlaha, nalazi se u selu Rutoši u Opštini Nova Varoš, i graniči se sa selima Seništa i Radoinja. Manastir pripada Eparhiji Mileševskoj i posvećen je Pravednim roditeljima, Presvete Bogorodice, Joakimu i Ani.

O samoj crkvi na levoj obali Uvca, njenom ktitoru i vremenu nastanka malo se zna. Na temelju arhitekture i crkvenog mobilijara, pretpostavlja se da je nastala verovatno sredinom ili krajem XV-og veka, a da je stradala krajem XVII-og veka. U Jevanđelju manastira Žitomislić u Hercegovini, kaže se da je ova knjiga iz manastira na Uvcu i navodi se 1671. година. U epskim pesmama, još iz doba Nemanjića i narodnom predanju, pominjana je kao "crkva Janja u Vlahu Starome".

U okviru projekta "Na svetim vodama Lima", ekipa stručnjaka iz Narodnog muzeja u Užicu, započela je 5. jula 1993. godine arheološka istraživanja na lokalitetu crkve Manastirine, u imanju Gospodina Sretena i Petronija Gordića - Pinjevića. Tom prilikom je, u jednobrodnoj građevini, osnove 9,30 metara sa 6 metara, ispod Janjine stene, pronađena časna trpeza od mermera sastavljena iz tri elementa, delovi svećnjaka i polijeleja, fragmenti keramičkih posuda, dok su na zidovima u donjim zonama otkriveni ostaci fresaka.
 

Obnova manastira Janja počinje 02. oktobra 2008. godine, Svetom arhijerejskom liturgijom, koju je služio Episkop mileševski Gospodin Filaret sa sveštenstvom i monaštvom Eparhije Mileševske. Na Bogojavljenje 2011. godine, podignuti su i osveštani krstovi manastirskog hrama, nakon čega se započelo s izvođenjem završnih radova na fasadi hrama i uređenju interijera. Ikonostas i polijelej je oslikao ikonopisac i freskopisac Gospodin Ivan Kovalčik Mileševac iz Novog Sada. Zalaganjem igumanije Justine (Petković), uz materijalnu pomoć Gospodina Nebojše Grujovića preduzetnika iz sela Rutoši, i novčanim prilozima verujućeg naroda Seništa, Rutoši i Radoinje, urađen je najveći deo radova na manastirskoj crkvi.

  

Manastiru Janja je, nakon 400 godina, vraćen prvobitni izgled dana 22. jula 2012. godine, kada je osvećen.
Sudhana uči od jednog od 52 učitelja na svom putovanju prema prosvjetljenju. Rukopis na sanskritu iz 11. ili 12. vijeka.
***Avataṃsaka Sūtra*** (sanskrit:  *Mahāvaipulya Buddhāvataṃsaka Sūtra*) je jedan od najznačajnijih Mahajana sutri koje su uticale na istočnoazijski budizam. Njen naziv se često prevodi kao *Sutra cvijetnog vijenca* ili *Sutra cvijetnog ukrasa*.

*Avataṃsaka Sūtra* opisuje kozmos kao beskonačna kraljevstva u kraljevstvima, koja sadržavaju jedno drugo. Ta je vizija potakla stvaranje huayanske škole kineskog budizma, koju je karakteriziralo učenje o interpenetraciji. Huayan je u Japanu poznat kao Kegon.

Vanjske veze
------------

WikiizvorWikiizvor
Kineski Wikiizvor ima originalni tekst vezan uz ovaj članak:
***華嚴經***

* The Youth Sudhana Meets his First Teacher Arhivirano 2011-12-14 na Wayback Machine-u (Avatamsaka Sutra, ch. 39)
* The Gandavyuha bas-reliefs at Borobudur temple Arhivirano 2008-04-17 na Wayback Machine-u
* The Avatamsaka Sutra (the Flower Adornment Sutra) with explanation
* The Avatamsaka Sutra Arhivirano 2011-07-05 na Wayback Machine-u - translated by various translators
**Mato Stanković** (Dubrovnik, 28. rujna 1970.) hrvatski je malonogometni trener i bivši igrač. Izbornik je hrvatske malonogometne reprezentacije.

Životopis
---------

Mato Stanković je rođen u Dubrovniku. Prije nego je postao malonogometaš i malonogometni trener igrao je veliki nogomet za nogometni klub Konavljanin iz Čilipa. Odlaskom na Kineziološki fakultet u Splitu započeo je svoju malonogometnu igračku karijeru u malonogometnom klubu Dalma. U sezoni 1996./97. s malonogometnim klubom Split 1700 osvojio je naslov prvaka Hrvatske malonogometne lige. Za isti klub je igrao sve do kraja igračke karijere, a potom je 2000. godine postao trener iste momčadi.

U razdoblju od šest godina na klupi MNK Splita (kasnije MNK Brodosplit inžinjering) osvojio je pet prvenstava i pet titula pobjednika hrvatskog malonogometnog kupa. Na Futsal kupu pod pokroviteljstvom UEFE 2002. godine je osvojio 3. mjesto. Godine 2002. postao je pomoćnik izbornika malonogometne reprezentacije Hrvatske. Na tome mjestu je ostao do 2004. godine, a nakon što je diplomirao na Kineziološkom fakultetu, Mato Stanković je završio i dvogodišnju malonogometnu trenersku školu.

Godine 2006. imenovan je izbornikom reprezentacije Libije s kojom je 2008. osvojio Afričko malonogometno prvenstvo. Iste godine je osvojio i Arapsko futsal prvenstvo, a već sljedeće 2009. godine s Libijom osvaja Sjevernoafričko malonogometno prvensto.

Izbornikom malonogometne reprezentacije Hrvatske postao je 2010. godine, da bi već u studenom iste te godine s reprezentacijom osvojio Mediteranski kup.

Najveći uspjeh s reprezentacijom Mato Stanković je ostvario na Europskom malonogometnom prvenstvu, koje se 2012. godine održalo u Hrvatskoj, gdje je nakon plasmana u poluzavršnicu osvojio 4. mjesto.

Izvori
------

1. 1 2 3 4  hrfutsal.com - Mato Stanković najuspješniji hrvatski malonogometni trener Preuzeto 4. veljače 2014.
***Been Down So Long It Looks Like Up to Me*** (sh. *Tako sam dugo dolje da mi se čini gore*) je roman američkog književnika i folk muzičara Richarda Fariñe. Dijelom inspiriran autorovim iskustvima za vrijeme studija, predstavlja kombinaciju humorističkog i pikarskog romana s radnjom smještenom na kraj 1950-ih i početak 1960-ih. Protagonist je Gnossos Pappadopoulis, mladić anarhističkih i antiestablišmentskih sklonosti, koji zbog njih dolazi u nevolje, te nakon kratkog sudjelovanja u Kubanskoj revoluciji, sticajem okolnosti postaje vođa studentske pobune. *Been Down So Long It Looks Like Up to Me* je Fariñi bio jedini roman; nedugo nakon objavljivanja je poginuo u prometnoj nesreći. Roman je nakon toga postao jedna od najpopularnijih književnih djela američke kontrakulture 1960-ih.

Godine 1971. je snimljen istoimeni igrani film.

Vanjske veze
------------

* Pynchon's Introduction to the novel
* An analysis of the novel Arhivirano 2010-01-27 na Wayback Machine-u
* Information on the film version
**Olovne godine** u svom najširem smislu označavaju političke trendove 1970-ih i 1980-ih u mnogim zemljama zapadne Evrope, Latinske Amerike i drugdje koje je karakterizirala radikalizacija ljevice i desnice, odnosno sve učestalije korištenje nasilja u političke svrhe, bilo kroz dotada nezampćen porast terorizma, bilo kroz pojačanu državnu represiju.

U Italiji
---------

Izraz *Olovne godine* (ital. *Anni di piombo*) najveću je popularnost stekao u Italiji, gdje je opisivao terorističku kampanju Crvenih brigada i njene posljedice. Inspiraciju za taj naziv dao je zapadnonjemački igrani film *Die bleirne Zeit* iz 1981. godine, čiji naslov doslovno znači *Olovna vremena* i koji opisuje aktivnosti srodne organizacije Frakcija Crvene armije.

U Jugoslaviji
-------------

Taj se izraz koristio i za bivšu Jugoslaviju, odnosno njime se opisivala atmosfera pojačane represije i ideološke "ispravnosti" koja je počela dominirati početkom 1970-ih nakon sloma MASPOK-a u Hrvatskoj i režimskog obračuna s liberalnim frakcijama u drugim jugoslavenskim republikama, odnosno primjetno smanjenje slobode izražavanja, govora i mišljenja u odnosu na drugu polovicu 1960-ih.

Vidjeti također
---------------

* Hrvatska šutnja
**Ašurnasirpal II**  (ili **Asurnasirpal II**  ) je bio kralj Asirije od 884. do 859. pre Hrista.

Nasledio je oca Tukulti-Ninurta II 884. pre Hrista. Osvojio je Mesopotamiju i teritorij današnjeg Libanona, čime je uvećao Asiriju. Okrutno se obračunao sa pobunom u gradu Suru u Bit Halupi. Bio je poznat po svojoj brutalnosti. Koristio je porobljene zarobljenike da mu izgrade novu asirijsku prestonicu Kalhu (Nimrud) u Mesopotamiji. Tu je osnovao grad na mestu gde je stajala ruševina od prethodnog grada. Izgradio je brojne palate. Bio je promućuran administrator, koji je zaključio da će imati veću kontrolu nad carstvom ako postavlja asirijske guvernere, nego da ovisi o lokalnim vladarima i njihovom danku.

Nasledio ga je sin Šalmanasar III. Ašurnasirpalova palata je bila izgrađena i završena 879. u Nimrudu, koji je bio u današnjem Iraku, severno od Bagdada. Zidovi palate bili su prekriveni reljefima od alabastera. Ti reljefi su imali interesantne motive, uglavnom portrete kralja i krilatih junaka. Svaki reljef je imao popratni tekst. Tekst je bio sličan na reljefima, pa se zato nazivao standardni natpis. Standardni natpis je zapisao krvno srodstvo poreklo Ašurnasirpala tri generacije unatrag. Osim toga bile su pobrojane sve Ašurnasirpalove pobede i opisane su granice carstva. Tu je napisano kako je osnovao Nimrud i sagradio palate. Većina tih reljefa je danas izložena u muzejima SAD i Evrope.

Vanjske veze
------------

* Inscription of Ashur-nasir-pal II. *Babylonian and Assyrian Literature*. Project Gutenberg
* Inscription of Assunasirpal. Dead link: take me back!
* Gates of Shalmanser III and Assunasirpal. Bronze Reliefs from the Gates of Shalmaneser King of Assyria
Arawak žena
**Arawak** je ime koje su Španjolci dali raznim grupama Indijanaca na Velikim Antilima i sjeveru Južne Amerike. Ime kasnije pokriva veliku grupu plemena koja žive sve do u Gran Chaco i na zapad gotovo do područja Anda. Arawaki koje je Kolumbo sreo u području Velikih Antila, bili su miroljubivi ratari i ribari koji se nisu mogli oduprijeti strašnim ratnicima i ljudožderima Karibima (Carib). Arawaki su bili vješti pomorci koji su izvrsno poznavali područje na kojemu su živjeli. Vijesti o dolasku Kolumba u području Antila uvijek su dolazile prije njega na otoke koje je stizao. Odjeća ovih Indijanaca bila je oskudna, hodali su goli ili nosili pamučne pregačice, pamuk su uzgajali. Kuće ovih Indijanaca poznate su kao 'bohio' (pl. Bohios). Antilski Taino-Arawaki živjeli su u velikim selima koja su znala brojati do 3,000 duša. Njihova poljoprivreda počivala je na tehnici 'posijeci-i-spali'. Krčili bi šumu i zatim je palili, čineći je na taj način plodnijom za svoja polja kasave i kukuruza. Indijanci su ovdje uzgajali i duhan koji se umatao u listove duhana ili kukuruza, pušili su ga kao velike cigare. Kolumbo ga je naravno donesao sa sobom u Europu i cigara je uskoro osvojila svijet.

Glavne grupe Arawaka u Antilskoj Americi bile su: Taíno (Haiti, Dominikanska Republika, Portoriko), Sub-Taino (Kuba), Igneri (Trinidad i Tobago), Ciguayo (Dominikanska Republika), Lucayo (Bahami), Ciboney, Cabre (Mali Antili, Kolumbija)

U sjevernom području južnoameričkog konpna Arawaki su također sjedilački farmeri, lovci i ribari. Oni žive po malenim selima sastavljenim od jedne do dvije velike kolektivne kuće. Njihove poglavice imaju malo utjecaja a svako selo neovisno je od svih ostalih. Kanu ('dugout canoe') glavno je prevozno sredstvo. Ljudožderstvo nalazimo tek u dva-tri primjera u Gvajani, ono je mnogo karakterističnije za njihove susjede Karibe. 

Današnji Indijanci Arawak (Aruac, Aruak) ili Locono, koji se služe jezikom arawak nalazimo u Venezueli, Gvajani, Surinamu,Francuskoj Gijani i sjeveru Brazila (Amazonas i Pará). Jedna njihova grupa, poznata pod veoma sličnim imenom Aruaqui ili Arauakí prodrla je skroz u Amazonas.

Na Andama postoji također grupa plemena koja se tradicionalno smatraju Arawakima, to su: Uru s jezera Titicaca, pleme Chipaya iz Bolivije i nestali Indijanci Chango iz Čilea.

Vanjske veze
------------

***Arawak*** na Wikimedijinoj ostavi

* Arawak Life in Photographs  Arhivirano 2005-05-03 na Wayback Machine-u
* Arawak Arhivirano 2006-09-07 na Wayback Machine-u
* Pre-Columbian Hispaniola - Arawak/Taino Indians

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* LCCN: sh85006444
* SUDOC: 028683994
* BNF: cb12046926w (podaci)

 |
**Salpa** (*Sarpa salpa*), je riba koja pripada obitelji ljuskavki (*Sparidae*). Ostali nazivi su salpuc, salpuša, salpušica, sapa, sapica, sopa i dr.

Naraste do 51 cm u dužinu i može težiti do 3 kg. Tijelo joj je izduljenog i ovalnog oblika, donekle spljoštenog sa umjereno razvijenim perajama. Glava joj je mala u odnosu na tijelo, s malim ustima i zubima specijaliziranim za čupanje. Boje je sivosrebrnkaste, odozgo maslinastozelenkaste, a donji dio je srebrnkaste boje. Postrance je isprugana uzdužnim zlatkastim prugama.

Pretežno se hrani algama, ali uzima i male račiće što posebno vrijedi za mlade primjerke salpi. Najradije jede one alge koje su za vrijeme oseke bile izložene suncu. Pripada životnoj zajednici bentosa jer je životno vezana za prehranu sa morskog dna. Zalazi do 30 metara u dubinu, a može se naći i u vrlo plitkom moru. Salpa je vrlo društvena riba koja živi u brojnim jatima uzduž hridinaste i šljunkovite obale. Karakteristično je i ponašanje salpi u jatu. Pokreti svih riba u jatu su sinhronizirani kao da su koordinirani kretanjem ribe predvodnice. Kada se iznenada preplaše sve salpe se istovremeno pokreću i bježe. Mrijesti se krajem ljeta i početkom jeseni.

Salpa je rasprostranjena u čitavom Jadranu te u Mediteranu, Crnom moru i Atlantskom oceanu.

Izvori
------

* Aldo Ivanišević, *Sportski ribolov na moru*, Zagreb: Mladost, 1987. ISBN 86-05-00152-6
* Neven Milišić, *Sva riba Jadranskoga mora (prvi dio)*, Split: Marijan tisak, 2007. ISBN 978-953-214-406-2 (sv. 1)

|  |  |
| --- | --- |
|  | U Wikimedijinoj ostavi ima još materijala vezanih za: **Salpa** |
|  | Wikivrste imaju podatke o: **Salpa** |
**Rukometna reprezentacija Čilea** predstavlja Čile na međunarodnim rukometnim natjecanjima, a nalazi se pod ingerencijom Rukometnog saveza Čilea. 

Rukomet je u Čileu počeo dobivati na značaju tek nakon 2010. godine, kada su se prvi puta pojavili na IHF Svjetskom prvenstvu. Dotad, njihovi nastupi bili su ograničeno na kontinentalno, Panameričko prvenstvo u rukometu, gdje su do 2002. godine nastupili samo jednom, u Argentini 1981. godine, i bili posljednji. Od 2002. godine su stalni sudionik kontinentalnog turnira, međutim tek su 2010. godine, kada su bili domaćini, ostvarili značajan rezultat - treće mjesto, iza dominantnih Argentine i Brazila. Taj im je rezultat donio i prvi plasman na Svjetsko prvenstvo, ono 2011. godine u Švedskoj, gdje su zauzeli 22. mjesto od 24 reprezentacije. 

Na sljedeća dva kontinentalna prvenstva također osvajaju broncu i uspijevaju osigurati nastupe na Svjetskim prvenstvima, međutim i 2013. i 2015. godine osvajaju tek 23. mjesto, uz ukupno jednu pobjedu i šest poraza. Na Panameričkom prvenstvu 2016. godine uspijevaju, po prvi puta, doći do finala nakon pobjede nad Urugvajem; tamo gube od Brazila, međutim osvajaju prvo kontinentalno srebro i novi nastup na Svjetskom prvenstvu. U Francuskoj 2017. godine, Čile je u prvom kolu grupe C iznenađujuće pobijedio Bjelorusiju i tako ostvario svoju prvu pobjedu u grupnoj fazi Svjetskog prvenstva. 

Aktualni izbornik reprezentacije je španjolski trener Mateo Garralda.

Vanjske veze
------------

***Rukometna reprezentacija Čilea*** na Wikimedijinoj ostavi

* FCHH

| * p
* r
* u
Muške rukometne reprezentacije Amerika |
| --- |
| Sjeverna Amerika i Karibi(NACHC) | 
* Barbados Barbados
* Dominikanska Republika Dominikanska Republika
* Grenland Grenland
* Haiti Haiti
* Kanada Kanada
* Kuba Kuba
* Meksiko Meksiko
* Portoriko Portoriko
* Sjedinjene Američke Države Sjedinjene Države
* Trinidad i Tobago Trinidad i Tobago

 |
| Južna i Srednja Amerika(SCAHC) | 
* Argentina Argentina
* Bolivija Bolivija
* Brazil Brazil
* Čile Čile
* Ekvador Ekvador
* Gvatemala Gvatemala
* Honduras Honduras
* Kolumbija Kolumbija
* Kostarika Kostarika
* Nikaragva Nikaragva
* Panama Panama
* Paragvaj Paragvaj
* Peru Peru
* Salvador Salvador
* Urugvaj Urugvaj
* Venezuela Venezuela

 |
| Nečlanice | 
* Antigva i Barbuda Antigva i Barbuda
* Bahami Bahami
* Belize Belize
* Britanski Djevičanski otoci Britanski Djevičanski Otoci
* Dominika Dominika
* Grenada Grenada
* Gvajana Gvajana
* Kajmanski otoci Kajmanski Otoci
* Sveti Kristofor i Nevis Sveti Kristofor i Nevis
* Sveta Lucija Sveta Lucija

 |
| Regionalne članice | 
* Francuska Gijana
* Guadeloupe
* Martinik

 |
Salon (Maroko).
**Salon** (od francuskog: *salon*, augmentativ od *salle* = prostorija, talijanski: *salone*) je poveća prostorija u stanu (kući), najčešće luksuzno dekorirana i namještena, koja služi za primanje gostiju. Tako se zovu i reprezentativne prostorije po dvorcima, rezidencijama, hotelima, sjedištima korporacija i sl. Danas tom terminu u suvremenim stanovima donekle odgovara dnevna soba.

Karakteristike
--------------

Salonom se nazivaju i prostorije u kojima se izlažu (i prodaju) umjetnička djela, namještaj, automobili, pa se u skladu sa tim i nazivaju izložbenim ili prodajnim salonima. Isto tako i poneki zanatlije svoje bolje uređene lokale nazivaju salonima, pa tako imamo krojački, frizerski i kozmetički salon.

Tako se (po uzoru na pariške) nazivaju i neke veće godišnje izložbe; proljetni, jesenji... Od sredine 16. vijeka u Francuskoj je zavladala moda okupljanja književnika i intelektualaca po salonima koji su nazvani literarni saloni, oni su odigrali veliku ulogu u francuskoj književnosti.

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5  „*Salon*" (hrvatski). Hrvatska enciklopedija LZMH. Pristupljeno 6. 2. 2019.
2. 1 2  „*Salon*" (engleski). Merriam Webster. Pristupljeno 6. 2. 2019.

Vanjske veze
------------

***Salon*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Salon*

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* BNF: cb11978492t (podaci)
* NDL: 00568950

 |
Tabla na mestu ubistva Vitelija i Oliverota
**Masakr u Senigaliji** (ital. *Strage di Senigallia*) je naziv kojim se u italijanskoj istoriografiji opisuje čistka koju je krajem 1502. godine proveo Čezare Bordžija, zapovednik papinske vojske te tako likvidirao zaveru koju su bili skovali njegovi potčinjeni.

Do nje je došlo kada su Senigaliju na Jadranu. Grad se predao, ali je guverner izjavio da će se predati samo Čezaru Bordžiji lično. Nakon što je Čezare stigao u Senigaliju, on je vrlo srdačno pozdravio zaverenike. To su bili Viteloco Viteli, Paolo i Frančesko Orsini i Oliveroto. Poziva ih da se sa njim sastanu u guvernerovoj palati. Kada su došli, Čezare naređuje njihovo hapšenje. Iste noći, 31. decembra 1502, naredio je da se Viteli i Oliveroto zadave. Paolo i Frančesko Orsini su zadržani u tamnici sve do 18. januara 1503, kada su pogubljeni i oni.

Paolo Đovio, biskup i letopisac je ovo pogubljenje četvorice nazvao najlepšom majstorijom (*belissimo inaganno*). 

Luj XII je rekao da je ovo podvig dostojan slavnih dana Rima.
**Rtanjski čaj** (takođe i **planinski čubar** ili **vrijesak**) ili lat. *Satureja montana* je biljka iz porodice usnatica (Lamiaceae).

Opis biljke
-----------

Višegodišnja je žbunasta biljka visoka 10-40 cm čiji su donji delovi stabla i grana odrveneli, poluuspravni ili uspravni. Listovi su kožasti i sjajni linearnolancelastog oblika, celog oboda pokriveni svetlucavim žlezdama. Cvetovi su dvousni sakupljeni u pazuhu listova, sa kruničnim listićima bele, ružičaste ili ljubičaste boje. Plod je jajasta i svetlomrka orašica sa žlezdanim tačkama.

Hemijski sastav
---------------

Prikupljaju se cvetni vrhovi. Resursi ove biljke u prirodi su jako umanjeni.

Rtanjski čaj nije dovoljno hemijski proučena biljka i sastav jako varira u zavisnosti od porekla. Sadrži etarsko ulje (do 2%), tanin (do 7%) i dr. Upotrebljava se u vidu čaja i praha, koji se koristi kao začin za masna i teška jela.

Upotreba
--------

Koristi se u narodu za lečenje bolesti organa za disanje, varenje i mokraćnog sistema. Spolja se upotrebljava kod upala kože i sluzokože. Po nekim narodnim travarima ova biljka ima svojstva opšteg tonika koji jača organizam, ali to nije dokazano kliničkim ispitivanjima. Veoma se uspešno koristi u lečenju bronhitisa, astme, kašlja i upale disajnih organa kod dece, kao i u lečenju starih osoba.

Literatura
----------

* Gostuški,R: Lečenje lekovitim biljem, Narodna knjiga, Beograd, 1979.
* Grlić, Lj: Enciklopedija samoniklog jestivog bilja, August Cesarec, Zagreb, 1986.
* Djuk, A, Dž: Zelena apoteka, Politika, Beograd, 2005.
* Jančić, R: Lekovite biljke sa ključem za određivanje, Naučna knjiga, Beograd, 1990.
* Jančić, R: Botanika farmaceutika, Službeni list SCG, Beograd, 2004.
* Jančić, R: Sto naših najpoznatijih lekovitih biljaka, Naučna knjiga, Beograd, 1988.
* Kojić, M, Stamenković, V, Jovanović, D: Lekovite biljke jugoistične Srbije, ZUNS, Beograd 1998.
* Lakušić, D: Vodič kroz floru nacionalnog parka Kopaonik, JP Nacionalni park Kopaonik, Kopaonik, 1995.
* Marin, P, Tatić, B: Etimološki rečnik, NNK Internacional, Beograd, 2004.
* Mindel, E: Vitaminska biblija, FaMilet, 1997.
* Mišić Lj, Lakušić R: Livadske biljke, ZUNS Sarajevo, ZUNS Beograd , IP Svjetlost, 1990
* Stamenković, V: Naše neškodljive lekovite biljke, Trend, Leskovac
* Tucakov, J: Lečenje biljem, Rad, Beograd, 1984.

***Rtanjski čaj*** na Wikimedijinoj ostavi
**Masakr u Šahovićima** je bio masakr stanovnika Šahovića i okoline islamske veroispovesti počinjen 9. i 10. novembra 1924. godine.

Povod masakra
-------------

Boško Bošković, načelnik Kolašinskog okruga
Povod za masakr je bilo ubistvo Boška Boškovića, načelnika Kolašinskog okruga. Boško Bošković je ubijen iz zasjede od strane nepoznatih počinilaca, po svemu sudeći crnogorskih komita, tj. protivnika prisajedinjenja Crne Gore Srbiji, 7. novembra 1924. dok je putovao od Mojkovca prema Šahovićima. Sumnjajući da je u ovom ubistvu određenu ulogu imalo muslimansko stanovništvo Šahovića, istog dana je izdata naredba da se izvrši razoružanje stanovnika Šahovića i Pavinog Polja. Bošković je sahranjen 9. novembra 1924. a na njegovoj sahrani su održani govori u kojima je za njegovu smrt optuženo stanovništvo Šahovića islamske veroispovesti. Adil Zulfikarpašić ističe da je dva dana pre masakra stanovništvu Šahovića i Pavinog Polja vlast oduzela naoružanje.

Masakr
------

Zulfikarpašić navodi da je masakr počinilo 2.000 naoružanih muškaraca iz Kolašina i Bijelog Polja koji su koordinisanom akcijom napali Šahoviće i Pavino Polje rasporedivši svoje snage na frontu širine 19 kilometara.

Žrtve
-----

Broj žrtava se različito procenjuje. Postoje procene da je broj žrtava bio 600.

Masakr je u svojoj knjizi *Besudna zemlja* u izdanju na engleskom jeziku ("Land without Justice") opisao Milovan Đilas čiji je otac Nikola učestvovao u masakru. Đilas u knjizi navodi da je ubijeno preko 350 Muslimana, kao i da su počinjena brojna silovanja, pljačke i paljenja kuća.

Izvori
------

1. ↑  Zulfikarpašić, Adil (1984). *Bosanski pogledi: nezavisni list muslimana Bosne i Hercegovine u iseljeništvu, 1960-1967*. Bosanski Inst..
2. ↑  Vulliamy, Ed (1994). *Seasons in Hell: Understanding Bosnia's War*. Simon & Schuster, Limited. str. 35. ISBN 978-0-671-71345-4. »A wave of violence was unleashed against Muslims in the early 1920s. Three thousand extrajudicial murders were chronicled in 1924 in eastern Herzegovina alone, 600 of them during the massacre of two villages, Sahovici and Pavino Polje.«
3. ↑   *The South Slav Journal*. Dositey Obradovich Circle. 1983. str. 8.
Tomazo Anjeli
**Tomazo Anjeli**, poznatiji pod nadimkom **Mazanjelo** (1622—16. jul 1647) je bio italijanski ribar, vođa ustanka u Napulju protiv španske vlasti 1647. godine.

Biografija
----------

Ulazak Španije u Tridesetogodišnji rat produbio je ekonomsku krizu u Italiji. Španija je rat finansirala delom iz poreza koje je nametnula italijanskim državama. Visoki porezi izazvali su izbijanje više ustanka u Italiji. Godine 1647. izbio je ustanak u Napuljskoj kraljevini. Novi vice-kralj vojvoda Arkosa, oporezivao je čak i voće i povrće, osnovnu hranu sirotinje. U ustanku su učestvovalo predstavnici buržoazije, zanatlije i niži slojevi. Predstavnik buržoazije bio je Đulio Đenoino, a predstavnik nižih slojeva ribar Tomazo Anjeli iz Amalfija, poznatiji pod nadimkom Mazanjelo. Ustanak je započeo 7. jula 1647. godine kao beznačajna prepirka uličnog trgovca sa sakupljačima poreza. Brzo se raširio po čitavom gradu. Vice-kralj je uzalud pokušao da umiri ustanike. Morao je potražiti utočište u tvrđavi. Grad su preuzeli ustanici. Narodne mase organizovale su demokratsku upravu koja je zvanično proklamovala vernost španskom kralju. Dana 13. juna kralj je kapitulirao i bio prinuđen da prihvati ustaničke uslove. Međutim, rok je produžio podmićivanjem i provokacijama usled čega su Mazanjela ubili nepoznati zlonamernici.

Literatura
----------

***Masaniello*** na Wikimedijinoj ostavi

* S. D. Skaskin, O. L. Vajnštajn; Istorija srednjeg veka II; Naučna knjiga, Beograd 1959. str. 44.
|  |
| --- |
| ***Madona sa karanfilom*** |
|  |
| **Leonardo da Vinci**, 1478.-80. |
| ulje na platnu , 62 × 47.5 cm |
| Alte Pinakothek, München |

**Madona sa karanfilom** (*Madona sa vazom ili Madona sa djetetom*), slika je Leonarda da Vincija, nastala između 1478. i 1480. godine. Od 1889. nalazi se u muzeju Alte Pinakothek, a do tada je bila privatno vlasništvo.

Opis
----

Središnji motiv je mlada Djevica Marija sa djetetom Isusom u naručju. Marija sjedi i nosi skupocjeni nakit. U lijevoj ruci drži karanfil, što se tumači kao simbol iscjeljenja. Lica su osvijetljena dok su objekti okolo tamniji, na primjer, karanfil je pokriven sjenom. Dijete gleda gore, dok majka gleda dole, tako da ne postoji kontakt očima. Portret je postavljen u sobi sa po dva prozora sa svake strane središnjih figura, na kojima je, karakterističnom Da Vincijevom tehnikom, sfumatom, prikazan udaljeni pejzaž.

Za ovu sliku se ispočetka mislilo da ju je naslikao Andrea del Verrocchio, ali su kasnije historičari umjetnosti utvrdili da je ipak riječ o Da Vincijevom djelu. Madona i dijete su čest motiv u kršćanskoj umjetnosti srednjeg vijeka. Ova slika je jedino Leonardovo djelo koje je trajno izloženo u Njemačkoj.

Izvori
------

1. ↑  Room IV ("Italian Renaissance paintings"), Inventory No. 7779

***Madona sa karanfilom*** na Wikimedijinoj ostavi

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* GND: 7545054-9

 |
**Ornithischia** je izumrli red dinosaura biljoždera. Naziv *Ornithischia* je izveden od grčkih riječi *ornitheos* (ορνιθειος) što znači ptica i *ischion* (ισχιον) što znači *zdjelica*. Prema tome, imali su zdjelicu sličnu ptičjoj. Živjeli su u krdima, te su bili brojniji od onih dinosaura iz reda Saurischia. 

Nadred dinosaura je 1887. Harry Seeley podijelio na dva podreda Saurischia i Ornithischia. Ta je podjela opće prihvaćena među znanstvenicima. Temelji se na građi zdjelice, koja je kod dinosaura iz reda Ornitischia bila kao u ptica, a kod Saurischia je bila kao u gmazova. Zbunjujuće je to što su ptice zapravo potekle od vrsta sa zdjelicom, kao kod gmazokukih (Saurischia).

Taksonomija
-----------

Dolje predstavljena pojednostavljena taksonomija grupa unutar Ornithischia napravljena je prema sažetku kojeg je 2011. objavio Thomas R. Holz, Jr.

* **Ornithischia**
	+ *Eocursor*
	+ *Fabrosaurus*
	+ *Pisanosaurus*
	+ *Taveirosaurus*
	+ *Trimucrodon*
	+ Heterodontosauridae
	+ Thyreophora
	+ **Neornithischia**
		- **Ornithopoda**
			* Thescelosauridae
			* **Iguanodontia**
				+ Rhabdodontidae
				+ Dryosauridae
				+ Camptosauridae
				+ Hadrosauridae
		- **Marginocephalia**
			* Pachycephalosauria
			* **Ceratopsia**
				+ Chaoyangsauridae
				+ Psittacosauridae
				+ **Neoceratopsia**
					- Leptoceratopsidae
					- Bagaceratopsidae
					- Protoceratopsidae
					- Ceratopsidae

Galerija
--------

* Stegosaurus*Stegosaurus*
* Yamaceratops*Yamaceratops*
* Parasaurolophus*Parasaurolophus*
* Triceratops*Triceratops*
* Stygimoloch spinifer*Stygimoloch spinifer*
* Edmontonia*Edmontonia*

Izvori
------

1. ↑  Holtz, Thomas R. Jr. (2012) *Dinosaurs: The Most Complete, Up-to-Date Encyclopedia for Dinosaur Lovers of All Ages,* Winter 2011 Appendix.

***Ornithischia*** na Wikimedijinoj ostavi
**Država Miranda** (španjolski: *Estado Miranda*) je jedna od 23 saveznih država Venecuele, koja se nalazi na sjeveru zemlje. 

Administrativni centar države je Los Teques, Industrijski centar i rezidencijalna zona nedalekog Caracasa.

Karakteristike
--------------

*Miranda* ima 2,675,165 stanovnika koji žive na površini od 7,950 km²-

Država je sa sjeveroistoka omeđena Karipskim morem. Sa juga graniči sa saveznom državom Guárico, a sa zapada Araguom i Distriktom glavnog grada Caracasa.

Ime je dobila po Franciscu de Mirandi, revolucionaru koji je utro put nezavisnosti Latinske Amerike.

Planinski sjever od juga razdvaja rijeka Tuy koja teče prema istoku i Karipskom moru. Miranda je ruralna država, koja visoko doprinosi venecuelanskoj poljoprivredi. To je naročito povećano nakon realizacije velikih državnih projekata navodnjavanja, jer su tako dobijene dodatne ratarske površine. Gotovo polovicu venecuelanske proizvodnje kakaa daje regija Barlovento iz Mirande uz susjedne terene po dolini rijeka Tuy u Državi Anzoátegui.

Po višim terenima prostiru se plantaže kave, dok se po dolinama uzgaja šećerna trska, citrusi, povrće (uključujući avokado) i banane. U Mirandi se također proizvodi pamuk, kukuruz, kikiriki, manioka, lukovice i kokos. Za privredu Mirande su također važni turizam i ribolov.

U Mirandi dobar dio stanovnika živi po selima, iznimka je sjeverozapad, kraj pored glavnog grada Caracasa, koji je postao metropolitanska zona Caracasa. 
Država Miranda je ispresjecana mrežom autoputeva, i sam glavni grad Los Teques leži na Panameričkom autoputu.

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10  „*Miranda*" (engleski). Encyclopedia Britannica. Pristupljeno 26. 09. 2017.

Vanjske veze
------------

***Miranda (savezna država)*** na Wikimedijinoj ostavi

* Miranda na portalu Venezuelatuya (`es`)
* *Miranda* na portalu Encyclopedia Britannica (`en`)

| * p
* r
* u
Administrativna podjela Venezuele |
| --- |
| Savezne države | 
* Amazonas
* Anzoátegui
* Apure
* Aragua
* Barinas
* Bolívar
* Carabobo
* Cojedes
* Delta Amacuro
* Falcón
* Guárico
* Lara
* Mérida
* Miranda
* Monagas
* Nueva Esparta
* Portuguesa
* Sucre
* Táchira
* Trujillo
* Vargas
* Yaracuy
* Zulia

 |  |
| Teritoriji posebne uprave | 
* Savezni teritoriji
* Distrikt glavnog grada

 |
**Saki** (ukrajinski i ruski: *Саки*, krimskotatarski: *Saq*) je lječilišni grad u ukrajinskoj - Autonomnoj republici Krim od 23 655 stanovnika.

Geografske karakteristike
-------------------------

*Saki* leži na jugozapadu krimskog poluotoka uz obalu Crnog mora, udaljen 49 km sjeverozapadno od Simferopolja, i svega 23 km od puno veće Jevpatorije. Grad se rasprostro okolo plitke lagune čije su tople vode i ljekovito blato zaslužne za razvoj mjesta.

Historija
---------

Razvoj grada vezan je uz 1827. kad je otvoren prvi sanatorij za lječenje u ljekovitom blatu lagune, deset godina kasnije otvorena je depadansa vojne bolnice iz Simferopolja. Grad je teško razrušen za vrijeme Krimskog rata, jer su se upravo tu na samom početku rata - 1854. iskrcale tadašnje savezničke intervenističke snage Velike Britanije, Francuske, Osmanskog carstva i Kraljevine Sardinije, iz kojeg su krenuli u dugotrajnu opsadu Sevastopolja.

Privreda
--------

Najveći privredni pogon u gradu bio je kemijski zavod koji je zatvoren 2002. zbog problema sa otpadnim vodama, danas je to puniona mineralne vode.

Gradovi prijatelji
------------------

* Belorusija, Gomelj
* Austrija, Wels

Izvori
------

1. ↑  „Ukaraine: Krym / Крим" (engleski). City population. Pristupljeno 20. 03. 2014.

Vanjske veze
------------

***Saki*** na Wikimedijinoj ostavi

* Službene stranice grada Arhivirano 2013-06-01 na Wayback Machine-u (`ru`)
**Vilajet Mahdia** (arapski: ولاية المهدية) je jedan od 24 Tuniskih vilajeta na koji je Tunis administrativno podjeljen.

Geografske karakteristike
-------------------------

Vilajet Mahdia prostire se na istoku Tunisa duž obale Sredozemnog mora i po Sahelu na površini od 2,966 km² u kojoj živi 435,296 stanovnika.

Historija
---------

Vilajet je osnovan u martu 1974. podjelom dotadašnjeg Vilajeta Sousse na tri nova, za administrativni centar je proglašen istoimeni grad Mahdia.

Historija Mahdije počela je sa Berberima, a nastavila se sa Punima, koji su vladali tim krajem od 9. vijeka pne. do 2. vijeka. Za Rimljana koji su ih naslijedili, poljoprivreda je doživjela značajan rast, a naročito uzgoj maslina.
Aglabidi su u 7. vijeku bili prva arapska dinastija koja se tu naselila, naslijedili su ih Fatimidi koji su osnovali Mahdiju kao svoju prijestolnicu.

Ona je uskoro postala najveći privredni, trgovački, kulturni i vojnički centar južnog Mediterana prije nego što je to postao Tunis nakon španjolskog zauzimanja Mahdije.

Vilajet Mahdia je administrativno podjeljen na 13 tamadijada (distrikta).

Izvori
------

1. 1 2 3 4  „*Tunisia, Cities*" (engleski). City population. Pristupljeno 1. 11. 2019.
2. 1 2 3 4 5  „*Gouvernorat de Mahdia*" (francuski). API Tunisia. Pristupljeno 1. 11. 2019.

Vanjske veze
------------

* *Gouvernorat de Mahdia* (`fr`)

| * p
* r
* u
Tunis Tuniski vilajeti |
| --- |
| Ariana · Béja · Ben Arous · Bizerta · Gabes · Gafsa · Jendouba · Kairuan · Kasserine · Kébili · Kef · Mahdia · Manouba · Médenine · Monastir · Nabeul · Sfax · Sidi Bouzid · Siliana · Sousse · Tataouine · Tozeur · Tunis · Zaghouan |
**Sakirabiap** (Sakiriabar, Sakurabiat, Sakurap) /od sakurap=macaco-prego, jedna vrsta majmuna porodice Cebidae + -iat =kolektivna množina, / gotovo nestalo pleme američkih Indijanaca sa rijeke Mequens u brazilskoj državi Rondônia, na području općina Cerejeira i Colorado do Oeste. 

Jezično su srodni starim plemenima Mekens (Mequém, Mekhem ili Michens ) i plemenu Akuntsu sa kojima po jednoj klasifikaciji pripadaju porodici Tupari, velika porodica tupian , a po drugoj su neklasificirani. Populacija iznosi svega 51 (1995); 89 (2001). 

Među njima još danas su se očuvale 4 lokalne grupe koje govore različitim dijalektima, to su Sakurabiat, Guaratira (Koaratira), Korategayat (Guarategaja, Guarategajat) i Siokweriat.

Izvori
------

1. ↑  „Alain Fabre". Arhivirano iz originala na datum 2012-11-25. Pristupljeno 2012-11-25.
2. ↑  Brazil
3. ↑  Pueblos indígenas y derechos constitucionales en América Latina, By Cletus Gregor

| * p
* r
* u
Tupari ⇒ Tupi |
| --- |
| Ajuru • Akuntsu • Amniapé • Canoê • Emampriá • Kepkiriwát • Makuráp • Sakirabiap (Mekens) • Tuparí |