recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Tratinčice** (češki *Sedmikrásky*) čehoslovački je art film iz 1966. koji je režirala i napisala Věra Chytilová. Glavne uloge tumače Jitka Cerhová, Ivana Karbanová, Marie Češková, Jiřina Myšková i Marcela Březinová. Poznat je po avangardnom stilu koji je prikazan u obliku crne komedije bez čvrste radnje, iako se glavna okosnica odvija oko dvije tinejdžerke, koje se obje zovu Marie, a koje izvode čudne podvale iz zabave ili dosade.

*Tratinčice* su objavljene dvije godine prije praškog proljeća te su zbog sumnje da prikazuje raskalašenu mladež zabranjene od čehoslovačkih vlasti. Režiserka Chytilová je dobila zabranu snimanja sve do 1975. Usprkos tome, *Tratinčice* su postale kultni film te se danas zbog svojeg inovativnog stila i anarhije smatraju jednim od značajnih doprinosa češkog novog vala.

Glavne uloge
------------

* Jitka Cerhová - Marie I
* Ivana Karbanová - Marie II
* Marie Češková
* Jiřina Myšková
* Marcela Březinová
* Julius Albert - Muškarac u gradu
* Dr. Oldrich Hora
* Jan Klusák
* Josef Konicek
* Jaromír Vomácka

Recenzije
---------

Recenzija časopisa Variety je hvalila film:

"Dvije šašave tinejdžerke su središte radnje ovog iznimno smiješnog, dosjetljivog i stručno sastavljenog filma. Djevojke izgleda žele živjeti od muškaraca, i nemaju veza sa društvom. Režiserka Vera Chytilova ih prikazuje kao uzaludne pobunjenike ili ništarije koji se, izgleda, nikako ne mogu uklopiti u život. Ovim drugim cjelovečernjim ostvarenjem, Chytilova kao da prisluškuje rane nijeme komedije i prikazuje nevjerojatnu kontrolu filmskog jezika, specijalnih efekata i vizualnih šala. Dvije djevojke se na početku filma prikazuju kao dvije lutke koje sjede na plaži... Boja je suptilna, ugodna, sa inventivnim specijalnim efektima koji pomažu u ostvarivanju ugođaja i atmosfere."

Izvori
------

1. ↑  „Review: ‘Sedmikrasky’". Variety. 31.12. 1965.

Vanjske poveznice
-----------------

* *Daisies* na sajtu IMDb
* DVD izdanje filma 2009.
* Koresky, Michael. „Criterion Collection Essay". Pristupljeno 27 April 2012.
***Senso*** je novela italijanskog književnika Camilla Boita napisana 1882. godine. Radnja se događa u sjevernoj Italiji za vrijeme rata protiv Austrije 1866. godine. Protagonistica je Livia, bogata udana plemkinja koja je zaljubi u mladog i naočitog austrijskog oficira Remigia Ruza i sa njime započinje strastvenu ljubavnu vezu koju će nastaviti čak i kada se ispostavi da je njen ljubavnik bezdušno financijski iskorištava, odnosno da je kukavica i dezerter. *Senso* je napisan u obliku Livijinog tajnog dnevnika u kome ona opisuje svoju sebičnu strast i seksualne želje.

*Senso* je poznat kao predložak za znameniti istoimeni film Luchina Viscontija iz 1954. godine, u kome je glavnu ulogu tumačila Alida Valli. Ta je ekranizacija u mnogo čemu promijenila detalje književnog predloška. Godine 2002. je Tinto Brass snimio novu verziju pod naslovom *Senso '45*, radnjom vjerniju Boitovoj noveli, ali smještenu na kraj Drugog svjetskog rata.

Vanjske veze
------------

* IMDb.com listing for the Visconti film
* IMDb.com listing for the Tinto Brass version
* Alberto Zambenedetti, "*Senso* - A Palimpsest", essay on luchinovisconti.net (Analysis of the film, the original novella, and the 2002 remake) Arhivirano 2018-10-04 na Wayback Machine-u
**Mirecourt** je općina od 4,949 stanovnika i aglomeracija od 6,924 stan. u kojoj su pored Mirecourta i općine Hymont, Mattaincourt i Poussay.

Geografske karakteristike
-------------------------

Dućan violina
Mirecourt se nalazi na istoku Francuske u Deparmanu Vosges, 48 km južno od Nancya.
Prostire se duž obale rijeke Madon.

Historija
---------

Mirecourt je prvi put dokumentiran u darovnici rimsko-njemačkog kralja Otona I iz 960. godine, kao feud (*Urso dedit praedium in Murici Curte*).

Selo je niklo u 10. vijeku na lijevoj obali rijeke Madon, u 11. vijeku podignita je mala romanička kapela.
Tokom 12. vijeka podignuti su zamak i bedemi, koji su učvršćeni krajem 13. vijeka. Mirecourt je još od 1165. bio sjedište magistrata i domena grofa od Toula koji je 1234. dodijelio povelju o gradskim pravima. Kasnije je podpao pod vlast Vojvodstva Lorraine.

Značajno je proširen u 14. vijeku za vrijeme Stogodišnjeg rata, novim bedemima na sjeveru.

Procvat je doživio tokom 15. i 16. vijeka, zahvaljujući svojim zanatlijama i trgovcima. Tad su osnovani samostan, bolnica i podignuta renesansna gradska vijećnica.

Tridesetogodišnji rat (1618. - 1648. i oni koje je vodio francuski kralj Louis XIV, kao i epidemije kuge (1631.-1633. 1636.) uništili su grad, tako da je 1640. spao na samo 40 domaćinstava. Više puta je opsjedan, na kraju su i bedemi popustili
1670. i grad je zauzela francuska vojska.

Mir se vratio tek nakon završetka Rata Velike alijanse početkom 18. vijeka. Broj stanovnika grada se 1708. popeo na 3000, a 1780. na 4700. 
Progres je pratio i velik broj zanatlija (polovica aktivnog stanovništva).
U tom vijeku izrada violina, ostalih gudačkih instrumenata i vergli postala je glavna privredna grana, a broj zanatlija koji su se tim bavili povećao se od 4 na više od 100.

Mirecurtiens je odmah stao na stranu Francuske revolucijerevoluciji, ali mu to nije pomoglo da bude izabran za administrativni centar Deparmana Vosges, ali je zadržao sud i dio administracije.

Na prelazu iz 19 u 20. vijeka Mirecourt je imao 5000 stanovnika, i bio slavan po violinama, 1906. više od 600 ljudi bavilo se tim poslom.

Nakon Drugog svjetskog rata, Mirecourt je doživio vrlo snažan porast stanovništva (8,800 stanovnika 1968.) zahvaljujući otvaranju predionice pamuka i psihijatarske bolnice Ravenel. Kriza koja je početkom 1970-ih zahvatila tekstilnu industriju dovela je do zatvaranja predionice.
Kako je i prodaja violina doživjela pad, grad je upao u krizu što se odrazilo i na broj stanovnika 5,772 - 2011. godine.

Pobratimski gradovi
-------------------

* Njemačka Bonn Beuel, Njemačka od 1965.

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5 6  „*Mirecourt in Épinal (Vosges)*" (engleski). City population. Pristupljeno 20.09.2022.
2. 1 2 3 4  „*Mirecourt Agglomeration in France*" (engleski). City population. Pristupljeno 20.09.2022.
3. 1 2 3 4 5 6 7 8 9  „*Mirecourt*" (francuski). Ville de Mirecourt. Pristupljeno 20.09.2022.
4. ↑  „*Jumelages*" (francuski). Ville de Mirecourt. Pristupljeno 20.09.2022.

Vanjske veze
------------

***Mirecourt*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Mirecourt patrimoine* (službene stranice) ()
| image =
| caption =
| director = Luis Alcoriza
| producer = Antonio Matouk  
Angélica Ortiz
| writer = Luis Alcoriza
| starring = Ignacio López Tarso
| music =
| cinematography = Rosalío Solano
| editing = Carlos Savage
| distributor =

| released = 

5. 1965 (1965-05) (Cannes)

| runtime = 105 min.
| country =  Meksiko
| language = španski
| budget =
}}

***Tarahumara (Cada vez más lejos)*** (sh. *Tarahumara (Dalje i dalje)*) je meksički crno-bijeli igrani film snimljen 1965. u režiji Luisa Alcorize. Po žanru je drama, a radnja prikazuje kako službenik meksičkog Indijanskog instituta nastoji zaštititi Tarahumara Indijance, odnosno omogućiti im da zadrže svoju zemlju, a zbog čega dolazi u sukob sa pohlepnim zemljoposjednicima i korumpiranim političarima. *Tarahumara* je prikazan na Kanskom filmskom festivalu gdje je dobio nagradu FIPRESCI.

Uloge
-----

* Ignacio López Tarso
* Jaime Fernández
* Aurora Clavel
* Eric del Castillo
* Berta Castillón
* Pancho Córdova
* Regino Herrera

Izvori
------

1. ↑  „Festival de Cannes: Always Further On". *festival-cannes.com*. Arhivirano iz originala na datum 2014-10-18. Pristupljeno 6. III 2009.

Vanjske veze
------------

* *Always Further On* na sajtu IMDb
***Shadows*** (sh. *Sjene*) je američki crno-bijeli film snimljen 1959. u režiji Johna Casavettesa, kome je predstavljao režijski debi, poznat kao jedno od prvih značajnih ostvarenja, odnosno svojevrsni začetak moderne američke nezavisne kinemtaografije.

Po žanru je drama, a protagonisti su troje mladih crnaca koji žive na Manhattanu - jazz muzičar Hugh (koga glumi Hugh Hurd, njegova sestra Lelia (koju glumi Lelia Gordon) i neodgovorni "hipsterski" brat Benny (koga glumi Ben Carruthers). Radnja prikazuje epizode iz njihovih života, što uključuje ljubavnu vezu Lelie (koja je dovoljno svijetle puti da "prođe" kao bjelkinja) sa bijelim mladićem po imenu Tony (koga glumi Anthony Ray).

Cassavetes je film u originalnoj verziji snimio 1957. godine, ali je nakon premijere izgubio jedinu kopiju, te se ta verzija, sve do 2004. godine, smatrala izgubljenom. Nova verzija, koju je snimio sa kamerom od 16 mm, se u mnogo čemu odlikovala nastojanjem za što većom autentičnošću; tako su likovi dobili ime po glumcima koji su ih tumačili, a Cassavetes je kasnije tvrdio da je snimao bez scenarija, odnosno inzistirao da glumci improviziraju vlastite tekstove i scene. Za *Shadows* je također bio karakterističan gotovo dokumentaristički pristup umjetničkom miljeu New Yorka u vrijeme tzv. Beat generacije, ali i jazz muzika koju je napisao Charles Mingus. Nakon premijere je oduševio kritičare, i učinio Cassavetesa jednim od najpoznatijih art, odnosno nezavisnih sineasta u SAD. Shadows dan-danas uživa kult status.

Izvori
------

Literatura
----------

* Ray Carney. *The Films of John Cassavetes: Pragmatism, Modernism, and the Movies*. Cambridge: Cambridge University Press, 1994.
* Ray Carney. *Shadows*. London: British Film Institute, 2001.
* Ray Carney. *Cassavetes on Cassavetes*. London: Faber and Faber, 2001.

Vanjske veze
------------

* *Shadows* na sajtu IMDb
* *Shadows* na Rotten Tomatoes-u ()
* Criterion Collection essay by Gary Giddins
* Nick Schager review of *Shadows*
* The quest for the first version of *Shadows*
* 1961 *New York Times* review

| * p
* r
* u
Filmovi koje je režirao John Cassavetes |
| --- |
| Filmografija |
| 
* *Shadows* (1959)
* *Too Late Blues* (1961)
* *A Child is Waiting* (1963)
* *Faces* (1968)
* *Husbands* (1970)
* *Minnie and Moskowitz* (1971)
* *A Woman Under the Influence* (1974)
* *The Killing of a Chinese Bookie* (1976)
* *Opening Night* (1977)
* *Gloria* (1980)
* *Love Streams* (1984)
* *Big Trouble* (1986)

 |

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* LCCN: no98133304

 |
**Roberto García Parrondo** (Madrid, 12. siječnja 1980.) je bivši španjolski rukometaš i aktualni trener. García Parrondo je igrao kao desno krilo, a umirovio se 2017. godine. Trenutno je izbornik reprezentacije Egipta, s kojom je postao prvak Afrike 2020. godine i koju je vodio na Svjetskom prvenstvu 2021. godine. 

Većinu igračke karijere proveo je u Španjolskoj, a najveće uspjehe imao je dok je igrao za BM Ciudad Real (odnosno BM Atlético Madrid). Od 2013. godine do umirovljenja igrao je u Mađarskoj, tri godine u SC Pick Szegedu (s kojim je osvojio i EHF Kup) te jednu sezonu za Budakalász FKC.

Za reprezentaciju Španjolske igrao je od 2004. do 2014. godine, osvojivši zlato na Mediteranskim igrama (2005.) i broncu na Svjetskom prvenstvu (2011.). 

Od 2017. godine bavi se trenerskim poslom, a dosad je kao glavni trener vodio RK Vardar, s kojim je bio nacionalni prvak, ali i osvajač SEHA lige te Lige prvaka. Od 2019. godine radi kao izbornik reprezentacije Egipta.

| * p
* r
* u
Sastav Španije  na  EHF Euru 2012. – 4. mjesto |
| --- |
| 
* 1 Hombrados
* 2 A. Entrerríos
* 3 Gurbindo
* 4 Rocas
* 5 Maqueda
* 8 Tomás
* 9 R. Entrerríos
* 11 Sarmiento
* 12 Sierra
* 13 Aguinagalde
* 14 R. García
* 15 Ugalde
* 17 J. García
* 18 Romero
* 21 Cañellas
* 24 Morros
* 30 Guardiola
* Izbornik: Rivera

 | Španija |
**Gemara** (hebrejski: גמרא) predstavlja ključni dio Talmuda, koji je jedan od osnovnih tekstova rabinjskog judaizma. Zajedno sa Mišnaom, koja sadrži rabinske zakone i predaje, Gemara komentariše i elaborira Mišnine zapise. Postoje dvije verzije Gemare: Jeruzalemski Talmud, nastao u 4. veku u Palestini, i Vavilonski Talmud, završen oko 500. godine u Babilonu, koji je šire prihvaćen i detaljniji.

Istorija
--------

Gemara je nastala kao usmena tradicija koja se prenosila kroz generacije, prije nego što je zapisana. Njen razvoj počinje nakon finalizacije Mišne, koju je uredio Jehuda Hanasi u 2. veku. Gemara detaljno razmatra i objašnjava Mišnu, dodajući priče (Agada), pravne rasprave i etičke diskurse.

Sadržaj i Struktura
-------------------

Gemara se sastoji od diskusija i komentara talmudskih učenjaka, poznatih kao Amoraim, koji su analizirali i tumačili Mišnu. Ove diskusije obuhvataju širok spektar tema, uključujući pravo, etiku, filozofiju, istoriju i svakodnevni život. Struktura Gemare prati šest redova (Sedarim) Mišne, koji su dalje podeljeni na traktate i poglavlja.

Značaj
------

Gemara predstavlja temelj judaističke pravne i moralne misli. Kroz nju se razvijala halaha (jevrejsko pravo), čiji su principi i dalje relevantni u savremenom judaizmu. Takođe, Gemara sadrži bogatstvo informacija o životu, kulturi i znanju Jevreja u periodu njene kompilacije.

Izdanja i Studije
-----------------

Najpoznatija izdanja Talmuda, uključujući i Gemaru, su Vilna izdanje Vavilonskog Talmuda i razne verzije Jeruzalemskog Talmuda. U moderno doba, studije Talmuda i Gemare dostupne su u elektronskom formatu, kao što su [Sefaria]() i drugi online resursi, što olakšava pristup ovim kompleksnim tekstovima.
***Pjev slavuja*** (arapski: **دعاء الكروان**‎, translit. **Doaa al-Karawan** O ovom zvuku listen?/i) je egipatski crno-bijeli igrani film snimljen 1959. godine u režiji Henryja Barakata. Po žanru je drama. Protagonistica, čiji lik tumači Faten Hamama, je Amna, mlada žena koja se zapošljava kao sobarica u kući inženjera (čiji lik Ahmed Mazhar) koga želi ubiti, smatrajući ga krivim za smrt svoje sestre koju je bio zaveo. Radnja prikazuje kako njene planove da ga ubije poremeti to što se i sama zaljubi u njega. *Pjev slavuja*, koji koristi motiv ubistava iz časti, odnosno sukoba tradicije i modernih shvaćanja u tadašnjem egipatskom društvu, se često navodi kao jedno od najboljih ostvarenja egipatske kinematografije.

Uloge
-----

* Faten Hamama ... Amna
* Ahmed Mazhar ... inženjer
* Amina Rizk
* Zahrat El-Ola ... Henady
* Abdel Alim Khattab ... Ujak Gabber
* Mimi Chakib ... Zanooba
* Raga El Geddawy ... Khadeega

Izvori
------

Literatura
----------

* „Summary". UNC libraries. Pristupljeno 4. XII 2006.

Vanjske veze
------------

* *Pjev slavuja* na sajtu IMDb
***Term of Trial*** (sh. *Vrijeme iskušenja*), na prostoru bivše Jugoslavije poznatiji pod naslovom ***Ispit savjesti***, je britanski crno-bijeli igrani film snimljen 1962. u režiji Petera Glenvillea. Po žanru je drama, a predstavlja adaptaciju istoimenog romana Jamesa Barlowa. Protagonist, koga tumači Laurence Olivier, je srednjoškolski nastavnik koji je zbog pacifističkih stavova u Drugom svjetskom ratu završio u zatvoru, a nakon čega mu je zapriječeno napredovanje u karijeri te zbog čega trpi omaložavanje od supruge (čiji lik tumači Simone Signoret), kolega i učenika te utjehu pokušava pronaći u piću. Radnja prikazuje kako 16-godišnja učenica (čiji lik tumači Sarah Miles) postane jedina osoba koja mu iskazuje naklonost, ali i kako ga, nakon što odbije njeno zavođenje, lažno optuži za seksualno napastovanje. *Term of Trial* je bio prikazan na venecijanskoj Mostri. Kasnije je izazvao manji skandal kada se otkrilo da su 54-godišnji Olivier i 19-godišnja Miles, za razliku od likova koje tumače u filmu, za vrijeme snimanja imali ljubavnu vezu. Miles je uloga adolescentske zavodnice, pak, pomogla da se nametne kao zvijezda britanskog filma.

Uloge
-----

* Laurence Olivier ... Graham Weir
* Simone Signoret ... Anna
* Sarah Miles ... Shirley Taylor
* Terence Stamp ... Mitchell
* Hugh Griffith ... O'Hara
* Roland Culver ... Trowman
* Dudley Foster ... Detektiv narednik Keirnan
* Frank Pettingell ... Ferguson
* Thora Hird ... Mrs. Taylor
* Norman Bird ... Mr. Taylor
* Allan Cuthbertson ... Sylvan-Jones
* Barbara Ferris ... Joan
* Rosamund Greenwood ... Constance
* Nicholas Hannen ... Magistrat
* Derren Nesbitt ... Stanoprimac

Izvori
------

Vanjske veze
------------

* *Term of Trial* na sajtu IMDb

| * p
* r
* u
Filmovi čiji je autor Peter Glenville |
| --- |
| 
* *The Prisoner*
* *Me and the Colonel*
* *Summer and Smoke*
* *Term of Trial*
* *Becket*
* *Hotel Paradiso*
* *The Comedians*

 |
**Selimija**
Pogled na kupolu iznutra.
Minareti Selimije
**Selimija** (Turski: *Selimiye Camii*) u Edirneu, koja se gradila od 1569. do 1579. godine, najvažnije je 
djelo najvećeg osmanlijskog (otomanskog) arhitekta i graditelja Mimar Sinana (1489.-1588.).

Historija
---------

Džamiju, koja je podignuta za Sulejmanovog sina Selima II. (vladao od 1566.-1574.) u prijestolnici Vilajeta Edirne - Edirneu, završena je kada je Sinan već zašao u osamdesete godine života.

Arhitektura
-----------

Njen klasičan centralni tlocrt islamskih bogomolja, primijenjen na varijantama na hiljade mošeja sagrađenih od 15. do 19. vijeka, nadahnut je Aja Sofijom. Ali kako je sjaj Justinijanove crkve trebao biti nadmašen, Sinan je isplanirao građevinu tako da je postavljanjem savršenog kruga na savršeni kvadrat dobio ozbiljno geometrijsko remek-djelo u kojem ukrasi igraju sekundarnu ulogu. Sve je podređeno velikom enterijeru koji je natkriven kupolama i smislu za uređeni prostor koji on odaje. Za razliku od Justinijanove katedrale, ispred džamije nalazi se otvoreno dvorište sa stupovima, a sama džamija je u žarištu grupe građevina u koju spada utemeljitev grob, medresa, bolnica, kuhinje za siromašne i hamami. Ovaj arhitektonski kompleks bio je novost za islamski svijet i njegova harmoničnost bila je izvanredno obilježje turskog graditeljstva.

Kako je podignuta na platformi na rubu grada, svojim okvirom vertikalnih linija četiri minareta dominira krajolikom. Minareti koji poput igala paraju nebo, visoki su oko 90 metara, a široki samo 4 metra. Samo su carske džamije smjele imati više minareta, a Selimija je posebna jer su one obično imale samo dva. Džamija je također posebna jer ima kupolu koja je veća od kupole Sv. Sofije (što je Sinan volio da ističe) i iznutra izgleda kao da lebdi nepoduprta. Njezina težina je vješto razdijeljena preko kruga potpornih zidova i polukopola na osam potpornih stupova (od milja nazvanih – slonovskim nogama) i seriju lukova ispod njih. Sinan je u Selimiji usavršio ideje i sredstva iskušane u starijim građevinama i postigao otomanski ideal – postavljanje savršenog kruga iznad savršenog kvadrata. 
Iznutra je centralni plan istaknut mujezinom (platformom) u središtu ispod kupole. Prozori sa svakog kata osvjetljavaju unutrašnjost od kamena boje krema, suzdržane keramičke dekoracije i sjajnih tepiha.

Povezano
--------

* Islamska arhitektura
* Sulejmanija
* Gazi Husrev-begova džamija
* Ahmedija

Vanjske veze
------------

***Selimija*** na Wikimedijinoj ostavi

* Selimija
* Fotografije Selimije Arhivirano 2020-11-30 na Wayback Machine-u

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 248648159
* LCCN: n98951294
* GND: 4266755-0
* NKC: kn20131125005

 |
**Planinski film**, ili, rjeđe **gorski film**, je naziv koji u najširem smlslu označava svaki film koji je temom ili radnjom vezan uz planine. U užem smislu se pod time podrazumijeva poseban filmski pod-žanr, odnosno vrsta, u pravilu igranog filma gdje se radnja odigrava u planinama. Takvi filmovi u sebi mogu sadržavati elemente akcije, trilera ili drame pri čemu na likove i zaplet ključan uticaj specifične okolnosti vezane uz boravak u planinama, kao što su opasnosti od snijega, lavina, gladi, žeđi, hladnoće, padanja u provaliju odnosno izolacije od ostatka svijeta, te njihovih psiholoških i socijalnih posljedica.

U svom najužem smislu se pod izrazom planinski film podrazumijevaju filmovi koji su bili karakteristični za međuratnu njemačku, te u manjoj mjeri austrijsku i švicarsku kinematografiju, a za koje se na njemačkom koristio izraz **Bergfilm** (plural:Bergfilme). Pionirom žanra se smatra njemački geolog Arnold Fanck koji je 1920-ih svoju planinarsku strast spojio sa filmskim vještinama, i stvorio niz izuzetno popularnih filmova snimanih na autentičnim planinskim lokacijama te tako stvorio niz atraktivnih prizora dotada publici nepristupačnih i "egzotičnih" planina. Fanckova najveća glumačka zvijezda je bila Leni Riefenstahl, kojoj su planinski filmovi omogućili i početak vlastite režijske karijere. 1930-ih je, međutim, u doba Trećeg rajha popularnost planinskih filmova počela jenjavati. Iza Drugog svjetskog rata su planinski filmovi pronašli svojevrsni odraz u tzv. *zavičajnim* ili Heimatfilmovima.

Vanjske veze
------------

* A German site Arhivirano 2014-12-16 na Wayback Machine-u
* Edinburgh Mountain Film Festival Arhivirano 2020-12-04 na Wayback Machine-u Edinburgh Mountain Film Festival, Scotland
* Hot Aches Productions Mountain Filmmakers

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* LCCN: sh2005008146
* GND: 4477724-3

 |
Poručnik **Sidney George Reilly**, MC (cca. 24. mart 1873 – 5. novembar 1925), poznat i po nadimku **As špijuna** (engleski: ), bio je britanski pustolov i obavještajac rusko-jevrejskog porijekla, poznat po tome što je tokom svoje karijere radio za najmanje četiri države. 1920-ih je postao široko poznat zahvaljujući tome što je njegov prijatelj, britanski diplomat i novinar Sir Robert Bruce Lockhart, objavio detalje o njegovom neuspjelom pokušaju da se 1918. obori boljševički režim u Rusiji. Zbog nje je od sovjetskih vlasti osuđen na smrt u odsutnosti; kazna je izvršena 1925. nakon što je došao SSSR namamljen od sovjetske tajne službe OGPU tokom operacije Trest. Često se navodi da su njegove aktivnosti poslužile kao jedna od inspiracija Ianu Flemingu da stvori lik Jamesa Bonda.

V. također
----------

* *Reilly, Ace of Spies*, mini-serija u kojoj lik Sidneya Reillyja tumači Sam Neill

Izvori
------

1. ↑  Andrew Cook, *Ace of Spies: The True Story of Sidney Reilly*, 2004, Tempus Publishing, ISBN 0-7524-2959-0. p. 188.
2. ↑  Richard Deacon, *Spyclopaedia*; 1987, Macdonald & Company Publishers Ltd, ISBN 0-356-14600-6. pp 133–136.
3. ↑  Richard B. Spence, *Trust No One: The Secret World Of Sidney Reilly*; 2002, Feral House, ISBN 0-922915-79-2.

Vanjske veze
------------

***Sidney Reilly*** na Wikimedijinoj ostavi

* SidneyReilly.com: Andrew Cook's website regarding his book about Reilly. Arhivirano 2004-01-22 na Wayback Machine-u
* *"Reilly: Ace of Spies" (1983)* na sajtu IMDb
* Sidney Reilly na Find a Grave

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 54960309
* LCCN: n81017955
* ISNI: 0000 0000 8384 0638
* GND: 119534924
* NKC: js20060120082
* CiNii: DA16150148

 |
*Za ostale upotrebe, v. Victoria (razvrstavanje).*

***Victoria*** je kolumbijsko-američka telenovela produkcijske kuće Telemundo, snimana tokom 2007. i 2008. godine. Predstavlja rimejk kolumbijske telenovele "Señora Isabel" iz 1993. koja je već dobila nove verzije 1997. u Meksiku pod naslovom "Mirada de mujer" i 2001. u Portugalu pod naslovom *Nunca Digas Adeus*.

Zanimljiva je po tome što predstavlja prvu telenovelu kojoj je snimljena alternativna završnica koju su 2008. američki gledatelji mogli vidjeti na Internetu.

Tokom 2008. i 2009. se u Srbiji prikazivala na Foks Televiziji. Prikazana je i u BiH na NTV Hayat.

Sinopsis
--------

*U kojim godinama žena počinje da živi život punim plućima?*

To je pitanje kojim se bavi ova telenovela.

*Viktorija* je emotivna i kontravepzna priča o starijoj ženi koja nalazi srodnu dušu u muškarcu dosta godina mlađem od nje, priča o drugoj ljubavnoj prilici. Na proslavi svoje 25-ogodišnjice braka, Viktorija de Mendoza (Viktorija Rufo) saznaje da njen suprug Enrike Mendoza (Arturo Peniče) ima ljubavnicu, Tatjanu Lopez (Andrea Lopez), koja je skoro 20 godina mlađa od nje.

U tom trenutku, Viktorijin svet se ruši te se mora supčiti sa novom realnošću gledajući svoj uništen brak. U vreme kada pokušava preživeti bol koji joj je zadala ta izdaja, u njen život ulazi Heronimo Akosta (Maurisijo Ohman), 15 godina mlađi muškarac od nje, koji uspeva da joj povrati osećaj voljene žene i budi u njoj strast i toplinu za koje je mislila da više nikad neće proživeti.

Uloge
-----

| Glumac: | Uloga: |
| --- | --- |
| Viktorija Rufo | Viktorija Santiesteban de Mendosa |
| Maurisio Okman | Heronimo Akosta |
| Arturo Peniče | Enrike Mendosa |
| Andrea Lopez | Tatjana Lopez |
| Roberto Manrike | Sebastijan Viljanueva |
| Dijana Kihano | Kamila Matiz |
| Havijer Delđudići | Herardo Kardenas |
| Marija Elena Doehring | Elena de Kardenas |
| Kamilo Truhiljo | Arturo Kardenas |
| Margalida Kastro | Mersedes "Meme" de Santiesteban |
| Hose Hulijan Gavirija | Martin Akosta |
| Đeraldin Bazan | Paula Mendosa |
| Rikardo Abarka | Santijago Mendosa |
| Laura Periko | Marijana Mendosa |
| Patrisija Grisales | Karlota |
| Adrijana Romero | Valerija |
| Andres Felipe Martinez | Giljermo |
| Laura Londonjo | Elisa |
| Rikardo Gonzalez | Henri |
|

Eksterni linkovi
----------------

* Página de Telemundo Arhivirano 2009-01-31 na Wayback Machine-u
**Željeznička pruga Semmeringa** (njemački: *Semmeringbahn*) je željeznička pruga od Gloggnitza, preko Prijevoja Semmering do Mürzzuschlaga u Austriji izgrađena od 1848. do 1854. godine. Bila je to prva planinska pruga u Europi izgrađena sa standardnim rasponom tračnica, i smatra se prvom planinskom prugom zbog toga što su njeni graditelji morali svladati iznimno težak teren i veliku visinsku razliku. Još uvijek je u funkciji i dio je austrijske južne pruge Austrijskih federalnih željeznica.

Satelitski snimak željezničke pruge Semmeringa s imenima postaja
Željeznička pruga Semmeringa ispod Alpa
Oko 20.000 radnika, pod vodstvom inženjera i glavnog direktora radova Carlom von Ghegom, izgradili su 14 tunela (od kojih je najduži tunel *Vertex* dug 1.431 metara), 16 vijadukta (nekoliko višekatnih) i preko 100 kamenih i 11 manjih željeznih mostova. Pruga je duga 41 km i svladava visinsku razliku od 460 metara, pri čemu su inženjeri morali koristiti mnoge inovacije u njenoj konstrukciji kako bi na nekim mjestima ostvarili uspone od čak 20-25% i pune krivine duge samo 190 m. Nove tehnologije su primijenjene i u dizajnu Engerth lokomotiva kako bi se prilagodile zahtjevnoj pruzi.

Oblikovanje krajolika oko pruge je također bilo dijelom skrbi graditelja, što je dovelo do iznimno privlačnog putovanja željeznicom koja je nudila slikovite poglede iz vlaka. Putovanje vlakom 150 godina starom prugom prema alpskim zimovalištima je i danas velika turistička atrakcija. Zbog čega je pruga 1998. godine upisana na UNESCO-v popis mjesta svjetske baštine u Europi.

Povezano
--------

* Raetinska pruga
* Indijske planinske pruge

Vanjske veze
------------

* Fotografije pruge Semmeringa
* Službene stranice Pruge Semmering Arhivirano 2008-12-25 na Wayback Machine-u

Ostali projekti

|  |  |
| --- | --- |
|  | U Wikimedijinoj ostavi ima još materijala vezanih za: **Semmeringbahn** |

47°38′35″N 15°49′52″E﻿ / ﻿47.643°N 15.831°E﻿ / 47.643; 15.831

| * p
* r
* u
Svjetska baština u Austriji |
| --- |
|  | 
Historijski centar Beča • Historijski centar Graza i Dvorac Eggenberg • Hallstatt-Dachstein u području Salzkammerguta • Nacionalni park Nežidersko jezero (zajedno s Mađarskom) • Prahistorijska naselja sojenica oko Alpa (zajedno s 5 drugih alpskih zemalja) • Historijski centar Salzburga • Palača Schönbrunn • Željeznica Semmering • Dolina Wachau
 | Austrijska zastava |
| **Nematerijalna svjetska baština u Austriji**

Sokolarstvo1) • Schemenlaufen, festival u Imstu |
| 
1) Nematerijalna svjetska baština više zemalja  
 |

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 266785638
* LCCN: no2008035151
* GND: 4116477-5
* NKC: ge848326

 |
***Vij*** (rus. *Вий*) je sovjetski igrani film snimljen 1967. godine u režiji Konstantina Jeršova i Georgija Kropačjova, poznat kao prvo, a po nekim autorima i jedino, ostvarenje horor žanra u historiji sovjetske kinematografije.

Predstavlja adaptaciju istoimene priče ruskog pisca Nikolaja Gogolja. Radnja se događa u drevnoj Rusiji, gdje protagonist, mladi pravoslavni monah (čiji lik tumači Leonid Kuravljev) slučajno ubije staru vješticu, a koja se nakon toga diže iz mrtvih u obliku mlade djevojke (čiji lik tumači Natalja Varljej) te ga počinje mučiti bizarnim stvorenjima iz Pakla.

Vij je, usprkos korištenja religijskih i natrprirodnih motiva radnje, uspio dobiti dozvolu sovjetskih vlasti za snimanje tako što su autori naglašavali da je riječ o ekranizaciji ukrajinske narodne priče, odnosno da projekt predstavlja njegovanje kulturne baštine. Samo snimanje su, pak, obilježili brojni tehnički problemi, a zbog kojih je filmašima u pomoć došao ugledni sineast Aleksandar Ptuško, koji im je pomogao dizajnirati specijalne efekte. *Vij* je imao određenih problema sa cenzurom, te su autori bili prisiljeni neke od scena izbaciti iz scenarija. Usprkos svega, *Vij* je postigao izuzetan uspjeh kod publike te je završio kao najgledaniji film u sovjetskim kino-dvoranama 1968. godine.

Godine 2006. je postkomunističkoj Rusiji snimljena verzija pod naslovom *Vještica*, a 2013. i film *Vij* u rusko-ukrajinsko-kineskoj koprodukciji.

Vanjske veze
------------

* [951 «Вий»] на сайте «Энциклопедия отечественного кино» ()
* *«Вий»* na sajtu IMDb

| * p
* r
* u
Filmovi Konstantina Jeršova |
| --- |
| 
* Vij (1967)
* Pozdnij rebjonok (1970)
* Každji večer posle raboti (1973)
* Stepanova pamjatka (1976)
* Čelovek, kotoromu vezlo (1978)
* Ženjščini šutjat vserjoz (1981)
* Grači (1982)
* Ne bjulo bju sčastja... (1983)

 |


| * p
* r
* u
Filmovi koje je režirao Aleksandar Ptuško |
| --- |
| Filmovi | 
* Novij Guliver
* Zolotoj ključik
* Kamenij cvjetok
* Tri vstreči
* Sadko
* Ilja Muromec
* Sampo
* Alje parusa
* Skazka o potjeranom vremeni
* Skazka o care Saltane
* Ruslan i Ljudmila

 |
**Pociąg** (sh. *Vlak*, na prostoru bivše Jugoslavije poznat pod naslovom ***Noćni vlak***, u međunarodnoj distribuciji ponekad pozant i pod naslovom ***Baltic Express***) je poljski crno-bijeli igrani film snimljen 1959. u režiji Jerzyja Kawalerowicza. Po žanru je mješavina drame i trilera. Protagonisti, čije likove tumače Lucyna Winnicka i Leon Niemczyk, su žena i muškarac koji su se u Lođu ukrcali u vlak za grad Hel na obali Baltika i koji, sticajem okolnosti, moraju dijeliti spavaći vagon. Radnja prikazuje kako putnici doznaju kako policija u vlaku nastoji uhvatiti odbjeglog ubicu, te počinju sumnjati da se krije među njima.

*Pociąg*, za koji je Kawalerowicz inspiraciju dobio prilikom željezničkog putovanja u kome je sticajem okolnosti morao dijeliti spavaći vagon sa ženskom putnicom, je premijerno prikazan na venecijanskoj Mostri, gdje je Winnicka za svoju ulogu dobila posebno priznanje žirija. Kasnijim kritičarima je postao zanimljiv kao jedno od prvih ostvarenja tzv. Poljske filmske škole koje se nastojalo odlijepiti od politički aktualnih tema prema univerzalnijim motivima, odnosno prema žanru trilera, uz značaj uticaj Alfreda Hitchcocka.

Uloge
-----

* Lucyna Winnicka – Marta
* Leon Niemczyk – Jerzy
* Zbigniew Cybulski – Staszek
* Helena Dąbrowska – konduktorka
* Teresa Szmigielówna – blondynka, żona adwokata
* Aleksander Sewruk – adwokat, mąż blondynki
* Ignacy Machowski – pasażer
* Józef Łodyński – tajniak
* Michał Gazda
* Roland Głowacki
* Tadeusz Gwiazdowski
* Zygmunt Malawski
* Kazimierz Wilamowski
* Jerzy Zapiór
* Zygmunt Zintel

Vanjske veze
------------

* Pociąg na YouTube
* *Pociąg* na sajtu IMDb
* *Pociąg* w bazie  filmpolski.pl
* *Pociąg* w bazie filmweb.pl
* *Pociąg* w bazie stopklatka.pl ()
* Zdjęcia z filmu *Pociąg* u bazi podataka Narodne filmoteke „Fototeka" ()

| * p
* r
* u
Filmovi koje je režirao Jerzy Kawalerowicz |
| --- |
| 
* Shadow
* The Real End of the Great War
* Noćni vlak
* Mother Joan of the Angels
* Faraon
* Smrt predsjednika
* The Inn
* The Hostage of Europe
* Quo Vadis

 |
***The 601st Phone Call*** (pojednostavljeni kineski: *第601个电话*; tradicionalni kineski: *第601個電話*; Pinyin: *Dì liù líng yī ge diàn hùa*) je kineska drama iz 2006. godine, koju je režirao **Zhang Guoli**, dok je scenarij za isti napisao **Zou Jingzhi**. Film je u Kini doživio svoju premijeru 18. kolovoza 2006.

Radnja
------

Radnja filma se vrti oko mlade djevojke po imenu Yishu, koja vjeruje kako uopće nema sreće i zbog toga krivi svoje ime. No, jednoga dana ona počinje primati telefonske pozive od ljudi koji vjeruju kako je ona popularna pjevačica po imenu Tianyou. Nešto poslije, otkriva se kako je netko objavio šesto telefonskih brojeva slavnih osoba, pri čemu je Yishin broj slučajno zalutao u tu gomilu. Na početku, pozivi ju živciraju, no tada slijedi sms od Xiaowena (pjevača u amaterskom rock bendu), koji njen stav prema tim pozivima u potpunosti mijenja. Naime, on želi da Yishi - za koju on vjeruje da je Tianyouina pomoćnica - isporuči Tianyou pjesmu, koju on želi za nju napisati (za Tianyou). Nadalje, treba napomenuti kako je Tianyou popularna pjevačica, koja u zadnje vrijeme nije imala hit. Upravo zbog prethodno spomenutog, ona biva primorana, od strane svog okrutnog menadžera, na snimanje albuma kojeg ona ne želi snimiti iz jednostavnog razloga jer on ne sadrži niti jednu dobru pjesmu. Ta odluka, na koju je bila primorana, ju dovodi u velike nevolje.

Glavne uloge
------------

* **Zhou Bichang** kao Yi Shu
* **Cecilia Cheung** kao Tianyou
* **Hu Ge** kao Xiaowen
* **Niu Ben** kao starac Li
* **Zhang Guoli** kao predsjednik odbora
* **Zhang Meng** kao He Ling

Vanjske poveznice
-----------------

* *The 601st Phone Call* na sajtu IMDb
* *The 601st Phone Call* na Cinemasie
|  |
| --- |
| ***Podizanje križa*** |
|  |
| **Peter Paul Rubens**, 1609. |
| ulje na platnu , 462 × 339 cm |
| Katedrala Djevice Marije u Antwerpenu, Antwerpen |

**Podizanje križa**, središnji retabl monumentalnog triptiha u Antwerpenskoj katedrali koji je u duhu protureformacije i baroka naslikao Rubens.

Cijeli triptih.

Historija
---------

Oltarni triptih je izvorno bio naslikan za crkvu sv. Walburgisa, a sada se nalazi u Antwerpenskoj katedrali.
Za Napoleonove vladavine, slike su, zajedno sa "Skidanje s križa (Rubens)" bile prebačene u Pariz, a vraćene su tek koncem 19. vijeka.

Odlike
------

Formalno i emocionalno, gledatelji su uvučeni u samu sliku, potaknuti da se poistovjete s Isusovom patnjom. Kompozicija (likovna) se temelji na snažnoj dijagonali Krista na križu, čija je težina istaknuta mišićavim tijelima koja se grčevito bore u težnji da ga podignu u uspravan položaj. Trunka realizma se nalazi u prikazu psa koji laje u lijevom kutu čije je krzno minicuozno materijalizirano.

Slika suprotstvalja surovu snagu krvnika s Kristovom prosvećenom duhovnošću. Dok oni guraju i vuku ne bi li podigli križ, Krist se lakoćom uzdiže prema Nebesima, usprkos vidljivoj boli od trnove krune na glavi i ćavala u šakama i stopalima. Njegovo tijelo je najosvjetljeniji dio slike, čime nas slikar podsjeća na njegov sinonim kao "Svjetla svijeta". Iznad njegove glave lebdi, kao bez težine, natpis na latinskom, grčkom i hebrejskom na kojemu se Krist ističe kao "kralj Židova".

Izvori
------

1. ↑  Larkin Dunton, *The World and Its People*, Silver Burdett, 1896. str. 164.

Veze
----

* Barokno slikarstvo
* Bitka s Amazonkama (Rubens)

Vanjske veze
------------

***Rubensova *Pasija**** na Wikimedijinoj ostavi
Marie Doro, 1903
 Ovo je članak o drami.  Za za ličnost poznatu kao "Ugledni Crichton", vidi James Crichton.  Za film iz 1957. godine, vidi The Admirable Crichton (film).  

***The Admirable Crichton*** (*Poštovanja vrijedni Crichton*) je komična predstava koju je godine 1902. napisao škotski književnik J. M. Barrie. Producirao ju je Charles Frohman te izveop Duke of York's Theatre u Londonu 4. novembra 1902.

Drama kao temu ima klasne odnose u Velikoj Britaniji početkom 20. vijeka, a opisuje ih kroz posljedice brodoloma koji je putnike - pripadnike više klase - prisilio da utočište pronađu na tropskom otoku. Jedini koji ima dovoljno vještine da pronađe hranu je batler Crichton koji, ispočetka nevoljko, postaje vođom grupe preživjelih.

Godine 1918. G. B. Samuelson je režirao prvu filmsku adaptaciju. Godine 1957. je snimljena još jedna adaptacija sa Kennethom Moreom, Sally Ann Howes i Cecileom Parkerom. Pored ta dva filma, napravljene su TV-adaptacije godine 1950. i 1968. Po motivima drame je godine 1919 Cecil B. De Mille snimio nijemi film *Male and Female,* a godine 1934. je snimljen film *We're Not Dressing* s Bingom Crosbyjem u glavnoj ulozi.

Eksterni linkovi
----------------

* Besplatna e-knjiga: *The Admirable Crichton* na Projektu Gutenberg
* The Admirable Crichton Arhivirano 2012-02-05 na Wayback Machine-u - illustrated review from *The Play Pictorial* No. XI (1903).
* List of longest running plays in London and New York Arhivirano 2015-09-23 na Wayback Machine-u
* Information about the play from a community theatre website Arhivirano 2007-09-28 na Wayback Machine-u
**Viseu** (port. *Viseu*) je značajan grad u Portugaliji, smešten u njenom severnom delu. Grad je sedište istoimenog Distrikta Viseu, gde čini jednu od opština.

Vizeu je središte vinarske industrije i jednom godišnje je domaćin svetkovine posvećene vinu.

Prirodni uslovi
---------------

Grad Vizeu se nalazi u severnom delu Portugalije. Od glavnog grada Lisabona grad je udaljen 330 kilometara severno, a od Portoa grad 130 kilometara jugoistočno. Grad je važno saobraćajno čvorište, kroz koji prolazi auto-put od Španije ka obali.

**Reljef**: Vizeu se nalazi u planinskom području, na nadmorskoj visini od 450-500 metara, na istoimenoj visoravni. Grad okružuje više planina: Leomil, Montemuro, Lapa, Arada, Estrela i Karamulo.

**Klima**: Klima u Vizeuu je umereno kontinentalna klima sa značajnim uticajem znatne nadmorske visine (oštrije zime sa snegom, ne tako topla leta).

**Vode**: U okolini Vizeua izvire nekoliko reka.

Istorija
--------

Područje Vizeua naseljeno još u vreme praistorije. Grad je dobio čak gradska prava 1147. godine.

Od kraja 18. veka grad, budući smešten u zabitom delu Portugalije, gubi značaj i slabo se razvija. Međutim, od 70-ih godina 20. veka grad se ponovo počeo razvijati i jačati.

Stanovništvo
------------

Po poslednjih procenama iz 2008. godine opština Vizeu ima oko 99 hiljada stanovnika, od čega oko 48 hiljada živi na gradskom području. Grad je stoga jedan od srednje velikih okružnih središta u državi, a okolno seosko područje je slabije naseljeno.

Zbirka slika
------------

* Staro jezgro VizeuaStaro jezgro Vizeua
* Gradska kućaGradska kuća
* Zgrada osiguranjaZgrada osiguranja

Spoljašnje veze
---------------

***Viseu*** na Wikimedijinoj ostavi

* www.cm-viseu.pt Zvanična stranica grada Vizeu

| * p
* r
* u
Gradovi u Portugalu |
| --- |
| Više od 500 hilj. stanovnika | **Lisabon** ++ |
| Između 100 i 500 hilj. stanovnika | **Porto** +  • **Braga** +  • **Coimbra** +  • **Setúbal** +  • **Funchal** + |
| Između 50 i 100 hilj. stanovnika | **Vizeu** +  • **Aveiro** +  • **Guimarães**  • **Leiria** + |
| Između 20 i 50 hilj. stanovnika | **Evora** +  • **Ponta Delgada** +  • **Faro** +  • **Portimao**  • **Povoa de Varzim**  • **Viana do Castelo** +  • **Figueira da Foz**  • **Covilhã**  • **Castelo Branco** +  • **Guarda** +  • **Santarem** +  • **Caldas da Rainha**  • **Elvas**  • **Vila Real** +  • **Beja** +  • **Angra do Heroismo**  • **São João da Madeira**  • **Entroncamento**  • **Barcelos**  • **Lagos**  • **Tomar** |
| ++ Glavni grad države • • • • + Sjedišta Portugalskih distrikta • • • • Gradovi, koji su istovremno i predgrađa većih gradova nisu uneti u spisak |
**"The Adventure of the Beryl Coronet"** (srpskohrvatski: *Berilna dijadema*) je jedna od 56 kratkih priča Arthura Conana Doylea o londonskom detektivu, Sherlocku Holmes. Izvorno objabljena u *Strandu* u svibnju 1892. godine, uz ilustracije Sidneyja Pageta, priča je pretposljednja od dvanaest priča koje sačinjavaju zbirku *The Adventures of Sherlock Holmes*.

Slučaj
------

Bankar Alexander Holder pozajmi £50,000 uglednom klijentu koji kao polog ostavi berlinu dijademu, jedan od najvrjednijih predmeta na svijetu. Holder smatra kako taj rijedak i vrijedan komad ne smije ostaviti u bankovnom sefu te ga, stoga, nosi kući sa sobom. Tokom noći, iz sna ga budi neobičan zvuk te se ustaje i pronalazi svog sina, Arthura, kako drži dijademu i pokušava ju, izgleda, saviti. Holderova nećakinja Mary također dolazi, probuđena, a kada vidi uništenu dijademu, izgubi svijest. Kada uvidi kako nedostaju tri berila, Holder odlazi do Sherlocka Holmesa, koji odluči prihvatiti slučaj.

Iako slučaj izgleda zloguko za Arthura, Holmes je uvjeren u njegovu nedužnost. Holmesu se postavlja niz pitanja na koje mora odgovoriti, a neuspješno rješavanje slučaja rezultiralo bi javnom sramotom za Holdera i nacionalnim skandalom. Holmes odluči ponovo analizirati sve dokaze što ih je Holder iznio, ali i otiske stopala u snijegu izvan kuće. Holmes u konačnici uspije riješiti slučaj, a Holder je izbezumljen kada sazna kako je njegova nećakinja Mary bila dio cijelog plana kojeg je orkestrirao poznati kriminalac, Sir George Burnwell, iako izgleda kako ona nije svjesna toga. Njih dvoje pobjegnu, ali Holmes je uvjeren kako će ih pravda dostići. Arthur je dopustio da smnja padnje na njega jer je bio zaljubljen u Mary, a dijadema je pukla kada se Arthur hrvao s Burnwellom kojemu je Mary dobacila taj komad nakita.

Vanjske poveznice
-----------------

* Wikimedia Commons ima još multimedijalnih datoteka vezanih za: ***The Adventure of the Beryl Coronet***

| * p
* r
* u
Arthur Conan Doyle - *The Adventures of Sherlock Holmes* |
| --- |
| 
* "A Scandal in Bohemia"
* "The Red-Headed League"
* "A Case of Identity"
* "The Boscombe Valley Mystery"
* "The Five Orange Pips"
* "The Man with the Twisted Lip"
* "The Blue Carbuncle"
* "The Speckled Band"
* "The Engineer's Thumb"
* "The Noble Bachelor"
* "The Beryl Coronet"
* "The Copper Beeches"

 |
| 
* *A Study in Scarlet*
* *The Sign of the Four*
* *The Adventures*
* *The Memoirs*
* *The Hound of the Baskervilles*
* *The Return*
* *The Valley of Fear*
* *His Last Bow*
* *The Case-Book*

 |
Ovo je članak o romanu.  Za ostala značenja, vidi Pollyanna (razvrstavanje).

***Pollyanna*** je roman za djecu američke književnice Eleanor H. Porter objavljen 1913. godine. Naslovna protagonistica je Pollyanna Whittier, djevojčica koja nakon očeve smrti ostaje siroče i odlazi živjeti kod svoje stroge tetke Polly u Vermontu. Radnja prikazuje kako u najgorim situacijama pokušava primijeniti načelo koje naziva "igra radosti" (engleski: ), odnosno pronaći razlog za radovanje. *Pollyanna* je doživjela veliki uspjeh, te je autorica napisala čak petnaest nastavaka; danas se smatra klasikom američke dječje književnosti a adaptirana je nekoliko puta za film i televiziju, pri čemu se ističe film nijemi film iz 1920. s Mary Pickford u naslovnoj ulozi, odnosno Disneyeva verzija iz 1960. Popularnost knjige se odrazila i u tome da je "Pollyanna" u američkom svakodnevnom govoru postala sinonim za optimizam, odnosno pojmu princip Pollyanne koji se koristi u suvremenoj psihologiji.

Vanjske veze
------------

* Besplatna e-knjiga: *Pollyanna* na Projektu Gutenberg
* *Pollyanna*, online at Ye Olde Library
* Free online version of Pollyanna at LiteraturePage.com
* Publication history, a brief plot summary, and biographical information about the author Arhivirano 2006-11-15 na Wayback Machine-u compiled by the University of Illinois School of Library and Information Science.
* *Polyanna* (1915 board game) at BoardGameGeek
* *Pollyanna* (1973 TV-movie) na sajtu IMDb
* *Pollyanna* (2003 TV-movie) na sajtu IMDb

| * p
* r
* u
*Pollyanna*, Eleanor H. Porter (1913) |
| --- |
| Film | 
* *Pollyanna* (1920, nijemi)
* *Pollyanna* (1960)

 |
| Televizija | 
* *The Story of Pollyanna, Girl of Love* (Japan, 1986)
	+ epizode
* *Polly* (1989)

 |
| Glad Book serija | 
* *Pollyanna Grows Up*

 |
| Terminologija | 
* Pollyannin princip

 |
**Porodiljska njega** je praćenje i podrška trudnicama i njihovim porodicama prije i tokom porođaja kao i za prve dane boravka u svom domu, sa novorođenom bebom. Znanje se stiče kroz akademsko učenje zasnovano na nastavnim planovima i programima, od kojih su neki usklađeni sa standardima, uspostavljenim od Međunarodne konfederacije babica i dopunjava se kroz direktno iskustvo. U mnogim zemljama zvanje babice zahteva sertifikaciju.

Tokom trudnoće, babice vrše kućne posjete, pružaju smjernice i njegu, te olakšavaju pripremu za porođaj i period poslije porođaja.

Njega se razlikuje u zavisnosti od društvenog, kulturnog i prirodnog konteksta različitih zajednica i zemalja, a ponekad uključuje poznavanje i tradicionalne medicine.

Nematerijalna svjetska baština
------------------------------

Porodiljska njega se nalazi na UNESCO-voj Reprezentativnoj listi nematerijalnog svjetskog naslijeđa čovječanstva kao element nematerijalnog kulturnog naslijeđa u Kolumbiji, Kipru, Kirgistanu, Luksemburgu, Nigeriji, Njemačkoj, Sloveniji i Togu Odluku o upisu donio je Međuvladin komitet za očuvanje nematerijalnog kulturnog naslijeđa na zasjedanju koje je održano od 5. do 8. decembra 2023. u Cresta Movani u Bocvani.

Izvori
------

1. ↑  SAVJETI ZA PORODILJE NAKON OTPUSTA IZ BOLNICE - Zavod za zdravstvenu zaštitu žena i materinstva Kantona Sarajevo - pristupljeno 4.1.2024.
2. ↑  Oporavak nakon poroda. 2020 - pristupljeno 4.1.2024
3. ↑  UNESCO: Nematerijalna kulturna baština u Sloveniji- ich.unesco.org, Pristupljeno, 4.1.2024()
4. ↑  „Porodiljska njega". *UNESCO - ich.unesco.org*. Pristupljeno 4. 1. 2024. ()
A group of Gallipoli Serbs in 1922.
**Gallipoli Serbs** (srp.  / *galipoljski Srbi*) were a group of Serbs from Serbian region named Srem (Syrmia) that were settled to Gallipoli by the Ottoman Empire some time after 1692 to engage in trade, then returned to the Niš region in the beginning of the 18th century, and finally settled by the Yugoslav authorities in Pehčevo in the beginning of the 20th century.

With the Austro-Turkish War, a group of *Šumadinci* from around Jagodina (present-day Central Serbia) were deported to Gallipoli sometime after 1692. In their epic stories, Jagodina is described as an ancient seat. In the beginning of the 18th century, these Gallipoli Serbs tried to flee to their hometown, but they were captured by Hadži Bešir-aga and were temporarily settled around Pirot. A part of these refugees, the Abdurahman efendija of Niš took and settled in his čiflik on the right side of the Nišava not far from the Niš fortress. From these čifliks, Jagodin Mala received its name. In the beginning of the 20th century, the Yugoslav authorities settled them in present-day North Macedonia, around Pehčevo, in the houses of emigrating Turks (that had left for Turkey). Their number in 1922 in Pehčevo was at least 1,100.

Their long distance from the Serbian core has resulted in a unique dialect (Old Shtokavian), with significant influence from the adjacent Greek and Turkish dialects, as well as other cultural traits.

Povezano
--------

* Srbi u Severnoj Makedoniji

Literatura
----------

* Dimić, Miloš (2015). „Повест једног изгнанства". Ћирилица Београд.
* Emecen, Feridun M. (1997). „Istorija jedne migracije s početka XVI stoleća. Sremski izgnanici na Galipolјu". *Историјски часопис 42-43 (1995-1996): Historical Review 42-43 (1995-1996)* (Istorijski institut Beograd): 237–253. GGKEY:8N4K5PNPTJC.
* Filipović, Milenko S. (1946). *Galipoljski Srbi*. Belgrade.
* Ivić, Pavle (1994). „O govoru Galipoljskih Srba" [On the speech of Gallipoli Serbs]. IKZS.
* Pavlović, Mirjana. „Миграција становништва са територије Србије у Турску у историјској перспективи". *Glasnik Etnografskog instituta SANU* (SANU): 581–593.
* Tričković, Radmila (1983). „Галипољски Срби и Јагодина". *Résumé* **29–30**.

Eksterni linkovi
----------------

* Subašić, Boris (9 December 2013). „Galipoljski Srbi preživeli Osmanlije, nestali u Jugoslaviji". Novosti.
* „Galipoljski srbi". srbi.org.mk.