**Alcim Ekdicije Avit** (latinski: , rođen oko 470, umro 4. februara 517. ili 519) bio je latinski pesnik i nadbiskup Vjene u Galiji. Rođen je u uglednoj galo-romanskoj senatskoj porodici i bio je u srodstvu s carem Avitom.

Život
-----

Avitov je otac bio Hezihije, biskup Vjena, gde je biskupska čast nezvanično smatrana naslednom. Avit se verovatno rodio u Vjenu, budući da ga je krstio biskup Mamert. U vreme koje je u Galiji bilo teško za pravoverno hrišćanstvo i rimsku kulturu Avit se sa strašću uspešno zalagao za gušenje arijanstva među Burgundima. Stekao je poverenje kralja Gundobada i njegovog sina, kralja Sigismunda (516-523), preobratio u pravoverje.

Dela
----

Na polju književnosti Avit se istakao svojim pismima, od kojih su brojna sačuvana do danas (u najnovijim izdanjima ima ih ukupno 96). Poznat je i po svom biblijskom epu, *O događajima duhovne povesti* *(De spiritualis historiae gestis)*, pisanom daktilskim heksametrima u pet knjiga: *Stvaranje sveta* *(De origine mundi)*, *Prvi greh* *(De originali peccato)*, *Božji sud* *(De iudicio Dei)*, *Potop* *(De diluvio mundi)* i *Prelaz preko Crvenog mora* *(De transitu maris rubri)*. U tom epu obrađuje biblijske teme o prvom grehu, proterivanju iz raja, potopu i prelazu preko Crvenog mora. Prve tri knjige sadrže određeno dramatsko jedinstvo; tu se pripovedaju događaji koji su prethodili velikoj katastrofi, zatim sama propast i, naposletku, njene posledice. U četvrtom i petom pevanju opisuju se potop i prelaz preko Crvenog mora kao simboli krštenja. Avit slobodno adaptira događaje iz *Svetog pisma*, pokazujući pritom dobro poznavanje materije. On je jedan od poslednjih velikana retorike kakva se učila u galskim školama u 4. i 5. veku. Njegova pesnička dikcija, premda obiluje arhaizmima i napregnutim ritmom, ipak je čista i odabrana, a metrička se pravila dosledno poštuju. Ovaj je biblijski ep značajan i po tome što je u njoj "tema o izgubljenom raju prvi put dostojno opevana u skladu s predmetom", a time je uticao i na Miltonaov *Izgubljeni Raj*. Avit je napisao i jednu pesmu za svoju sestru, kaluđericu Fuscinu, *De virginitate*, u kojoj hvali devičanstvo.

Avitova pisma veoma su značajna za crkvenu i političku istoriju za razdoblje između 499. i 518. godine. Kao i njeog savremenik, Enodije iz Pavije, Avit je svim srcem zastupao ideju o vrhovnoj vlasti Svete stolice kao glavnog ujedinjujućeg faktora nove hrišćanske civilizacije. "Ako se papa dovede u sumnju", piše on, "neće pasti tek jedan episkop, nego ceo episkopat" (*Si papa urbis vocatur in dubium, episcopatus videbitur, non episcopus, vaccilare*. — Ep. xxxiv; ed. Peiper). Njegova korespondencija spada u najvažnije primarne izvore za rani merovinški period, uključujući političku, društvenu i crkvenu istoriju. Među njima je i čuveno pismo Klovisu povodom njegova krštenja; Avit se obraća Klovisu ne kao paganskom preobraćeniku, nego kao nekome ko je do nedavno bio pristalica arijanstva, možda čak i kao katehumenu. Iz pisama se vidi i prisan odnos između pravovernog biskupa Vjene i arijanskog kralja Burgundâ, velikog Gundobada, i njegovog sina Sigismunda, preobraćenika u pravoverje. Od Avitovih homilija i propovedi sačuvane su samo dve, kao i neki fragmenti i izvaci iz drugih.

Nekad su se Avitu pripisivali i tzv. *Dijalozi s kraljem Gundobadon* *(Dialogi cum Gundobado Rege)*, napisani u odbranu pravoverja od arijanstva, koji navodno prenose poznati razgovor u Lyonu iz 449. Međutim, Julien Havet je 1885. dokazao da se radi o falsifikatu oratorijanca Jéromea Viguiera, koji je falsifikovao i jedno pismo koje je papa Simah navodno uputio Avitu 13. oktobra 501. godine.

Izdanja
-------

* Avitus, *The Fall of Man: De spiritalis historiae gestis libri I-III*. Edited by Daniel J. Nodes. Toronto: Pontifical Institute of Medieval Studies, 1985 (Toronto Medieval Latin Texts, 16).
* Avitus of Vienne, *Selected Letters and Prose*. Tr. by Danuta Shanzer and Ian Wood. Liverpool: Liverpool University Press, 2002 (*Translated Texts for Historians*).
* Avit de Vienne, *Histoire spirituelle, Tome II: (Chants IV-V)*. Edited by Nicole Hecquet-Noti. Paris: Les Editions du Cerf, 2005 (Sources Chretiennes, 492).

Literatura
----------

* Buckwald, Wolfgang; Hohlweg, Armin; Prinz, Otto (1984). *Rečnik grčkih i latinski pisaca antike i srednjeg veka [Tusculum-Lexicon griechischer und lateinischer Autoren des Alterums und des Mittelalters]*. Beograd: Vuk Karadžić.
* Budimir, Milan; Flašar, Miron (1991). *Pregled rimske književnosti*. Beograd: Naučna knjiga.
* Shahan, Thomas (1907), „St. Avitus", *The Catholic Encyclopedia*, **2**, New York: Robert Appleton Company

Vanjske veze
------------

* Christian Classics Ethereal Library: Kratak životopis Avitov
* *Opera Omnia* u Migneovoj *Latinskoj patrologiji* *(Patrologia Latina)*

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 67961
* LCCN: n85289308
* ISNI: 0000 0001 2117 2950
* GND: 118966626
* SUDOC: 031332463
* BNF: cb122567722 (podaci)
* BIBSYS: 95000297
* HDS: 010300
* NLA: 35879134
* NKC: ola2002153990
* BNE: XX5279242
* CiNii: DA04334380
* CONOR.SI: 74878051
* NSK: 000472922

 |