recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Živci očne duplje
**Oftalmični živac** (lat. *nervus ophthalmicus*) je jedna od tri završne grane trigeminalnog nerva. On učestvuje u inervaciji kože čela i gornjeg očnog kapka, sluzokože prednjeg i gornjeg dela nosne duplje, vežnjače, fibroznog i sudovnog omotača oka i delova tvrde moždane opne. Osim ovih senzitivnih vlakana, na putu ka cilijarnom ganglionu u njegov sastav ulaze i simpatička nervna vlakna.

Živac polazi od prednje-donje ivice trigeminalnog gangliona i prostire se unapred i naviše kroz spoljašnji zid kavernoznog sinusa. U njegovoj neposrednoj blizini u tom trenutku se nalaze trohlearni i gornjovilični nerv i unutrašnja karotidna arterija. Nakon izlaska iz ovog sinusa, oftalmični živac prolazi kroz gornju orbitalnu pukotinu i ulazi u očnu duplju gde daje svoje završne grane: suzni, čeoni i nazocilijarni živac.

Suzni živac
-----------

Suzni živac (lat. *nervus lacrimalis*) je najtanja završna grana oftalmikusa. Od gornje orbitalne pukotine, on se pruža upolje i unapred ispod krova očne duplje i odlazi do suzne žlezde. Na tom putu živac se deli, a njegove završne grančice se završavaju u žlezdi i gornjem očnom kapku. Osim toga, iza žlezde suzni živac daje tzv. spojničnu granu sa jabučnim živcem, preko koje u žlezdu dolaze parasimpatička nerva vlakna iz facijalnog nerva.

Čeoni živac
-----------

Čeoni živac je najveća po kalibru završna grana oftalmičnog nerva. On se pruža pravo unapred, ispod krova očne duplje i iznad mišića podizača gornjeg očnog kapka. Oko 4-5  iza gornje ivice očne duplje, živac se deli na supraorbitalni i supratrohlearni živac.

Nazocilijarni živac
-------------------

Nazocilijarni živac se pruža od gornje orbitalne pukotine koso unutra i unapred, dajući pri tome svoje bočne grane (spojničnu granu sa cilijarnim ganglionom, duge cilijarne živce i zadnji etmoidni živac), i dospeva do prednjeg etmoidnog otvora gde se deli u dve završne grane (prednji etmoidni i infratrohlearni živac).

Literatura
----------

* Dr Slavoljub V. Jovanović, dr Nadežda A. Jeličić: "Anatomija čoveka – glava i vrat" ("Savremena administracija" Beograd 2000.) ISBN 86-387-0604-9

| Moždani živci |
| --- |
| **0** krajnji živac | **I** mirisni živci | **II** vidni živac | **III** živac pokretač oka | **IV** trohlearni živac | **V** trograni živac (*oftalmični, gornjovilični, donjovilični živac*) | **VI** živac odvodilac | **VII** živac lica | **VIII** tremno-pužni živac | **IX** jezično-ždrelni živac | **X** živac lutalac | **XI** pomoćni živac | **XII** podjezični živac |
„Cranganore" preusmjerava ovdje. Za ostala značenja, v. Cranganore (razvrstavanje).
**Kodungallur** (angliciziranoi: **Cranganore**) je grad i općina u Indiji koja administrativno pripada distriktu Thisssur u državi Kerala. U historiji je bio poznat kao Mahodayapuram, Shinkli, Muchiri (anglicizirano u Muziris) and Muyirikkodu. Muchiripattinam je bila znamenita i bogata morska luka na ušću rijeke Periyar (također poznat kao *Choorni Nadi*) u južnoindijskoj državi Kerala. Nalazi se oko 30 km od današnjeg grada Kochi na 10°13′N 76°13′E﻿ / ﻿10.217°N 76.217°E﻿ / 10.217; 76.217upon NH 17. Predstavlja ulaz u **Šire podrućje Kochina** iz sjeverozapadne Keralw. Corporation of Cochin je napravila plan da se Kodungallur pretvori u satelitsko naselje samog grada Kochi.

Ime Muchiri označava tri rukavca rijeke Periyar koje se u gradu ulijevaju u Arapsko more. Godine 1341. se Periyar poplavila što je dovelo da se lijevi rukavac prije Aluve razdvoji na dva rukavca. Poplava je muljem zatrpala rukavac (poznat kao rijeka Changala) i dotadašnju prirodnu luku na ušću rijeke, zbog čega je sagrađena nova luka u Kochiju. Za poplave je stvoren otok po imenu Vipin koji leži između Murikkumpadama i rijeke Kochi. Vypinkara je oznaka za zemljište između Vypina i Munambama.

Izvori
------

Satelitske slike
----------------

* Satellite image of Kodungallur.

Eksterni linkovi
----------------

***Kodungallur*** na Wikimedijinoj ostavi

* Indian Christianity - Cranganore:Past and Present
* Indian Christianity - The Glory that was Cranganore
* Catholic Diocese of Kottapuram
* Cherman Juma Masjid, Kodungallur
*
**Matična, klicina** ili **izvorna ćelija** (engl. *stem cell*) je nediferencirana ćelija koja ima neograničenu sposobnost deobe, pri čemu posle svake deobe jedna od novonastalih kćerki-ćelija raste i diferencira se u određenom pravcu, a druga ostaje nediferencirana, izvorna ćelija. Pojavljuju se kod embriona, a u nekim tkivima postoje tokom čitavog života organizma, gde obezbeđuju prekursore iz kojih će nastati diferencirane ćelije.

Razvojne mogućnosti
-------------------

Razvojne mogućnosti totipotentne i pluripotentne embionalne ćelije
Prema razvojnom potencijalu mogu se razlikovati:

* totipotentne
* pluripotentne
* multipotentne
* unipotentne
* seksipilne

**Totipotentne** matične ćelije imaju najveći razvojni potencijal, od njih može nastati bilo koji tip od preko 200 ćelija koje ima organizam čoveka. Totipotentne su embrionalne ćelije do stupnja od 8 blastomera.

**Pluripotentne** nastaju razvićem totipotentnih i od njih ne mogu nastati svi tipovi ćelija, kao od totipotentnih, ali može nastati veliki broj. Pripadaju im embrionalne matične ćelije unutrašnje ćelijske mase blastocista od koje će nastati klicini listovi. Njihov rast je moguć i u kulturi tkiva. 

**Multipotentne** izvorne ćelije su malobrojne nediferencirane ćelije unutar tkiva odraslog organizma koje se mogu diferencirati u ćelije 

bbeskoo 

đusobno blisko povezane kao što su ćelije hematopojeze u koštanoj srži, matične ćelije strome koštane srži i dr. 

*Glavni članak: hematopojeza*
**Unipotentne** mogu da daju samo jedan tip ćelija, a po sposobnosti samoobnavljanja razlikuju se od nematičnih ćelija. Tipične unipotentne ćelije su ćelije bazalnog sloja epidermisa, parenhimske ćelije jetre i dr. Zaslužne su za regeneraciju tkiva.

Literatura
----------

* *Pantić, V: Embriologija, Naučna knjiga, beograd, 1989.*
* *Pantić, V: Biologija ćelije, Univerzitet u Beogradu, Beograd, 1997.*
* *Trpinac, D: Histologija, Kuća štampe, Beograd, 2001.*
* *Šerban, M, Nada: Pokretne i nepokretne ćelije - uvod u histologiju, Savremena administracija, Beograd, 1995.*
* *Šerban, M, Nada:Ćelija-strukture i oblici, ZUNS, Beograd, 2001.*

Eksterni linkovi
----------------

***Matična ćelija*** na Wikimedijinoj ostavi

* + Ilustrovani vodič kroz matične ćelije Arhivirano 2012-01-09 na Wayback Machine-u
	+ Tell Me About Stem Cells: Quick and simple guide explaining the science behind stem cells
	+ Stem cell news
	+ Stem Cell Basics
	+ Understanding Stem Cells: A View of the Science and Issues from the National Academies Arhivirano 2010-04-09 na Wayback Machine-u
	+ Scientific American Magazine (June 2004 Issue) The Stem Cell Challenge
	+ Scientific American Magazine (July 2006 Issue) Stem Cells: The Real Culprits in Cancer?
	+ National Institutes of Health
	+ STEM CELLS® Arhivirano 2008-05-09 na Wayback Machine-u
	+ Cytotherapy
	+ Cloning and Stem Cells Arhivirano 2007-10-06 na Wayback Machine-u
	+ Stem Cells and Development Arhivirano 2007-10-07 na Wayback Machine-u
	+ Regenerative Medicine
	+ Isolation of amniotic stem cell lines with potential for therapy
**Pavel Jurjevič Gubarev** (ruski: ; ukrajinski: Павло Юрійович Губарєв; Sjevjerodonjeck, 10. februar 1983 - ) je ukrajinski poslovni čovjek, aktivist i pro-ruski političar, najpoznatiji kao jedan od osnivača pro-ruskog separatističkog pokreta, odnosno samoproglašeni "narodni" guverner Donjecke oblasti, koji je de facto služio kao poglavar samoproglašene Donjecke Narodne Republike.

Gubarev je u mladosti neko vrijeme bio vezan sa ruskom neonacističkom strankom Rusko nacionalno jedinstvo, ali je prije euromajdanskih zbivanja bio član Progresivne socijalističke partije, te je kao svoju političku poziciju navodio "lijevi centar". 2006. godine je u Feodosiji na Krimu sudjelovao u demonstracija protiv pristupanja Ukrajine NATO-paktu.

Nedugo Euromajdana, odnosno nakon što je novi predsjednik Oleksandr Turčinov za novog guvernera Donjecke oblasti imenovao oligarha Serhija Tarutu, Gubarev i njegovi pristaše su počeli zauzimati vladine i druge javne zgrade u Donjecku, a na javnom zboru se Gubarev proglasio "narodnim guvernerom". Isti dan su ga uhapsili pripadnici ukrajinske tajne službe SBU, te je bio formalno pritvoren na dva mjeseca. Njegovo hapšenje je izazvalo dodatni val demonstracija u pro-ruskim dijelovima Ukrajine, sa zahtjevom za njegovo puštanje. Gubarev je konačno pušten 7. maja, nakon što je eskalirao oružani sukob, i to tokom razmjene zarobljenika. 

U međuvremenu je njegova supruga Jekaterina Gubareva, sa kojom ima troje djece, bila imenovana ministricom vanjskih poslova DNR. 

12. oktobra 2014. je bio lakše ranjen u pokušaju atentata. Na izborima za tijela DNR u novembru 2014. mu je, zbog toga što stranka Partija Novorusija nije bila "formalno registrirana", zapriječeno kandidiranje za predsjednika DNR.

Izvori
------

1. ↑  „Demonstrators in Donetsk press for release of ‘people’s governor’". ITAR-TASS News Agency. Arhivirano iz originala na datum 2014-04-19. Pristupljeno 18. 4. 2014.
2. ↑  „Will the New Russia to make a choice?" (ru). *Moskovskij Komsomolec*. 31 October 2014. Arhivirano iz originala na datum 2014-11-02. Pristupljeno 2015-02-18.   
Oleg Sukhov (1 November 2014). „A prelude to a farce: Prearranged ballots for Kremlin-backed breakaway regions". *Kyiv Post*. Arhivirano iz originala na datum 2014-11-03. Pristupljeno 1. 11. 2014.
3. ↑  „"[Samoproglašeni guverner Donjecka Pavel Gubarev: epolete, staljinizam i "helenska tradicija"] (uk). Ukrajinski tiždenj. 7 March 2014. Arhivirano iz originala na datum 2014-03-07. Pristupljeno 19. 3. 2014.
4. ↑  Halya Coynash (17. 4. 2014). „East Ukraine crisis and the 'fascist' matrix". Al Jazeera. Arhivirano iz originala na datum 2014-04-17. Pristupljeno 2015-02-18.

Vanjske veze
------------

* Pavel Gubarev na Twitteru
* Pavel Gubarev na Facebooku
* Pavel Gubarev na društvenoj mreži VK
**Pauzanija** (Greek: Παυσανίας) (? - 470. pne.) je bio spartanski vojskovođa, poznat po sudjelovanju u grčko-perzijskim ratovima početkom 5. vijeka pne. 

Bio je sin Kleombrota i nećak Leonide I, te služio kao regent nakon Leonidine smrti, s obzirom da je Pleistarh, Leonidin sin, bio maloljetan. Pauzanija je također bio otac budućeg kralja Pleistoanakta. 

Pauzanija je došao na čelo Helenske lige, odnosno grčke vojske koja je izvojevala odlučujuću pobjedu nad Mardonijem u bitci kod Plateje godine 479. pne. kojom su perzijske snage konačno izbačene iz Grčke. 

Nakon pobjede kod Plateje i pobjede u bitci kod Mikale, Sparta je izgubila zanimanje za dalje ratovanje, odnosno oslobađanje grčkih gradova na maloazijskoj obali. Međutim, kada je postalo očito da će Atena dominirati Helenskom ligom, Pauzanija je ponovno poslan kako bi komandirao njenim vojnim snagama.

Godine 478. pne. su Pauzaniju optužili kako šuruje s Perzijancem, pa je opozvan u Spartu. Tamo je oslobođen od optužbi i te je samovoljno otišao natrag u Egej, gdje je osvojio Bizantij, gdje se nametnuo za vladara. Tada je Pauzanija oslobodio neke perzijske zarobljenike, među kojima su bili i rođaci kralja Kserksa. Svojim je grčkim suborcima rekao kako su zarobljenici pobjegli, a zapravo je preko njih započeo prepisku sa Kserksom, predloživši osvajanje Grčke za perzijski račun, a za što bi kao nagradu trebao dobiti ruku Kserksove kćeri. Kserkso je pristao na pogodbu, nakon čega se Pauzanija počeo oblačiti kao Perzijanac. 

Zabrinuti zbog Pauzanijinog ponašanja, mnogi grčki saveznici su se požalili Sparti, koja ga je ponovno opozvala. Pauzanija se vratio u Spartu, gdje su ga efori zatvorili i optužili pod optužbom da je uz pomoć helota pokušao dignuti ustanak. Ispočetka je oslobođen, ali je kasnije otkriveno kompromitirajuće pismo, pa su efori odlučili ponovno započeti proces. 

Pauzanija se, čuvši za to, sklonio u hram Atene, zatraživši azil. Efori su na to zazidali sve otvore hrama kako bi ga izgladnjeli na smrt. Pauzanija je pušten tek nedugo prije nego što je izdahnuo.

Eksterni linkovi
----------------

* Livius, Pausanias Arhivirano 2012-10-12 na Wayback Machine-u by Joan Lendering
prve tri iteracije (crvena: prva, crna: druga, plava: treća)
**Krivulja Sierpińskog** je beskonačno gusta krivulja koju je opisao poljski matematičar Wacław Franciszek Sierpiński. Za razliku od Peanove i Hilbertove, ova je krivulja zatvorena. Osim toga, složenija je jer, osim pravih, sadrži i kutove od 45°.

Konstrukcija
------------

Svaka se iteracija dobije tako da se prethodna upola smanji te se naprave još tri kopije. Te se četiri krivulje translatiraju tako da vrhovi "kosog" dijela iz prethodne iteracije budu na polovištima okomitih i vodoravnih stranica iz ove iteracije (vidi sliku desno). Tada se svakoj krivulji iz ove iteracije oduzme "kosa" stranica najbliža središtu kvadrata u kojem se krivulja crta te se vrhovi oduzetih stranica spoje s dva najbliža vrha susjednih oduzetih stranica. Krivuljom Sierpińskog nazivamo krivulju koja se dobije kad broj iteracija teži u beskonačno.

* nulta iteracija
* prva iteracija
* druga iteracija
* treća iteracija
* četvrta iteracija
* peta iteracija

Svojstva
--------

Duljina krivulje Sierpińskog jednaka je {\displaystyle l\_{n}={2 \over 3}(1+{\sqrt {2}})2^{n}-{1 \over 3}(2-{\sqrt {2}}){1 \over 2^{n}}}, gdje je *n* broj iteracije. Iz ovog se može vidjeti da duljina raste eksponencijalno s porastom broja iteracije.

Površina koju zatvara ova krivulja jest konačna. Najlakše ju je izračunati ako sliku prve iteracije podijelimo na 64 kvadrata (polje od 8 puta 8 kvadrata). Tada vidimo (jednostavnim brojenjem) da je unutar krivulje površina jednaka površini 22 kvadrata. Drugu iteraciju podijelimo na 256 jednakih kvadrata te izbrojimo površinu 102 kvadratića. Treću bismo iteraciju podijelili na 1024 kvadratića te izbrojili površinu od 422 unutar krivulje. Ukupna se površina može prikazati kao zbroj površine prve iteracije i geometrijskog reda kvocijenta 1/4:

{\displaystyle {\frac {22}{64}}+\left({\frac {14}{256}}+{\frac {14}{1024}}+\cdots \right)={\frac {22}{64}}+{\frac {\frac {14}{256}}{1-{\frac {1}{4}}}}={\frac {5}{12}}}.

Vidi još
--------

***Krivulja Sierpińskog*** na Wikimedijinoj ostavi

* Fraktali
* Beskonačno guste krivulje
* Peanova krivulja
* Hilbertova krivulja
* Zmajolika krivulja

Eksterni linkovi
----------------

* java applet Arhivirano 2007-07-04 na Wayback Machine-u
**Operacija Raviv** (hebrejski: , Kišica), također poznata i kao **Desetosatni rat** je naziv za prepad koji su Izraelske obrambene snage 9. septembra 1969. godine za vrijeme Rat iscrpljivanja izvele na egipatskoj obali Crvenog mora. Cilj prepada su bile egipatske radarske stanice i druge vojne istalacije, a izveden je od strane 100-ak ljudi i nekoliko prethodno zarobljenih egipatskih oklopnih vozila. Izraelci su postigli potpuno iznenađenje, zauzevši i uništivši radarsku stanicu, čime je izraelskoj avijaciji omogućeno da održi zračnu nadmoć nad Egiptom uspostavljenu u Šestodnevnom ratu. Za razliku od Egipćana, koji su imali nekoliko stotina mrtvih, Izraelci su se vratili u bazu bez ikakvih gubitaka (sa izuzetkom nekoliko pomorskih diverzanata poginulih prilikom pomoćne akcije dva dana ranije). Kada je čuo za razmjere štete, egipatski predsjednik Gamal Abdel Naser je dobio srčani udar; nakon što se oporavio nekoliko dana kasnije je smijenio sve svoje vojne komandante.

Izvori
------

1. ↑  „The War And The Woman". Time Magazine. September 19, 1969. Arhivirano iz originala na datum 2013-08-24. Pristupljeno 16. VI 2010.
Koyukon Indijanci
**Koyukon** (Koyukukhotana, /"people of Koyukuk River."/) je pleme američkih Indijanaca iz grupe Khotana, nastanjeno južno od ušća Tanana|Tanane i uz Koyukuk River na Aljaski. Swanton Koyukone dijeli na tri lokalne skupine, to su Kaiyuhkhotana sa rijeke Yukon, između Anvika i Koyukuka uključujući i Innoko River. Druga grupa su Koyukukhotana vlastiti sa rijeke Koyukuk, i treći Yukonikhotana, od ušća Tanane do ušća Koyukuka. Svaka ova grupa Koyukona imala je više naselja. Mooney (1928) procjenjuje da ih je 1740. bilo 1,500; 840 (1890.). Koyukoni danas žive u 11 sela, i ima ih oko 2,300.

Lokalne skupime i sela
----------------------

Swanton ih dijeli na 3 skupine

* **Kaiyuhkhotana**: Anilukhtakpak, Chinik, Iktigalik, Innoka, Ivan, Kagogagat, Kaiakak, Kaltag, Khogoltlinde, Khulikakat, Klamaskwaltin, Kunkhogliak, Kutul, Lofka, Nulato, Taguta, Takaiak, Talitui, Tanakot, Terentief, Tutago, i Wolasatux.
	+ Innoka, na Tlegon
* **Koyukukhotana**: Batza, Bolshoigor, Dotle, Hussliakatna, Kakliaklia, Kaitat, Kanuti, Kautas, Kotil, Koyukuk, Mentokakat, Nohulchinta, Nok, Notaloten, Oonignchtkhokh, Soonkakat, Tnshoshgon, Tlialil, Tok, Zakatlatnn, Zogliakten, i Zonagogliakten.
* **Yukonikhotana**: Chentansitzan, Medvednaia, Melozikakat, Noggai, Nowi, Tohnokalong i Tuklukyet.

Skupine Koyukukhotana i Yukonikhotana Hodge zajednički naziva Unakhotana

Život Koyukona
--------------

Koyukoni su sub-arktički narod lovaca i ribara, sa krpljama, kao jednim od simbola njihove kulture. Život Koyukona organiziran je sezonski. Oni tradicionalno imaju proljetne, ljetne, jesenske i zimske logore, i kreću se prateći migraciju životinja, odnosno karibua. Tokom ljeta Minkhotanas (='lake people') Koyukoni se bave lovom na karibue i drugu divljač, dok su tokom jeseni zauzeti ribolovom na losose. Važan je tada i lov na karibue koji se sele u to vrijeme, a nastavlja se i tokom zime, kao i u rano proljeće; Meso karibua Indijanci suše i skladište u trapovima za kasniju upotrebu.

Povijest
--------

Prvi bijelci sa Kojima Koyukoni dolaze u kontakt su Rusi. Ruski istraživač Malakov utemeljuje trgovačku postaju u Nulatu 1838. ili 1839. godine. Ubrzo nakon toga (1839.) slijedi nekoliko epidemija. Godine 1859. dolazi do poznatog masakra u selu Nulato kojeg su izvršili domoroci sa područja rijeke Koyukuk. Civilizacija počinje brže prodirati dovođenjem telegrafa (1867.) u Koyukon, otvaranjem trgovačke postaje 1880. i 'zlatnom groznicom' od 1884/5.

Izvori
------

1. ↑  Koyukon, Swanton
2. ↑  Hodge

Vanjske veze
------------

* Map of the territory of the Koyukon and neighboring peoples
* Koyukon Language, Past and Present Arhivirano 2006-09-01 na Wayback Machine-u
* (mitologija) RAVEN'S STORY : audio linkovi Arhivirano 2006-09-03 na Wayback Machine-u
**Kuševac** je mjesto u Osječko-baranjskoj županiji, u sastavu grada Đakova.

Politika
--------

U naselju djeluje Vijeće mjesnog odbora Kuševac, koje zastupa interese mjesta u Gradu Đakovu. Vijeće Mjesnog odbora sastoji se od pet članova.

Kultura
-------

Od rujna 2007. u mjestu djeluje KUD "Kuševac", koji je u kratko vrijeme okupio velik broj članova.

Šport
-----

U Kuševcu djeluje  NK Torpedo, osnovan 1969. godine. Klub se trenutno natječe u 1. županijskoj ligi. Najveći uspjeh klub je postigao sredinom 90-ih prošlog stoljeća kada je nastupao u 3. HNL-Istok

Obrazovanje
-----------

* OŠ Josipa Antuna Čolnića - prva četiri razreda osnovne škole nastavu pohađaju u područnoj školi Kuševac. Školska zgrada je izgrađena 1999. godine. Viši razredi putuju u Đakovo.

Stanovništvo
------------

Prema popisu stanovništva iz 2001. godine u Kuševcu živi 953 stanovnika.

***Kretanje broja stanovnika 1857.-2001.***

Izvor
-----

1. ↑  Naselja i stanovništvo Republike Hrvatske 1857.-2001. www.dzs.hr

  


*Ovaj nedovršeni članak o **naselju** u Hrvatskoj:* **Kuševac** *treba dopuniti.   
Dopunite ga prema pravilima Wikipedije.*
**Kolbe–Šmitova reakcija** (*Kolbeov proces*) je hemijska reakcija karboksilacije. Ime je dobila po Adolfu Vilijamu Hermanu Kolbeu i Rudolfu Šmitu. Reakcija se odvija putem zagrevanja natrijum fenolata (natrijumove soli fenola) sa ugljen dioksidom pod pritiskom od 100 atm na 125 °C, i naknadno se proizvod tretira sumpornom kiselinom. Krajnji proizvod je aromatična hidroksi kiselina, koja je takođe poznata kao salicilna kiselina. Ona je prekurzor aspirina.

Kolbe–Šmitova reakcijaKolbe–Šmitova reakcija
Upotrebom kalijumove soli formira se 4-hidroksibenzojeva kiselina koja je prekurzor niza molekula parabenske klase biocida. Oni se na primer koriste u proizvodima za ličnu zaštitu.

Mehanizam reakcije
------------------

Kolbe–Šmitova reakcija se odvija mehanizmom nukleofilne adicije fenolata na ugljen dioksid, čime se formira salicilat. Krajnji korak je reakcija salicilata sa kiselinom pri nastaje formira salicilna kiselina.

Mehanizam Kolbe–Šmitova reakcijeMehanizam Kolbe–Šmitova reakcije
Planirana obilaznica sa glavnim petljama:  Izgrađeni auto-putevi  Sektor A, Batajnica-Dobanovci  Sektor B, Dobanovci-Bubanj Potok  Sektor C, Bubanj Potok-Pančevo
**Obilaznica oko Beograda** je planirani autoput oko Beograda koji bi trebao da omogući izmeđtanje tranzitnog saobraćaja iz prestonice Srbiije. Obilaznica je trenutno u izgradnji, a njena ukupna dužina bi trebalo da bude oko 69km. 

Izgradnja obilaznice se finansira iz Nacionalnog investicionog plana, Gradskog budžeta i kredita Evropske banke za obnovu i razvoj te Evropske investicione banke.

Izvori
------

1. ↑  „Feasibility Study for Belgrade City Road By-Pass". EBRD. 16. 08. 2008.. Arhivirano iz originala na datum 2009-03-18. Pristupljeno 2008-10-29.
2. ↑  „International financing and resettlement aspects of the Belgrade bypass project". CEE Bankwatch Network. 10. 07. 2007.. Arhivirano iz originala na datum 2009-12-07. Pristupljeno 2008-10-29.

Eksterni linkovi
----------------

* Beobuild.net Arhivirano 2008-04-12 na Wayback Machine-u
**KlarinetFest** (eng. *ClarinetFest*) je međunarodni festival klarinetista, najznačajnija manifestacija ove vrste, na kojoj se, u organizaciji Međunarodne klarinetističke asocijacije, svake godine okupljaju klarinetisti iz celog sveta radi razmene informacija i zajedničkog muziciranja.

### Lokacija

Prvi KlarinetFest održan je 1974. godine u Denveru, Kolorado, SAD. Nakon toga je ova manifestacija održavana u mnogim gradovima u Americi, Kanadi, Francuskoj, Velikoj Britaniji, Belgiji, Švedskoj, Japanu, Portugaliji.

### Aktivnosti

Na KlarinetFest-u se, takođe, održavaju finala takmičenja mladih klarinetista, prezentacije naučnih radova u vezi sa klarinetom, premijere kompozicija za klarinet i druge aktivnosti od značaja za klarinetiste.

Izvori
------

1. ↑  Past ClarinetFest® Presentations Arhivirano 2009-08-28 na Wayback Machine-u, Preuzeto 21. septembra 2009.
2. ↑  ClarinetFest® 2010 Arhivirano 2009-08-27 na Wayback Machine-u, Preuzeto 21. septembra 2009.
3. ↑  2010 Composition Competition Arhivirano 2009-08-28 na Wayback Machine-u, Preuzeto 21. septembra 2009.
4. ↑  2010 High School Solo Competition Arhivirano 2009-08-28 na Wayback Machine-u, Preuzeto 21. septembra 2009.
5. ↑  2010 Orchestral Audtition Competition Arhivirano 2009-08-28 na Wayback Machine-u, Preuzeto 21. septembra 2009.
6. ↑  2010 Young Artist Competition Arhivirano 2009-08-28 na Wayback Machine-u, Preuzeto 21. septembra 2009.
7. ↑  2010 Research Competition Arhivirano 2009-08-28 na Wayback Machine-u, Preuzeto 21. septembra 2009.
**Okomatadi**, jedna, prema Alain Gheerbrantu, od najdivljijih grupa Guahariba, jezična porodica Chirianan, naseljeni sredinom 20 stoljeća uz rijeku Uraricuera, Brazil. Gheerbrant koji ih je posjetio u svojoj ekspediciji među Wai-Wai Guaharibo Indijance (1948-1950), daje nam oskudne ali vrijedne podatke o njima. Kasniji autori ove ljude više ne spominju. 

Okomatadi su živjeli u malenim kolibicama prekrivenih lišćem. Lov (luk i strijela), i uzgoj banana, duhana, šećerne trske, i drugoga, te vjerojatno i ribolov tipičan je kulturama domorodaca tropske kišne šume. 

U lovu Okomatadi hvataju ptice, tapire, divlje svinje (vjerojatno queixada), a sakupljaju i insekte. Sakupljanje meda, omiljene indijanske prirodne poslastice, također je imalo značajnu ulogu. Od kuhanih i procijeđenih banane izrađuju neku vrstu pića. Viseće mreže (hamak, hammock) služe im umjesto kreveta, a postavljaju se razapinjanjem između dviju greda. 

Jedina igra koju je Gheerbant zapisao, i za koju kaže da je jedina, je 'majmunska igra'. Ona traje cijelu noć a takt se daje udaranjem petama, glazbenih instrumenata nemaju. 'Majmunsku igru' igraju i muškarci i žene, i prema njihovom iskazu izvode je u čast velikog majmuna, koji je bio njihov predak. Ženska nošnja su suknjice od palmina lišća.

Literatura
----------

* *Alain Gheerbrant*, L'expédition Orénoque-Amazone 1948-1950
**Oksimoron** (grč. *oxýmōron*: *oxys* = oštar + *moros* = tup) je jezična figura (posebna vrsta antiteze) u kojoj se spajaju dva nespojiva, kontradiktorna pojma (antonimi).

Primjeri
--------

Klasičan primjer oksimorona logički je nezamislivo "drveno željezo".

Primjeri oksimorona (isticanje):

*oštroumna ludost, glasna tišina, luda pamet, topli led, tiha buka, mlada starost, pametna glupost, živi mrtvac, mudra budala, skromna raskoš*
U svakodnevnome se govoru susrećemo s oksimoronima, a da ih nesvjesno rabimo kao fraze:

*gotovo savršeno, originalna kopija, konstantna varijabla, virtualna stvarnost, živi mrtvac, siguran rizik, tamna svjetlost, napola gotovo, živi fosil, nov i poboljšan, stopostotna šansa, istinita priča*
Antun Gustav Matoš napisao je par pjesama s oksimoronima u naslovima: "Živa smrt" i "Poznata neznanka", te Vladan Desnica roman sa naslovom "Zimsko ljetovanje".

Oksimoroni u Shakespeareovom djelu "Romeo i Julija".

> "O sve na svijetu, stvoreno iz ništa!  
> 
> Lakoćo teška, zbiljska utvaro!  
> 
> O ružna zbrko stvari divotnih!  
> 
> O svijetli dime, perje olovno!  
> 
> O hladna vatro, zdravlje bolesno!"
> 
> 
>

Vanjske veze
------------

* Popis poznatih oksimorona u engleskome jeziku
**Obični gnu** (*Connochaetes taurinus*) je jedna od vrsti gnuova i velikih antilopa. Sisavac je iz reda papkara (lat. *Artiodactyla*) i porodice šupljorogih goveda (lat. *Bovidae*).

Areal običnog gnua obuhvaća veći broj država kao što su: Zambija, Zimbabve, Južnoafrička Republika, Angola, Kenija, Tanzanija, Mozambik, Bocvana, Namibija i Svaziland. Vrsta je izumrla u Malaviju.

Mužjaci mogu narasti do 145 cm u visini ramena i postići tjelesnu masu od preko 275 kg. Mogu živjeti više od 20 godina. Mladunci se rađaju svijetlije obojane kože, a odraslu obojenost dobivaju u dobi od 9 tjedna. Mužjaci obilježavaju svoj teritorij pomoću mirisa i na druge načine. Obični gnu je snažna životinja, s prepoznatljivom robustnom njuškom. Graciozno korača na relativno tankim nogama i živi u krdima. U mužjaka, rogovi mogu biti dugi gotovo 90 cm, dok su kod ženki oko pola dužine rogova mužjaka.

Najveći broj običnih gnua žive u Serengetiju te broje više od milijun jedinki. Oni su glavni plijen za lavove, hijene i krokodile. Staništa ove vrste su: šume, savane i niska travnata vegetacija.

Izvori
------

1. ↑   Preuzeto 9. siječnja 2012.
2. ↑  Richard D. Estes, The Safari Companion, Chelsea Green Publishing Company, Vermont (1999) ISBN 0-7974-1159-3

Vanjske poveznice
-----------------

Ostali projekti

|  |  |
| --- | --- |
|  | U Wikimedijinoj ostavi ima još materijala vezanih za: **Obični gnu** |
|  | Wikivrste imaju podatke o: **Obični gnu** |
*Athene noctua vidalii*
**Obični** ili **sivi ćuk** (lat. *Athene noctua*) je vrsta malene, kratkorepe sove iz porodice sova (Strigidae). Areal ove vrste prostire se od sjeverne Afrike do Euroazije. 

Obični ćuk je u antičkoj Grčkoj smatran pticom mudrosti i bio je simbol božice Atene. Odatle potiče i znanstveni naziv, koji znači *"noćna Atena"*. U srednjoj Europi se već godinama smanjuje broj običnih ćukova. Glavni razlog ovog pada je uništavanje staništa sa odgovarajućim uvjetima za život.

Rasprostranjenost
-----------------

Areal ove vrste prostire se od sjeverne Afrike do Euroazije. U srednjoj Europi se već godinama smanjuje broj običnih ćukova. Glavni razlog ovog pada je uništavanje staništa sa odgovarajućim uvjetima za život. On je uobičajen stanovnik ravnica sa oskudnom ili nikakvom vegetacijom i najdraže lovi na tlu. Jednom izabranu teritoriju uglavnom drži nekoliko godina, a nekada čak i cijeli život.

Opis i ponašanje
----------------

Gnijezdi se u rupama u drveću, kamenju ili zgradama. Ima zdepasto tijelo, široku glavu s ravnim tjemenom i duge noge. Držanje mu obično nije tako uspravno kao kod drugih sova. Pravi naklone i čučnjeve kad je uzbuđen. Rado koristi stupove, električne žice i sl. kao osmatračnice. Leti valovito kao djetlić. Može treptati. Lovi veliki broj životinjskih vrsta: glodavce, ptice, kukce, crve itd. Aktivan i po danu i po noći. Teritorijalni zov se lako razlikuje od zova ušatog ćuka, izvučeniji je i raste na kraju, "gooo(e)k". Ženka ima *falsetto* verziju. Često se čuje glasno, prodorno mjaukanje "kEEoo". Znak za opasnost je vrištavo, eksplozivno, slično čigrama "kyitt, kyitt". Mladi mole hranu izvučenim šištanjem.

Izvori
------

1. ↑  „Archive copy". Arhivirano iz originala na datum 2011-07-24. Pristupljeno 2011-06-25.

Eksterni linkovi
----------------

***Obični ćuk*** na Wikimedijinoj ostavi

* Glasanje, snimci, fotografije Arhivirano 2016-07-13 na Wayback Machine-u na Internet Bird Collection
* Opis
* Stranica za zaštitu običnih ćukova
* Očuvanje
*Za ostala značenja, v. Oltar Pobjede (razvrstavanje).*
Kovanica cara Augusta na kojoj je prikazana boginja pobjede
**Oltar pobjede** je naziv za oltar posvećen Viktoriji, rimskoj boginji pobjede, a koji je bio postavljen u Kuriji, odnosno sjedištu Senata u Rimu. Postavio ga je godine 29. pne. rimski vladar Oktavijan August u znak pobjede u bitci kod Akcijuma dvije godine ranije. Oltar je sadržavao statuu boginje Viktorije, odnosno njenog grčkog ekvivalenta Nike, koja je zaplijenena od epirskog kralja Pira 272. pne. za vrijeme rata s njime.

Oltar je u Senatu stajao sve do 357. godine kada ga je car Konstancije II kao gorljivi kršćanin uklonio, smatrajući ga paganskim idolom. Vraćen je pod kratkotrajnom vlašću poganskog cara Julijana, da bi ga konačno 382. uklonio car Gracijan. Poslije Gracijanove smrti je 384. rimski paganski političar Kvint Aurelije Simah pisao caru Valentijanu II tražeći da se oltar ponovno vrati. To je, pismo, međutim, izazvalo oštru reakciju milanskog biskupa Ambrozija, koji je bio jedan od najuticajnijih savjetnika careva.

Oltar se ponovno pokušalo vratiti 391. u peticiji caru Teodoziju I, ali bez uspjeha, s obzirom da je Teodozije pokazivao još manje tolerancije prema paganima. To je nakratko postigao tek uzurpator Eugenije 392. Što se dogodilo sa oltarom i statuom nakon Eugenijevog svrgavanja nije poznato, ali se pretpostavlja da su uklonjene i uništene.

Literatura
----------

* Richard Klein: *Symmachus. Eine tragische Gestalt des ausgehenden Heidentums*. Darmstadt (Wissenschaftliche Buchgesellschaft [Impulse der Forschung, Band 2]) 1971, ISBN 3-534-04928-4.
* Richard Klein: *Der Streit um den Victoriaaltar. Die dritte Relatio des Symmachus und die Briefe 17, 18 und 57 des Mailänder Bischofs Ambrosius*. Darmstadt (WBG [Texte zur Forschung Band 7]) 1972, ISBN 3-534-05169-6.
**Oltarna pregrada** (lat. *septum*) je dio oltara.

Povijest
--------

U crkvenoj se praksi od davnih vremena odvaja svetišni prostor od broda. Odvaja ga se pregrađivanjem. Oltarna pregrada dijeli prostor svetišta namijenjen kleru ili drugim posvećenim osobama (kao vladare) od broda namijenjenog laicima.

Česti dekor oltarne pregrade su reljefi. Ponekad ju ukrašavaju i kipovi. Teme su svetački likovi ili prizori iz Kristova života. Prve pregrade bile su kamene. Bile su građene tako da su vrata bila u sredini, s velikim pregradnim pločama (plutejima) ili stupovima s lijeve i desne strane. Trokutasti zabat (slavoluk tegurij) bio je uobičajen iznad vrata.

Poslije se kao gradivni materijal koristi i drvo. U kasnijoj graditeljskoj praksi pregrade su spojene s korskim sjedalima; u stolnim crkvama za kanonike, u samostanskim za redovnike. Motivi uresa drvenih pregrada su raspelo, prikazi apostola, proroka, patrijarha ili "staraca" (likova iz Otkrivenja sv. Ivana). 

Ako je crkva bila šira, pregrada je mogla imati više uspravnih stupova i razdjelnih ploča. Isto tako, mogla je imati više vrata, ovisno o liturgijskoj praksi. Zapadne crkve postupno gube oltarne pregrade od 12. stoljeća. Sasvim nije nestala, jer se u dijelu zapadnih crkava pretvorila u letner. U istočnim crkvama razvila se u ikonostas. Korske pregrade ne grade se više od Tridentskog koncila (završio 1562.).

Od 13. stoljeća na mjestu nekadašnje oltarne pregrade javljaju se pričesne klupe.

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5 6 7  Hrvatska enciklopedija *oltarna pregrada* (pristupljeno 19. ožujka 2017.)
2. 1 2 3 4 5 6 7 8 9  Leksikon ikonografije, liturgike i simbolike zapadnog kršćanstva, ur. Anđelko Badurina. MG: Oltarna pregrada, Sveučilišna naklada Liber, Kršćanska sadašnjost, Institut za povijest umjetnosti, Zagreb, 1979. str. 436
3. ↑  Leksikon ikonografije, liturgike i simbolike zapadnog kršćanstva, ur. Anđelko Badurina. AB: Pričesna klupa, Sveučilišna naklada Liber, Kršćanska sadašnjost, Institut za povijest umjetnosti, Zagreb, 1979. str. 482

Vanjske veze
------------

***Oltarna pregrada*** na Wikimedijinoj ostavi

* 13(2005) 1(29) PROSTOR 1 Željko Peković, Duško Violić, Doroti Brajnov: Oltarna ograda crkve sv. Mihajla s otoka Koločepa / Altar Rail of St Michael’s Church on Koločep Island
Pas i mačka su omiljeni kućni ljubimci.
**Kućni ljubimac** je životinja koja živi sa čovekom, u kući/stanu ili dvorištu, za razliku od slobodnih životinja, životinja u laboratorijama, životinja u službi policije ili nekog drugog posla. Najpopularniji ljubimci su poznati po svojim odanim ili razigranim karakteristikama i atraktivnom izgledu. Kućni ljubimci generalno pružaju svojim vlasnicima nezanemarljive zdravstvene beneficije; pokazalo se da posedovanje ljubimaca pomaže otklanjanju stresa za one koji vole životinje. Danas postoji medicinski dokazana klasa „terapijskih" životinja, a u nju spada većina pasa, koja može da pomogne ograničenim ili bespomoćnim ljudima. Šetnja psa predstavlja vežbu i za vlasnika i za psa, a obezbeđuje i svež vazduh i socijalne interakcije.

Postoje zdravstveni problemi vezani za ljubimce, npr. astmu i alergije mogu uzrokovati krzno ili perje ljubimaca, ali i neke prednosti. Naime, u jednom su istraživanju uključena 53 vlasnika kućnih ljubimaca i 39 ljudi bez ljubimaca. Osobe su doživjele srčani udar, i gotovo svi vlasnici kućnih ljubimaca (50) 1 godinu nakon srčanog udara bili su živi, a samo je 17 ljudi bez kućnih ljubimaca živjelo 1 godinu nakon njega.

Vanjske veze
------------

***Kućni ljubimac*** na Wikimedijinoj ostavi

* Companion Animal Demographics in the United States: A Historical Perspective Arhivirano 2008-07-06 na Wayback Machine-u (`en`) sa sajta: Zemlja životinja II: 2003 Arhivirano 2010-11-14 na Wayback Machine-u
* Socijalna mreža za kućne ljubimce
**Lugolov rastvor** (lat. *Iodi solutio aquosa sin. solutio Lugoli*) je vodeni rastvor joda koji ima široku primenu kao antiseptik, reagens i, veoma retko, kao suplement joda. Naziv je dobio po francuskom lekaru, Žan Gijom Lugolu, koji ga je prvi spravio.

To je mrkocrveni rastvor koji sadrži 5% joda u 10% rastvoru kalijum-jodida, što čini koncentraciju joda od oko 130 mg/ml. Jod je nepolaran molekul, veoma slabo rastvoran u vodi, pa prisustvo kalijum-jodida olakšava rastvaranje preko formiranja trijodidnih jona. Identifikacija se vrši na jodidni jon, najčešće putem njegove oksidacije do elementarnog joda pomoću permanganata u kiseloj sredini, pri čemu se organski sloj (najčešće hloroforma) boji ljubičasto. Rastvori slični po sastavu Lugolovom, koriste se kod jodometrijskih titracija.

Osim kao lokalni antiseptik u tretiranju rana, Lugolov rastvor se koristi i za detekciju prisustva skroba u organskim smešama, gde jod interaguje sa agregatima skroba, ugrađujući se u heliks amiloze što se vidi kao mrkoplavo obojenje. Kod patološkog stanja amiloidoze, naslage ovog polisaharida mogu biti toliko obimne, da se zahvaćena tkiva intenzivno boje u kontaktu sa Lugolovim reagensom. Tokom kolposkopije, na vaginu i grlić se nanosi Lugolov reagens, pri čemu se normalno tkivo boji braon, dok svetlija obojenja ili potpuni izostanak obojenja može da ukazuje na patohistološke promene i indikuje potrebu za biopsijom. Ovo se naziva Šilerovim testom.

Lugolov rastvor se nekada koristio i kao suplement joda, kod odraslih obolelih od hipotireoidizma, ali je danas ta primena potisnuta, i uglavnom zamenjena preparatima jodata ili jodita. Neposredno posle Černobiljske katastrofe, u Poljskoj je Lugolov jod primenjen na gotovo celu populaciju u profilaksi akumulacije radioaktivnog joda (131I) u tireoidnoj žlezdi.

Kao antiseptik, Lugolov rastvor mogu zameniti drugi preparati joda, alkoholni analog odn. tinktura joda ili preparati koji sadrže jodofore, npr. povidon-jod.
**Lučko** je naselje u sastavu Grada Zagreba, u gradskoj četvrti Novi Zagreb - zapad. Nalazi se 8 kilometara jugozapadno od centra Zagreba uz autocestu Zagreb-Karlovac, Zagrebačku obilaznicu i staru cestu prema Karlovcu.

U blizini središta naselja nalazi se Zračno pristanište Lučko, koje je od 1947. godine pa do otvaranja Zračne luke Zagreb služila kao zagrebačka zračna luka. 

Također, u Lučkom se nalazi i sjedište Antiterorističke jedinice Lučko.

Stanovništvo
------------

Prema popisu stanovništva iz 2001. godine, naselje je imalo 2841 stanovnika te 890 obiteljskih kućanstava.

***Kretanje broja stanovnika 1857.-2001.***  

  

*Napomena:* U 1991. smanjeno izdvajanjem dijela područja naselja koji je pripojen naselju Zagreb, za koje sadrži dio podataka od 1857. do 1971.

Sport
-----

* NK Lučko

Izvori
------

1. ↑  Popis stanovništva 2001. www.dzs.hr
2. ↑  Kućanstva prema obiteljskom sastavu i obiteljska kućanstva prema broju članova, Popis 2001. www.dzs.hr
3. ↑  Naselja i stanovništvo Republike Hrvatske 1857.-2001. www.dzs.hr

Eksterni linkovi
----------------

* Lučko.info Arhivirano 2011-07-21 na Wayback Machine-u

  


*Ovaj nedovršeni članak o **naselju** u Hrvatskoj:* **Lučko** *treba dopuniti.   
Dopunite ga prema pravilima Wikipedije.*
|  |
| --- |
|  *Ovo je glavno značenje pojma **Lubin (riba)**. Za druga značenja, v. Lubin (riba) (razvrstavanje).* |

**Lubin** (lat. *Dicentrarchus labrax*), pripada obitelji lubina (*Moronidae*). Uz hrvatsku obalu Jadrana dobio je tridesetak sličnih i različitih imena. Najrasprostranjeniji naziv je lubin, riječ latinskog porijekla koja vuče korijen iz riječi lupus, što znači vuk. Od češćih imena pojavljuju se agač, brancin, dut, luben, smudut, morski grgeč i dr.

Nraste do 1 metar duljine, i dostigne težinu od 14 kg. Po svom izgledu lubin odaje da je grabežljivac. Čvrste je građe, robustan, ali istovremeno izdužene i elegantne linije tijela. Pliva vrlo brzo. Glava mu je srednje veličine, s nerazmjerno velikim ustima. Na kojima je donja usna blago isturena. Lubin nema velike zube, ali su brojni i jako oštri. Na škržnom poklopcu ima nekoliko jakih bodlji. Tijelo lubina pokriveno je malim ljuskama, svijetle je olovnosive boje što postrance prelazi u sivosrebrnastu, a dolje u srebrnsto bijelu. Iznad škržnog poklopca na tijelu ima crnkastu mrlju. Mladi, a iznimno i odrasli, su gore i postrance crno istočkani.

Nalazimo ga uzduž čitave jadranske obale i to na svakoj vrsti dna, u mutnom, bočatom i bistrom, slanom moru. Najčešće ga pronalazimo oko ušća rijeka i uvala gdje se osječa nazočnost slatke vode in podmorskih izvora. Obitava u blizini obale, pretežno na malim dubinama od 2 do 5 metara, iako zna zaći i do 80 metara u dubinu. Zalazi i duboko u riječne tokove. Vrlo je grabežljiv, radoznao i proždrljiv. Hrani se svim i svačim i nije nimalo izbirljiv. Po prirodi je mesožder i najrađe jede kozice, mlade ciple, jeguljice, gavune i olige. Ali ako je nestašica uobičajene mu hrane, lubin će posegnuti i za algama. Isto tako je poznat kao vrlo lukava i oprezna riba. Živi u malim skupinama ili pojedinačno. U vrijeme mriješćenja sakuplja se u jata. Mrijesti se krajem jeseni i u prvoj polovici zime.

Najpoznatija lovišta su izvan zapadne Istre, Novigradsko more, vode oko sjevernojadranskih otoka (Silba, Olib i Pag), Šibenski zaljev s Prokljanom, okolica Splita te ušće Neretve. Meso mu je odlična okusa i vrlo je traženo.

Osim u Jadranskom moru, naselja lubina nalaze se uz čitavu obalu Mediterana do istočnih obala Atlantika i sve do obala Sjevernog i Baltičkog mora. Posebno je čest uz obale Engleske i Irske.

Izvori
------

* Aldo Ivanišević, *Sportski ribolov na moru*, Zagreb: Mladost, 1987. ISBN 86-05-00152-6
* Neven Milišić, *Sva riba Jadranskoga mora (prvi dio)*, Split: Marijan tisak, 2007. ISBN 978-953-214-406-2 (sv. 1)

|  |  |
| --- | --- |
|  | U Wikimedijinoj ostavi nalazi se članak na temu: **Lubin** |
|  | Wikivrste imaju podatke o: **Lubin** |

***Lubin (riba)*** na Wikimedijinoj ostavi
*Za ostale upotrebe, v. Lukovica (razvrstavanje).*

  
Koordinate: 42° 01′ 16" SGŠ, 22° 36′ 57" IGD

**Lukovica** (mak. *Lukovica*) je naselje u Republici Makedoniji, u istočnom delu države. Lukovica je u sastavu opštine Makedonska Kamenica.

Prirodni uslovi
---------------

Lukovica je smeštena u istočnom delu Republike Makedonije. Od najbližeg grada, Delčeva, naselje je udaljeno 20 kilometara zapadno.

Naselje Lukovica se nalazi u istorijskoj oblasti Pijanec. Naselje se razvilo u dolini reke Bregalnice, na mestu gde ona pravi klisuru, pa je tu obrazovano veštačko Kalimansko jezero. Severno od naselja izdižu se Osogovske planine. Nadmorska visina naselja je približno 590 metara. 

Mesna klima je kontinentalna.

Stanovništvo
------------

Lukovica je prema poslednjem popisu iz 2002. godine imala 269 stanovnika.

Pretežno stanovništvo u naselju su etnički Makedonci (100%).

Većinska veroispovest mesnog stanovništva je pravoslavlje.

Spoljašnje veze
---------------

* www.MakedonskaKamenica.gov.mk Zvanična stranica opštine Makedonska Kamenica

  

  


| p • r • uNaseljena mesta opštine Makedonska Kamenica |
| --- |
| **Makedonska Kamenica** • 
Dulica •
Kosevica •
Kostin Dol •
Lukovica •
Moštica •
Sasa •
Todorovci •
Cera |  |
Vladika Lukijan (sjedi u sredini) sa sveštenstvom Osječkopoljske i baranjske eparhije, 2002. godine
**Lukijan** (svjetovno ime **Jovan Vladulov**; Novi Kozarci, 9. 5. 1933. - Osijek, 24. 5. 2017.) bio je episkop osječkopoljski i baranjski Srpske pravoslavne crkve (od 18. 8. 1991. godine).

Život
-----

Jovan Vladulov je rođen 9. V. 1933. godine u Hajfeltu /današnji Novi Kozarci/ u Banatu, od roditelja Mirka Mačkića i majke Jelene. Osnovnu školu započeo je u Srpskoj Crnji, a završio u Kovilju. Petorazrednu bogosloviju s maturom završio je u Sremskim Karlovicima, a Bogoslovski fakultet u Beogradu.

Monaški postrig primio je u manastiru Kovilju od igumana Leonida 1958. godine. Rukopoložen je za đakona 1959, a za jeromonaha 1963. godine. Od dolaska u manastir Kovilj, pa sve do 1. II. 1964. godine, bio je u tom manastiru ekonom. Za to vrijeme manastir je generalno obnovljen, kako crkva tako i manastirski konaci. Cijeneći njegov rad, episkop Nikanor ga premješta iz manastira Kovilja u manastir Bođani 1. II. 1964. godine. U tom manastiru tada je vladala "merzost i zapustjenije". Za vrijeme njegove uprave odigrali su se veoma važni i vrlo značajni potezi u održavanju, obezbjeđenju, restauraciji i konzervaciji ratom zapuštenog, opalog i osiromašenog manastira. Izvršeno je raščišćavanje, obavljena je asanacija hrama i konaka i uvedene savremene instalacije za osvjetljenje i zagrijavanje. Izmještene su i načinjene nove privredne zgrade za domaćinstvo, uvećan je stočni fond i nabavljene savremene mašine za naprednu zemljoradnju. U selu Vajska, koja je manastirska parohija, podigao je vrlo crkvu na groblju. Taj je hram je posvećen svetom Vasiliju Ostroškom. U manastiru je podigao i park - botaničku baštu, u kojoj ima oko 160 vrsta raznog rastinja i drveća.

Episkop osječkopoljski i baranjski
----------------------------------

Početkom rata u Hrvatskoj, arhimandrit Lukijan je izabran za prvog episkopa novoformirane eparhije osječkopoljskog i baranjskog 23. V. 1991. godine na redovnom zasjedanju Svetog arhijerejskog sinoda SPC. Hirotonisan je u Sabornom hramu Svetog oca Nikolaja u Sremskim Karlovcima u nedjelju, 14. VII. 1991. godine, a ustoličen u Sabornom hramu Svetog velikomučenika Dimitrija u Dalju 18. VIII. 1991. godine. Hirotoniju za episkopa i ustoličenje izvršio je Njegova svetost patrijarh srpski Gospodin Pavle s više arhijereja Srpske pravoslavne crkve.

Tokom rata u Hrvatskoj je bio uz vojsku pobunjenih Srba. Kritičarima je poznat po tome što je krstio paravojsku Željka Ražnatovića Arkana.

Smrt
====

> Njegovo preosveštenstvo episkop osječko-poljski i baranjski Lukijan upokojio se u popodnevnim časovima 24. maja 2017. godine u Kliničkom bolničkom centru Osijek.
> 
> 

Izvori
------

1. ↑  Milorad Tomanić, Srpska crkva u ratu i ratovi u njoj

Eksterni linkovi
----------------

* Episkop osečkopoljski i baranjski Gospodin Lukijan Arhivirano 2007-09-29 na Wayback Machine-u
**Konverzija** je neposredan deduktivni zaključak (zaključak koji ima samo jednu premisu). Subjekat konkluzije je predikat premise. Predikat premise je subjekat konkluzije. Kvalitet premise i konkluzije je isti. Posmatrajmo sledeće primere:

Nijedan fudbaler nema drvenu nogu. Dakle, nijedan čovek koji ima drvenu nogu nije fudbaler.
Neki studenti su šahisti. Dakle, neki šahisti su studenti.
Međutim, svi kategorički stavovi me mogu se podvrći konverziji na ovaj način. Tako iz stava "Svi Srbi su pismeni" ne možemo zaključiti "Svi pismeni ljudu su Srbi", ali možemo zaključiti "Neki pismeni ljudi su Srbi". Ova vrsta konverzije naziva se konverzija *per accidens* ili koverzija uz ograničenje, za razliku od proste konverzije u prethodna dva primera.

Da li se svi Kategorički stavovi mogu podvrći konverziji? Šta je sa partikularno negativnim stavovima? Posmatrajmo sledeće primere:

Neki studenti nisu sportisti. Dakle, neki sportisti nisu studenti.
i primer

Neki ljudi nisu Japanci. Dakle, neki Japanci nisu ljudi.
Očigledno, iz istinite premise ne dobijamo uvek istinitu konkluziju. Dakle, partikularno negativni stavovi nemaju konverziju. Da sumiramo: 

* Iz univerzalno afirmativnog stava može se izvesti konkluzija konverzijom. Konkluzija je partikularno afirmativan stav.
* Iz univerzalno negativnog stava može se izvesti konkluzija prostom konverzijom.
* Iz partikularno afirmativnog stava može se izvesti konkluyija prostom konverzijom i
* Iz partikularno negativnog stava ne može se izveasti konkluzija konverzijom.

Vidi još
--------

* Dedukcija
* Indukcija
* Logika
* Metodologija
**Prepodobni Kiril Turovski** (rus. *Kirи́ll Tу́rovskiй*; 1130, Turov, Kneževina Turov — oko 1182) je ruski svetitelj i bogoslov iz 12. veka.

Dobro je poznavao vizantijsku kulturu, naročito poeziju i retoriku. Godine 1161. zamonašio se u manastiru Sveti Turov. Kasnije se podvizavao zatvoren u kuli u potpunosti prepušten molitvi, zbog čega se pominje kao prvi poznat Rus „zatvornik". 
Tu je napisao mnoge teološke spise, po čemu je postao poznat u celoj okolini. Na usrdnu molbu kneza i građana izabran je za episkopa grada Turova 1169. godine.

Postavši episkop grada Turova, postao je poznat kao pisac i propovednik. Kao episkop poseban doprinos je dao izobličavanju jeresi episkopa Teodora i osujećenju njegove namere da Kijevsku mitropoliju odvoji od Ruske crkva. Napisao je mnogobrojne pouke, molitve i kanone, od kojih su mnogi i danas sačuvani. Zbog toga, su ga savremenici nazvali „ruski Zlatousti". Danas se smatra jednim od prvih i najvećih prosvetitelja Belorusije. Najpoznatija njegova dela su poznata kao „Slova", od kojih je danas najpoznatije Slovo o Igorovom pohodu.

Kanonizovan je od strane Ruske pravoslavne crkve kao prepodobni. Proslavlja se 28. aprila i 4. juna (po julijanskom kalendaru).

Spoljašnje veze
---------------

***Kiril Turovski*** na Wikimedijinoj ostavi

* Kiril, episkop Turovski, svetitelj
* Svetitelj Kiril, episkop Turovski