recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Gena Dimitrova** (bugarski: *Гeна Димитpова*, Beglež, 6. svibnja 1941. - Milano, 11. lipnja 2005.) bugarska operna sopranistica.

Životopis
---------

Gena Dimitrova rođena je u bugarskom selu Begležu udaljenom oko 25 km od Plevena 1941. godine. Počela je pjevati u školskom zboru između 1959. i 1964. godine studirala je na Bugarskom državnom konzervatoriju. Iako je u početku bila klasificirana kao mezzosopranistica, kasnije je bila priznata kao sopran.
Nakon završetka studija počela je podučavati pjevanje. Njen proboj došao je 1967. godine kao Abigaille u Verdijevom Nabuccu.

Inozemna karijera
-----------------

Godine 1970. pobjedila je na međunarodnom natjecanju u Sofiji, nagrada je uključivala studij u milanskoj La Scali u Scuola di Perfezionamento.

Talijanski debi imala je u operi "Turandot" u Trevisu 1975.. Godine 1988. debitirala u Metropolitan Operi u New Yorku u istoj ulozi po kojoj je poznata.

Prvi nastup u SAD-u imala je 1981. godine kao Elvira u Ernani. Pjevala je 1983. u Barbican Arts Centre u Ponchiellievoj operi "La Gioconda". Iste godine nastupila je u Covent Gardenu. 
Nakon silaska s pozornice 2001. godine, Dimitrova je ostala aktivna u radu s mladim pjevačima. Jedan od njenih najboljih studenata je sopranistica Elena Baramova.

Dimitrova je umrla u Milanu 11. lipnja 2005. Nakon njezine smrti bugarska Vlada je obećala da će osnovati fond s njezinim imenom za perspektivne mlade pjevače.

Izvor
-----

1. ↑  Blyth, Alan (27. lipnja 2005.). „Gena Dimitrova, osmrtnica". *The Guardian*. Pristupljeno 6. svibnja 2016.
2. ↑  „Gena Dimitrova, osmrtnica". *The Telegraph*. 13 June 2005. Pristupljeno 6 May 2016.
3. ↑  Associated Press (13. lipnja 2005.). „hena Dimitrova, 64, umrla sopranistica poznata po jakom glasu". *The New York Times*. Pristupljeno 6. svibnja 2016.

Vanjske poveznice
-----------------

* Službena stranica Arhivirano 2005-03-05 na Wayback Machine-u
* The New York Times - osmrtnica
* Zvijezde bugarske opere audio zapisi odabranih arija Arhivirano 2017-05-25 na Wayback Machine-u

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 35372710
* LCCN: n85000760
* ISNI: 0000 0001 0887 443X
* GND: 123771420
* SUDOC: 08793065X
* BNF: cb13893288b (podaci)
* BIBSYS: 3071846
* MusicBrainz: 6ecc7235-7522-4baf-890e-323396fca912
* NLA: 35742957
* NKC: xx0084347
* BNE: XX908000
* CiNii: DA06055934
* CONOR.SI: 22805091

 |
**Stacy Keach** (2. jun 1941 - ) je američki kazališni, filmski i televizijski glumac.

Rodio se kao sin uglednog glumca i kazališnog redatelja Waltera Stacyja Keacha, a njegov mlađi brat James Keach se također bavio glumom i filmskom režijom. Stacy Keach se školovao na Berkleyeu, Yaleu i Londonskoj akademiji muzičkih i dramskih umjetnosti, prije nego što je započeo glumačku karijeru 1966. godine. Otada je imao niz zapaženih nastupa, od kojih se ističe uloga Franka Jamesa u vesternu *Long Riders* 1980. kao i uloga privatnog detektiva Mikea Hammera u TV-seriji *Mickey Spillane's Mike Hammer* 1980-ih. Tokom snimanja je 1984. u Engleskoj uhapšen i osuđen na višemjesečnu zatvorsku kaznu zbog posjedovanja kokaina. Po vlastitom priznanju, zatvorska iskustva je iskoristio za tumačenje lika Henryja Popea, zatvorskog upravnika u TV-seriji *Prison Break*.

Vanjske veze
------------

***Stacy Keach*** na Wikimedijinoj ostavi

* Stacy Keach - official website
* Stacy Keach na IMDb-u (`en`)
* Stacy Keach na Internet Broadway Database (`en`)
* Stacy Keach na Internet Off-Broadway Database
* Cleft Palate Foundation Arhivirano 2020-08-22 na Wayback Machine-u
* *BroadwayWorld.com* interview with Stacy Keach, September 23, 2008
|  |
| --- |
| ***Dama s hermelinom*** |
|  |
| **Leonardo da Vinci**, 1489.-1490. |
| ulje na drvu , 54 × 39 cm |
| Narodni muzej u Krakovu |

**Dama s hermelinom** (ital. *Dama con l'ermellino*), slavni portret Leonarda da Vincija koja se danas nalazi u Narodnom muzeju u Krakovu (Poljska).

Naslikana je uljenim bojama na dasci krajem 15. vijeka i prema povjesničarima dama na slici je Cecilia Galerani, ljubavnica vojvode od Milana, Ludovica Sforze. Kćerka siromašnog dvoranina, čija je ljepota prijetila da izazove politički preokret, imala je svega 15 godina kada je slika naslikana.

Detalj slike s hermelinom
Leonardo je bio opsjednut dinamikom pokreta i njegov blok za crtanje je bio ispunjen crtežima vode koja teče, ptica u letu i trave koja se povija pod vjetrom. Zbog toga je Cecilia naslikana u poluokretu dok mazi pitomog hermelina. Ova životinja se u umjetnosti pojavljuje kao simbol čistoće i nevinosti novorođenčeta. Upravo zato povjesničari umjetnosti smatraju da je u vrijeme slikanja portreta nosila Ludovicovo dijete. Također, portret ima i određeno erotsko značenje jer Cecilia nježno mazi vrat hermelina, što daje dozu senzualnosti portretu. Nadalje, Cecilia oko vrata nosi skupocjenu crnu ogrlicu, što je suptilno upućivanje na Ludovica kao njezinog ljubavnika. Naime, Ludovicov nadimak je bio *Il Moro* ili *Mur* („Tamni"), zbog njegova tamnog tena.

Na ovom portretu Leonardo je usavršio metodu sjenčenja poznatu kao *sfumato*, a koja se može vidjeti na Cecilijinim grudima i vratu. Također, koristio je bijelu točku na zjenicama kako bi ukazao na refleksiju svjetlosti koja dolazi od otvorenog prozora ili svijeće, što je očima davalo svojevrsnu svjetlucavu živost.

Sliku je u Italiji kupio poljski državnik i pisac Adam Czartoryski 1798. godine. U Drugom svjetskom ratu završila je u nacističkoj Njemačkoj. Na kraju rata slika je vraćena u Krakov i pala pod vlasništvo obitelji Czartoryski. 2016. godine je kupljena od strane poljskog Ministarstva kulture i nacionalne baštine i od maja 2017. se čuva u Narodnom muzeju u Krakovu.

Izvori
------

1. 1 2  »Damu s hermelinom« pritisle godine, Nezavisne novine 27. marta 2012.

Vanjske veze
------------

***Dama s hermelinom*** na Wikimedijinoj ostavi

* Muzej Czartoryski Arhivirano 2020-08-18 na Wayback Machine-u

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 182378356
* LCCN: n98075497
* GND: 4412048-5
* BNF: cb13512023s (podaci)

 |
**Ononchataronon** (Iroquet; Kod Sultzmana identični su sa Atonontrataronon ), jedna od bandi Algonquin Indijanaca za koje Pierre de Charlevoix (1721) kaže da su u staro doba živjeli na otoku današnjeg Montreala, i po njemu već su govorili huronskim jezikom. Najpoznatiji poglavica bio je Iroquet (1609-1615) koji je sreao Champlaina još 1609. blizu Quebeca. Iroquet je ovamo stigao sa huronskim pogalvicom Outchetaguinom, da sklope ratni savez sa Francuzima protiv Irokeza. Ovo je uspjelo i već za par dana izvršen je napad na Irokeze na jezeru Champlain. Champlain je pristao nakon pobjede da se sastane sljedeće godine s Iroquetom i Outchetaguinom na ušću rijeke Richelieu (onda zvana River of the Iroquois) te je sklopljena povjesna diplomatska i trgovačka alijanca između Hurona, Algonkina i Francuza. Kasne 1610. godine Iroquet i Outchetaguin dođoše prekasno na Champlainov drugi napad na Irokeze. Ipak održaše trodnevni sastanak na otoku Île de Saint-Ignace. Champlain (čitaj šamplen) zamoli tada Iroqueta da sa sobom povede mladog Francuza (vjerojatno Étienne Brűlé) preko zime u svoj logor i nauči svoj narod jeziku, motri na strana plemena i istraži vodene putove. Iroquet na sve pristane. Sljedeće godine (1611.) dvojica poglavica se po planu sastadoše na St. Lawrenceu. Francuzi su ih dočekali sa salvom iz arkebuza, mušketa i dva topa iz 13 brodica što su došle trgovati sa Indijancima. Indijanci se silno prestrašiše, mnogi nisu nikada vidjeli Europljanina. Tu oni trgovaše zajedno a Champlain je mnogo naučio o zemljopisu ovog kraja. Trgovina završi uz mnoga obostrana obećanja, uz ostalo da će osnovati naselje u njihovoj zemlji. Champlain svoje obećanje održi. Godine 1615. doputovao je u zemlju Hurona. Ononchatarononi su već živjeli sa njima, zajedno sa skupinom francuskih vojnika. Iroquet biše ratni poglavica u hjuronsko/algonkinskom savezu protiv Irokeza, koje je Champlain poveo iz Hjuronije (Huronia) u zemlju Irokeza što graniči sa Georgian Bayom, južno od jezera Ontario. Po povratku sa ratnog puta, Iroquet i njegovi Algonkini su zimovali u hjuronskom selu Cahiagué, blizu današnjeg Hawkestone u Ontariju. U selu je došlo do prepucavanja između Hurona i Algonkina, a Iroquet je ostao ranjen sa dvije strijele, a jedan Hjuron je ubijen. Da bi se izgladio spor, Algonkini pristanu da dadu Hjuronima 50 wampum-pojaseva, poveći broj kotlova i sjekira, i dvije zarobljenice sa pohoda iz zemlje Irokeza. Situacija je za Algonkine ipak ostala opasna, a takvo mišljenje, što se tiće sigurnosti Francuza, imao je i Champlain. On je otišao dalje u istraživanje i posjetio Nipissing Indijance. Iroquetovi Algonkini po njemu su kasnije dobili ime. On bijaše veoma poznat u tom kraju koji postade neutralno područje za trgovinu i ekonomiju Nove Francuske. Pleme Iroquet često je tako nazivano po svome poglavici. Godine 1644. Otac Barthélemy Vimont opisuje Iroquet Algonkine kao ‘ekstremno insolentnima’, arogantnima i podlima’.

Izvori
------

1. ↑  „Sultzman". Arhivirano iz originala na datum 2016-03-06. Pristupljeno 2013-09-29.

Vanjske poveznice
-----------------

* Ononchataronon Indian Tribe
* IROQUET (Yroquet)
| **Drevna Mezopotamija** |
| --- |
| Eufrat – Tigris |
| Asirologija |
| **Gradovi / kraljevstva** |
| **Sumer**: Uruk – Ur – Eridu |
| Kish – Lagaš – Nippur |
| **Akadsko Carstvo**: Akkad |
| Babilon – Isin – Susa |
| **Asirija**: Assur – Niniva |
| Dur-Sharrukin – Nimrud |
| **Babilonija** – **Kaldeja** |
| **Elam** – **Amoriti** |
| **Huriti** – **Mitanni** |
| **Kasiti** – **Urartu** |
| **Kronologija** |
| Sumerski kraljevi |
| Asirski kraljevi |
| Babilonski kraljevi |
| **Jezik** |
| Klinasto pismo |
| Sumerski – Akadski |
| Elamski – Hurijski |
| **Mitologija** |
| Enûma Elish |
| Gilgameš – Marduk |

**Kaldeja** ili **Haldeja** (od grčke riječi , *Chaldaia*; akadski , hebrejski כשדים, *Kaśdim*; arapski ‎, *Kāldān*, je helenistička oznaka za dio Babilonije, smješten oko nekadašnjeg sumerskog grada Ura koji je postao nezavisno kraljevstvo pod vlašću naroda zvanog Haldejci (Kaldejci). To je krakljevstvo ratovalo sa stranim dinastijama koje su vladale južnom Mezopotamijom, uglavnom Akađanima i Babbiloncima. Za vrijeme vladavine Hammurabija je potpalo pod babilonsku vlast, ali je sačuvalo vlastiti identitet.

Kaldejski vladari su s vremenom počeli sticati sve veću vlast i uticaj nad Babilonijom, tako da se u antičko doba izraz Kaldeja uvriježio kao sinonim za Babiloniju. Prije toga je nekoliko Kaldejaca nakratko uspjelo postati kraljevima Babilona, ali je tek 625. pne. kaldejski princ po imenu Nabopolasar uspio trajno osvojiti vlast u Babilonu i osnovati tzv. Kaldejsku dinastiju, odnosno državu koja se naziva Kaldejsko Carstvo.

Veze
----

* Kaldejska katolička crkva

Izvori
------

1. ↑  Ptolemej 5.19
2. ↑  Myers, Allen C. (1987). „Chaldea". *The Eerdmans Bible Dictionary*. Wm. B. Eerdmans. ISBN 0-8028-2402-1.

Eksterni linkovi
----------------

* Study Light: Kasidy
* Magic of the Egyptians and Chaldeans
**Santa Fe de Antioquia** je općina od 27,002 stanovnika i grad od 16,351 st. na sjeverozapadu Kolumbije u Departmanu Antioqua.

Geografija
----------

Santa Fe de Antioquia se prostire nedaleko od ušća rijeke Tonusco u Rijeku Cauca, udaljen 58 km jugozapadno od grada Medellína.

Historija
---------

Santa Fe je bio prvo naselje kog je osnovao konkvistador Jorge Robledo u potrazi za zlatom u planinama Antioque - 1541.

To prvo naselje nalazilo se pedesetak km jugozapadnije kod današnjeg sela Frontino, kog i danas zovu *Stara Antioquia*. 
Zbog snažnog otpora indijanaca naselje je 1542. preseljeno u dolinu Tonusce, gdje se danas grad nalazi.

Most preko Cauce
Santa Fe je od samog početka bio grad u kom topilo zlato iz okolnih rudnika, mjesto iz kog se išlo u daljnju kolonizaciju Antioque, 
pokrštavanje indijanaca i prvi administrativni i vjerski centar (sjedište biskupije) provincije Antioquie.

Ta superiorna pozicija, smetala je rivalskom Medellínu, koji je uporno želio da i on dobije status grada, na kraju mu se upornost isplatila jer je i on 1675. osnovan kao *Villa de Nuestra Señora de la Candelaria de Medellín*. Nakon tog su se brojni španjolski stanovnici preselili u Medellín, koji je puno brže rastao i nudio više.

Pored Medellína konkurent je bio grad Rionegro, koji se nakon izgradnje ceste naglo razvio, pa je između 1813.- 1814. preuzeo funkciju administrativnog centra Antioque.
Santa Fe je izgubio poziciju 1826. kad je administrativni centar postao Medellín. Nakratko je opet postao sjedište administracije kad je Departman Antioquia 1851. podjeljen na tri provincije; *Antioquia* (Santa Fe de Antioquia), *Medellin* (Medellín) i *Cordoba* (Rionegro), ali to je potrajalo samo do 1855.

Santa Fe ima još i danas bolnicu, sjemenište i katedralu iz španjolskih kolonijalnih vremena.

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11  „*Santa Fe de Antioquia Municipality in Colombia*" (engleski). City population. Pristupljeno 14.1.2023.
2. 1 2 3 4 5 6  „*Reseña histórica*" (španjolski). Alcaldía de Santa Fe de Antioquia. Pristupljeno 15.1.2023.

Vanjske veze
------------

***Santa Fe de Antioquia*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Alcaldía de Santa Fe de Antioquia* ()
**Masakr u Gudovcu** bilo je masovno umorstvo otprilike 190 bjelovarskih Srba od nacionalističkih ustaša datuma 28. aprila 1941. tijekom Drugog svjetskog rata. Masakr se odigrao nedugo nakon invazije Jugoslavije od nacističke Njemačke i uspostave proosovinske marionetske države znane kao Nezavisna Država Hrvatska (NDH). Bio je to prvi čin masovnog umorstva kojeg su izvršile ustaše nakon dolaska na vlast, te je bio dio šireg progona Srba u NDH koje će doseći genocidni opseg do kraja rata.

Ustaše su iskoristile misterioznu smrt dvaju njihovih pristaša kao izgovor za umorstva. Žrtve su pokupljene iz Gudovca i okolice 28. aprila. Većina je uhapšena pod izlikom da su pobunjeni Srbi vjerni Kraljevini Jugoslavija. Odvedeni su do obližnjeg polja te su tamo strijeljani od 70-ak ustaških vojnika. Petero zarobljenika je uspjelo preživjeti pucanje te se puzanjem sklonilo na sigurno. Ustaše su prisilile Gudovčane da iskopaju masovnu grobnicu, unutra ubace leševe te ih poliju kalsijem oksidom kako bi brže istrunuli. Idućeg dana, porodice su kontraktirali Nijemce o tome što se odigralo. Nijemci su naredili djelomičnu ekshumaciju masovne grobnice te je 40 počinitelja uhapšeno. Mladen Lorković, visoki ustaški oficir, iskoristio je svoj utjecaj da oslobodi zatvorenike te obećao njemačkom ambasadoru Kascheu da će pokrenuti vlastitu temeljitu istragu. Nikakva istraga nije provedena.

Vojin Bakić podignuo je spomen ploču i mauzolej na mjestu zločina 1955. Prilikom etničkih okršaja 1991. tokom Hrvatskog rata za neovisnost, spomenik i mauzolej su uništili hrvatski nacionalisti, kao i druga Bakićina djela. 2002. godine, mještani su potpisali peticiju da se poovno podgine spomenik *Bjelovarac*. Obnovljeni spomenik predstavljen je decembra 2010.

Marko Attila Hoare stavio je broj ubijenih na 184 osobe. Novinar Tim Judah govori o 187 žrtava. Drugi povjesničari, Ivo Goldstein i Mark Biondich, primjerice, spominju 196 smrti.

Izvori
------

1. 1 2  Judah 2000: str. 125
2. 1 2  Goldstein 2007: str. 22
3. 1 2  Biondich 2011: str. 136
4. ↑  Goldstein 2012: str. 112
5. ↑  Hoare 2006: str. 22

Monografije
-----------

* Biondich, Mark (2011). *The Balkans: Revolution, War, and Political Violence Since 1878*. Oxford, England: Oxford University Press. ISBN 978-0-19-929905-8.
* Goldstein, Ivo (2007). „The Independent State of Croatia in 1941: On the Road to Catastrophe". u: Ramet, Sabrina P.. *The Independent State of Croatia 1941–45*. New York: Routledge. str. 19–30. ISBN 978-1-138-86811-3.
* Goldstein, Slavko (2012). *1941: The Year That Keeps Returning*. Translated by Michael Gable (2nd izd.). New York: New York Review Books. ISBN 978-1-59017-673-3.
* Hoare, Marko Attila (2006). *Genocide and Resistance in Hitler's Bosnia: The Partisans and the Chetniks, 1941–1943*. Oxford, England: Oxford University Press. ISBN 978-0-19-726380-8.
* Hoare, Marko Attila (2007). *The History of Bosnia: From the Middle Ages to the Present Day*. London: Saqi. ISBN 978-0-86356-953-1.
* Judah, Tim (2000) [1997]. *The Serbs: History, Myth and the Destruction of Yugoslavia* (2nd izd.). New Haven, Connecticut: Yale University Press. ISBN 978-0-300-08507-5.
Pozornica *Teatra Olimpico* u Vicenzi (Andrea Palladio) koju je dizajnirao Vincenzo Scamozzi s izrazitom iluzijom dubine.
**Scenografija** je složenica grčkog podrijetla od riječi *scene* (grčki: **σκηνη**, što znači *pozornica*), i riječi *grafein* ( grčki: **γραφειν**, koja pak znači *pisati* ili *opisati*). Scenografija je dakle jednostavno - opis onog što je na pozornici.

Scenografija danas znači vještinu izrade likovne pozadine teatarskog, filmskog ili televizijskog djela (iluzije). Ova djelatnost se odnosi prvenstveno na likovno osmišljavanje prostora pojedinih činova (u teatru), ili kadrova (na filmu), u skladu sa tekstualnim predloškom djela kojeg treba prenijeti na scenu, u skladu s teoretskim i praktičnim aspektima predloška. Rad scenografa vezan je uz pojam prostora u kojem će se djelo zbivati, on ga mora osmisliti (izgraditi), promijeniti ga ( po potrebi djela) i smjestiti u njega protagoniste djela. Uloga scenografa je po mnogo čemu slična i koji put analogna ulozi dramaturga. Scenograf je samo dio tima koji osmišljava neko teatarsko, filmsko ili televizijsko djelo, - on je nužno vezan uz redatelja s kojim zajednički osmišljava realizaciju.

Scenografija danas nije pojam nužno vezan samo uz teatar, film ili televiziju, danas se to odnosi na svako osmišljavanje prostora namijenjeno nekoj javnoj izvedbi, od izložaba do političkih događanja.
Scenografija se seli i u virtualni svijet računalnih igara i programa, i za njih treba osmisliti prostor u kojem će se virtualne radnje zbivati.

Literatura
----------

* Howard, P. (2002) "What is Scenography?". Routledge. ISBN 0-415-10085-2

Vanjske veze
------------

***Scenografija*** na Wikimedijinoj ostavi

* Međunarodni scenografski online žurnal ( na engleskom)
* Palatine Directory: Dizajn / Scenografija ( na engleskom)
* Scenography - The Theatre Design Website Teatarski dizajn / Scenografija ( na engleskom)
* Životopis scenografa Jaroslava Maline Arhivirano 2006-02-25 na Wayback Machine-u
**Javanski čovjek** (*Pithecanthropus erectus*, lat. za "uspravan čovjek-majmun"), je primjer *Homo erectusa* (*Homo erectus erectus*, lat. za "uspravan čovjek") koji se smatra za nasljednika *Australopiteka* i pretka *Homo sapiensa*, suvremenog čovjeka.

Skupinu fosilnih uzoraka (tjeme lubanje, bedrena kost i nekoliko zuba, neke kosti skeleta i veliki broj kamenog oruđa) otkrio je francuski arheolog Eugène Dubois na obalama rijeke Solo (Java)) 1891. godine. Potpunije nalaze je pronašao njemački paleontolog Gustav Heinrich Ralph von Koenigswald kod sela u Sangirana, 18 km sjevernije 1936. godine. Nalazi tzv. "Mojokerto djeteta" se smatraju starima otprilike 1,66-1,81 milijun godina, što ga čini otprilike podjednako starima kao i nalazi *Homo erectusa* pronađenog u Koobi Fora u Keniji. Do tih nalaza pronađenih u dolini velike rasjeline u Keniji 1974. godine, ostaci javanskog čovjeka su se smatrali za najstarije nalaze Homonima na svijetu.

Originalni nalazi E. Duboisa iz 1891. godine
Sinantropi su živjeli uglavnom sakupljačkim načinom života, ali su se bavili i lovom.
Pekinški čovjek se povezuje s pitekantropom iz Kine, iz arheološkog nalazišta Zhoukoudian (Pekinški čovjek). Neki znanstvenici pretpostavljaju da je upravo ova grana Homo erectusa pronađena u Aziji poveznica između modernog čovjeka i njegovih predaka, dok većina znanstvenika da je to Homo erectus pronađen u Africi (vjerojatno *Homo ergaster*).

Izvori
------

1. ↑  NY Times[*mrtav link*] () Preuzeto 13. listopada 2011.
2. ↑  Jeffrey H. Schwartz, The Red Ape: Orangutans and Human Origins, Houghton Mifflin, University of Michigan, 1987. ISBN 0-395-38017-0 () Pruzeto 27. kolovoza 2011.

Vanjske poveznice
-----------------

* How Man Began Arhivirano 2013-08-21 na Wayback Machine-u ()
* Iskapanja Eugène Duboisa u središnjoj Javi (Youtube video) ()

|  |  |
| --- | --- |
|  | U Wikimedijinoj ostavi ima još materijala vezanih za: **Pekinški čovjek** |

Koordinate: 39°43′59″N 115°55′01″E﻿ / ﻿39.733°N 115.917°E﻿ / 39.733; 115.917
***Termotehnika*** je naučni i stručni časopis koji izlazi od 1975. godine i objavljuje radove iz oblasti termotehnike, termoenergetike, hemijskog inženjerstva i srodnih oblasti termičke struke.

O časopisu
----------

Časopis prihvata radove koji obrađuju problematiku energetskih sirovina, izvora energije, konverzije i konzervacije energije.
Časopis u posebnim rubrikama objavljuje prikaze knjiga, stručnih skupova, magistarskih i doktorskih disertacija, kao i druge priloge informativnog karaktera.

### Istorijat

Na prvom skupu termičara Jugoslavije pre više od četrdeset godina donete su dve bitne odluke - da se osnuje Društvo termičara Jugoslavije i da se pokrene glasilo termičara časopis *Termotehnika*. Osnovano Jugoslovensko društvo termičara godinama je uspešno okupljalo termičare na svojim simpozijumima širom Jugoslavije. Danas Društvo termičara, u izmenjenom okruženju, okuplja termičare Srbije. Veliku zaslugu u aktivnosti Društva ima časopis *Termotehnika*, iniciran 1974. godine, čiji je prvi glavni i odgovorni urednik bio profesor Milan Vesović sa Mašinskog fakulteta u Beogradu, a nasledio ga je dr Ljubomir Jovanović, naučni savetnik, iz Laboratorije za termotehniku i energetiku Instituta za nuklearne nauke *Vinča* do svoje prerane smrti. Časopis je zamišljen kao glasilo Društva sa objavljivanjem radova sa simpozijuma termičara, ali je ubrzo počeo da objavljuje naučne i stručne radove iz oblasti prenosa toplote i mase iz svih republika SFRJ. Najviše radova je objavljivano iz Srbije i Slovenije. Od 1994. godine jedan broj *Termotehnike* štampan je na engleskom jeziku, koji od 1997. godine izlazi kao poseban časopis Thermal Science, postavljen prema svim kriterijumima međunarodnih časopisa, sa međunarodnom redakcijom i međunarodnom recenzijom radova. Postoji interes za objavljivanjem radova iz susednih zemalja istog ili sličnog jezičkog područja. To nas upućuje da istrajemo u daljem izlaženju. Članovi Društva i redakcije se zamenjuju kolegama koji će dati nov impuls kako u održanju kvaliteta tako i u kvantitetu. Glavna pokretačka snaga i želja da se nastavi izlaženje časopisa su radovi. Bez njih bi se časopis odavno ugasio. a Laboratorija za termotehniku i energetiku Instituta "Vinča" je bila povremeno jedini finansijer izdavanja ovog časopisa. 

### Periodičnost izlaženja

Časopis izlazi dva puta godišnje (polugodišnje).

Urednici
--------

* profesor Milan Vesović
* dr Ljubomir Jovanović
* dr Predrag Stefanović
* dr Dejan Cvetinović

Autori priloga
--------------

Za časopis pišu stručnjaci iz zemlje, regiona i inostranstva.

Teme
----

* termotehnike,
* termoenergetike,
* hemijskog inženjerstva,
* srodnih oblasti termičke struke.

Elektronski oblik časopisa
--------------------------

Časopis nudi mogućnost pregleda i skidanja časopisa u otvorenom pristupu (Open Access). Elektronska verzija časopisa je dostupna od 2001. godine do danas.
Australska sinofobna ilustracija iz 1886.
**Sinofobija** je netrpeljivost, mržnja i iracionalan strah od Kineza i Kine. Ovaj tip ksenofobije došao je do izražaja u 19. vijeku na dvama različitim mjestima i u drugačijim uvjetima – u carskom Japanu zbog tradicionalnog rivalstva u Istočnoj Aziji, te Sjedinjenim Državama, Australiji i Južnoj Africi zbog otpora prema kineskoj imigraciji nerijetko prožetog rasizmom. Od kraja 20. vijeka politička sinofobija rasprostanjena je u zemljama Sjeverne Amerike i Zapadne Evrope, a temelj tog iracionalnog straha jest brojnost kineske nacije i ekonomski procvat Kine, što bi navodno moglo ugroziti dominaciju zapadne civilizacije. Kritičari takvih stajališta smatraju da je strah iracionalan jer se razvoj Kine temelji upravo na usvajanju temeljnih zapadnjačkih vrijednosti i načina razmišljanja: racionalizma, razvoja nauke, razvoja kapitalističkih ekonomsko-društvenih sistema, usvajanja temeljnih ljudskih prava, vladavine zakona i poštivanja privatne imovine, te širenja zapadne kulture (muzika, film, književnost).

Veze
----

* Žuta opasnost
* Sinofilija

Vanjske veze
------------

Ostali projekti

|  |  |
| --- | --- |
|  | U Wikimedijinoj ostavi ima još materijala vezanih za: **Sinofobija** |
|  | Potražite izraz ***sinofobija*** u W(j)ečniku, slobodnom rječniku. |

| * p
* r
* u
Kulturne, nacionalne i etničke ksenofobije |
| --- |
| 
* Albanci
* Amerikanci
* Arapi
* Armenci
* Australci
* Bugari
* Englezi
* Evropljani
* Filipinci
* Francuzi
* Grci
* Hinduisti
* Hispanjolci
* Hrvati
* Indijci
* Iranci
* Irci
* Italijani
* Japanci
* Jevreji
* Jugoslaveni
* Katalonci
* Kinezi
* Korejci
* Kršćani
* Mađari
* Malajci
* Muslimani
* Nijemci
* Paštuni
* Poljaci
* Portugalci
* Romi
* Rumuni
* Rusi
* Slaveni
* Srbi
* Škoti
* Turci
* Ukrajinci

 |
**Kuća Rietveld Schröder** (nizozemski: *Rietveld Schröderhuis*), poznata i kao *Schröder kuća* u Utrechtu je kuća koju je 1924. godine izgradio nizozemski arhitekt Gerrit Rietveld za Gđu. Truus Schröder-Schräder, majku troje djece, koja je tražila da kuća bude sa što manje zidova. Nalazi se između običnih terasastih kuća, pored ceste koja je izgrađena u 1960tima. Kuća je najbolji, a po nekima jedini, primjerar ahitekture *De Stijla*. Gđa. Schröder je živjela u njoj sve do svoje smrti 1985. god. kada ju je restaurirao Bertus Mulder u muzej otvoren posjetiteljima. Zbog toga što predstavlja nezaobilazan primjer napretka moderne arhitekture 20. stoljeća, 2000. godine dospjela je na UNESCOv popis mjesta svjetske baštine u Europi.

Arhitektura
-----------

Maketa kuće iz oko 1985. god.
Kuća Rietveld Schröder je izvana i iznutra radikalno prekinula s tradicionalnom arhitekturom. Ova kuća na dva kata je izgrađena na kraju terase drugih kuća u nizu, ali je potpuno drugačija od njih.

Unutra nedostaje statična akumulacija soba, već su prostori dinamični, otvoreni i povezani. Prizemlje je zadržalo malo tradicije u organizaciji kuhinje i tri spavaće sobe oko središnjeg stubišta. Dnevni boravak na katu je zapravo veliki otvoreni prostor u kojemu se nalaze odvojeni samo toalet i kupatilo. Rietveld je namjeravao ostaviti ovaj prostor takvim kakav je. No gđa. Schröder, je željela da on bude više-funkcionalan, što je dobiveno nizom klizećih i preklopnih panela. Kada je potpuno podijeljen, dnevni boravak se pretvara u tri spavaće sobe, kupatilo i dnevni boravak. No, između ove krajnje podjele i potpuno otvorenog prostora postoje brojne kombinacije različitih oblika i namjena prostorija.

Fasada je veliki kolaž ploča i linija čiji su dijelovi namjerno odvojenih oblika i čine nam se kako klize jedan pored drugoga. Na ovaj način je omogućeno da se napravi nekoliko balkona. Poput Rietveldove stolice, svaki dio ima svoj zaseban oblik, mjesto i boju. Primarne boje fasade, pored bijele i sive pozadine, te crnih prozora i njihovih okvira, su odabrane da ojačaju plastičnost i čvrstoću kuće.

Bilješke
--------

1. ↑  Unescove stranice o kući Schröder, 6. svibnja 2007.
2. ↑  Da bi kuća prošla ondašnje uvjete požarne zaštite, dnevni boravak se navodio kao potkrovlje.

Vanjske veze
------------

***Kuća Rietveld Schröder*** na Wikimedijinoj ostavi

* Rietveld Schröder kuća
* Rietveld Schröder kuća na službenim stranicama UNESCOve svjetske baštine
* Rietveld Schröderhuis Arhivirano 2009-09-07 na Wayback Machine-u - Centraal Museum Utrecht
* Video obilazak kuće Schroder

| * p
* r
* u
Svjetska baština u Nizozemskoj |
| --- |
|  | 
Amsterdamski kanali • Obrambena linija Amsterdama • Polder Beemster • Kompleks vjetrenjača kod Kinderdijka • Pumpe na parni pogon u Lemmeru • Krajolik poldera u Schoklandu • Kuća Rietveld Schröder u Utrechtu • Waddensko more1)
 | Nizozemska zastava |
| 
1) Zajednička svjetska baština Holandije i Njemačke 
Luka i centar grada Willemstada na otoku Curaçao u Holandskim Antilima) spada u Svjetsku baštinu Amerike
 |
**Ova article sadrži kmerski tekst.** Bez prave podrške za rendering, možete vidjeti upitnike, kocke i druge simbole umjesto Kmersko pismo.

**Yasovarman I** (kmerski: ) bio je angorski kralj koji je vladao od 889. do 910.

Nakon smrti kralja Indravarmana I izbio je dinastički rat između dva sina Yasovarmana. Na kraju je pobijedio Yaovarman. Prema tumačenju L.P. Briggsa Yasovarmana otac nije smatrao svojim nasljednikom, pa je Yasovarman u svojim natpisima ignorirao i njega i Jayavarmana II, osnivača angkorske dinastije, te izradio složena porodična stabla koja su ga povezivala sa drevnim državama Funan i Chenla.

Yasovarman se pokazao kao veliki kralj. Samo u prvoj godini vladavine je sagradio preko 100 manastira (ašrama) u svojoj državi; svaki od njih je služio asketama kao i odmor kralja za vrijeme putovanja. U 893. je gradio Indratataka Baray (rezervoar) koji je bio počeo njegov otac. U sredini jezera (danas isušenog) sagradio je hram Lolei. Istovremeno je počeo graditi novi rezervoar za svoju prijestolnicu, poznat kao Yashodharatataka ili Istočni Baray, osam puta veći od prethodnog.

Najveće Yasovarmanovo dostignuće bilo je preseljenje prijestolnice iz Hariharalaye u Yashodharapuru, gdje je kambodžanska država imala svoje sjedište sljedećih 500 godina. Tamo su sagrađeni i najpoznatiji spomenici kao Angkor Wat. Kao razlog premještanja se spominje prenatrpanost stare prijestolnice hramovima sagrađenim od njihovih prethodnika i kraljeva želja da gradi vlastite. Također je sagradio put kojim je povezao staru sa novom prijestolnicom. 

Yasovarman je umro 910. i dobio posthumno ime Paramashivaloka.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Prethodi: **Indravarman I**  |  **Car Angkora** 889–910 | Slijedi: **Harshavarman I**  |

Izvori
------

1. ↑  Briggs, *The Ancient Khmer Empire* page 105

Literatura
----------

* Coedes, George. *The Indianized States of Southeast Asia*. East-West Center Press 1968
* Higham, Charles. *The Civilization of Angkor*. University of California Press 2001.
* Briggs, Lawrence Palmer. *The Ancient Khmer Empire*. Transactions of the American Philosophical Society 1951.
**John William Waterhouse** (Rim, 6. aprila 1849. - London, 10. februar 1917.) britanski je prerafaelitski slikar, poznat po svojim slikama s tematikom iz mitologije (posebice grčke) te književnosti.

Biografija
----------

*Ofelija*,  ulje na platnu, 1889.
Rođen je u 1849. u Rimu, a roditelji su mu bili slikari William i Isabela Waterhouse. Kad je imao pet godina, njegova se obitelj preselila u South Kensington. Otac ga je poučavao slikanju, a potom je pristupio Kraljevskoj akademiji 1870.. gdje su i izloženi njegovi raniji radovi, a potom u Dudleyjevoj galeriji i Društvu britanskih umjetnika.

Godine 1883. vjenčao se s Esther Kenworthy, također slikaricom. Imali su dvoje djece, a oboje je umrlo u djetinjstvu. Waterhouse je izabran za punopravnog akademika. Poučavao je u Drvodjeljskoj umjetničkoj školi svetog Ivana, a potom se pridružio i njihovoj udruzi te služio u Kraljevskom akademskom vijeću.

Umro je od raka 1917. a pokopan je na groblju Kensal Green.

Djela
-----

Waterhouse je 1874. za Akademijinu izložbu priredio djelo *San i njegov polubrat Smrt*, prikaz Hipna i Tanatosa. Slika je naišla na dobar prijam kod publike te je izlagao u Akademiji gotovo svake godine sve do svoje smrti.

Jedna od najpoznatijih Waterhouseovih slika jest *The Lady of Shalott*, o dami od Shallota, koja prikazuje Elaine od Astolata koja je umrla od tuge jer je Lancelot nije volio. Naslikao je 1888. 1896. i 1916. tri različite verzije slike njezina lika.

Drugi omiljeni lik bila mu je Ofelija. Najpoznatija slika prikazuje je nedugo prije njezine smrti, kako stavlja cvijeće u kosu te sjeda na granu povrh jezera. Kao i *The Lady of Shalott* i brojne druge slike, opisuje smrt mlade djevojke pored vode. Ovu je sliku 1888. prikazao da bi dobio diplomu (izvorno je namjeravao dati sliku sirene, ali nije je stigao dovršiti). Ofeliju je opet naslikao 1894. te 1909. a planirao je još jednu sliku - *Ophelia in the Churchyard*, Ofeliju u crkvenom dvorištu, ali je nije uspio dovršiti zbog bolesti.

Galerija
--------

* San i njegov polubrat Smrt, 1874.San i njegov polubrat Smrt, 1874.
* Kirka pruža čašu Odiseju, 1891.Kirka pruža čašu Odiseju, 1891.
* Sirena, 1901.Sirena, 1901.
* Psiha, 1903.Psiha, 1903.
* Dekameron, 1916.Dekameron, 1916.
* Miranda - oluja, 1916.Miranda - oluja, 1916.

Vanjske veze
------------

***John William Waterhouse*** na Wikimedijinoj ostavi

* Djela
* Život i djela Johna Williama Waterhousea Arhivirano 2007-03-13 na Wayback Machine-u ()
* John William Waterhouse - galerije ()
* John Willaim Waterhouse Arhivirano 2013-03-19 na Wayback Machine-u ()
**Skjálfandafljót** je rijeka na sjeveru Islanda duga 178 km.

Geografske karakteristike
-------------------------

Rijeka izvire u sredini Islanda na Islandskoj visoravni iz najvećeg evropskog glečera - Vatnajökull i susjednog Tungnafellsjökull Od izvora teče u pravcu sjevera, dobrim dijelom preko zaleđenih polja lave - Ódáðahraun, gdje prima brojne male pritoke. Zatim protiče preko doline Bárðardalur, sve do svog ušća u Grenlandsko more u zaljevu Skjálfandaflói.

Vodopad Goðafoss
*Skjálfandafljót* ima sliv velik oko 3 860 km², od toga navjeći dio otpada na glečere, jer čak 140 km svog toka protječe preko ledenih polja. Na svom toku ima brojne vodopade, od kojih su najpoznatiji Aldeyjarfoss, Goðafoss, Barnafoss i Ullarfoss.

Karta islandskih rijeka
Od njih je svakako najimpresivniji Goðafoss (islandski: **Božji vodopad**), koji nije jako visok, ali ima monumentalne dimenzije i oblik potkove. Nakon njega se rijeka dijeli u dva dijela i formira otok Hrútey. Prema islandskim sagama legendarni Þorgeir Ljósvetningagoði, lider islandskog Althinga od 985. do 1001. pobacao je svoje kipiće idola upravo u taj vodopad kad se Island preobratio na kršćanstvo 1000. godine, upravo zbog tog događaja je vodopad dobio svoje današnje ime.

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5 6  „Skjálfandafljót" (engleski). Nat.is. Arhivirano iz originala na datum 2016-03-05. Pristupljeno 02. 03. 2014.

Vanjske veze
------------

***Skjálfandafljót*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Skjálfandafljót* na portalu Nat.is Arhivirano 2016-03-05 na Wayback Machine-u ()
**Francisco de Zurbarán** (Fuente de Cantos, 7. studenog 1598. - Madrid, 27. kolovoza 1664.) je uz Diega Velázqueza bio vodeći slikar španjolskog baroka.

Biografija
----------

Tijelo sv. Bonaventure na odru, oko 1629. Louvre, Pariz.
Prošavši utjecaj sevillske škole Zurbarán je već s 20 godina u Liereni osnovao vlastitu radionicu u kojoj je naslikao prizore za 21 sliku namijenjenu Crkvi sv. Magdalene u Sevilli.

Godine 1629. imenovan je službenim slikarom grada Seville te se ondje nastanio.
Od 1638. god. bio je dvorski slikar Filipa IV. a 1658. preselio se u Madrid, gdje je i umro.

God. 1756. Richard Trevor, princ Durhama od 1752. do 1771. god, donio je u Aucklandski dvorac 12 od njegovih 13 portreta *Jakova i njegovih 12 sinova*, gdje se nalaze i dan danas.

Djela
-----

Slikao je portrete pobožnih likova, redovnike i svece u meditaciji i molitvi, smješteni u nejasan prostor pun sjenki, premda sami likovi posjeduju masivnu čvrstoću poput skulptura. Vrhunac predstavlja *Viđenje sv. Petra Nolasca* (1629.). U početku ih karakteriziraju oštri kontrasti kjaroskura odavajući utjecaje Caravaggia, a potom se nazire meki stilski izraz B. Murilla.

Slikao je i mrtve prirode u kojima majstorsku uporabu boje naglašava briljantna intenzivnost svjetlosti. Njegove dramatične mistično-religiozne kompozicije iz života svetaca i redovnika (ciklusi slika iz života sv. Bonaventure u Sevilli, 1629.) istodobno su idealizirani i realistični, a svakodnevni predmeti su prožeti osjećajem svetosti.

Galerija
--------

***Francisco de Zurbarán*** na Wikimedijinoj ostavi

* Rođenje DjeviceRođenje Djevice
* Sv. Casilda od BurgosaSv. Casilda od Burgosa
* Sv. FranjoSv. Franjo
* Bezgrešno zaćećeBezgrešno zaćeće
* BodegónBodegón
* Krist i Djevica u NazaretuKrist i Djevica u Nazaretu
* Mlada GospaMlada Gospa
* Sv. Franjo u meditacijiSv. Franjo u meditaciji
**Antonije Abramović** (Kotor, 31. oktobar 1919 — 1996) je bio mitropolit Crnogorske pravoslavne crkve.

Tokom Drugog svjetskog rata bio je iguman pravoslavnog manastira u Metohiji Visoki Dečani, zadužbinu kralja Stefana Dečanskog iz XIV vijeka, koji je je spasio da ne bude razoren. Bio je i duhovnik Pećke patrijaršije, a potom iguman manastira Savina (Herceg Novi). Godine 1961. bio je jedan od kandidata za mjesto mitropolita crnogorsko-primorskog Srpske pravoslavne crkve. Nakon neuspješnog kandidovanja i jednog vremena provedenog u Atini, emigrira u Kanadu. Tamo decenijama vrši službu kanonski nepriznate Ruske pravoslavne crkve izvan Rusije, što dovodi do njegovog iščlanjenja iz redova kanonske crkvene zajednice. Iz Zagruskaje crkve je otpušten zbog laznih optužbi povodom pedofilije.

Na Lučindan 1993. godine Antonije se odazvao pozivu nevladinih organizacija i političkih partija koje su zagovarale crnogorsku nacionalnu suverenost i državnu nezavisnost, i na crkveno-narodnom zboru u čijoj je organizaciji prvenstvenu ulogu imao Liberalni savez Crne Gore, biva proglašen za „*Mitropolita Antonija*", vjerskog poglavara upravo Crnogorske pravoslavne crkve, ne ciljajući samo pravoslavni živalj u Crnoj Gori. Kao dio kampanje za ostvarivanje nacionalne samobitosti Crnogoraca, CPC ima cilj da postane nezavisna autokefalna crkva na tlu Crne Gore, a prema njihovim tvrdnjama, obnova *de fakto* samostalne crkve što su je imali prije ujedinjenja Crne Gore i Srbije 1918. godine. 

To je izazvalo revolt u srpskim crkvenim krugovima koji su žestokom medijskom paljbom pokušavali kompromitovati Antonija optuživši ga za raskol. Srpski klir je takođe preduzimao mere da Antonija raščini. Takođe, postoji sumnja da je Antonije Abramović još kao sveštenik radio za komunističku službu. O tome je govorio protojerej Velibor Džomić.

Umro je novembra 1996. godine. Sahranjen je u Cetinju. Njega je naslijedio Miraš Dedeić na mitropolitskoj stolici, uz veliko protivljenje NVO Odbora za obnovu Crnogorske pravoslavne crkve, što dovodi do pomalog rasipanja podrške.
**Sporadi** (grčki: *Σποράδες* / *Sporades* što znači *raspršen* od σπόρος / *Sporos* = sjeme, klica) ili **Sjeverni Sporadi** (*Βόρειες Σποράδες*) je Grčki arhipelag u Egejskom moru duž istočne obale Grčke, sjeveroistočno od otoka Eubeja.

Geografske karakteristike
-------------------------

To je skupina od 24 otoka, od njih su pet naseljeni; Alonisos, Skiatos, Skopelos, Peristera i Skiros, ukupne površine od 275,7 km² i 13 798 stanovnika.

Sporadi su administrativno podjeljeni na dvije grčke 
periferije; Tesaliju (većina otoka) i Centralnu Grčku (otok Skiros i nekoliko nenaseljenih otočića).

Karta Sporada
U antici je taj arhipelag bio poznat pod imenom *Tesalski otoci* ili **Sjeverni Sporadi**, za razliku od *Trakijskih otoka* ili **Istočnih Sporada** (u koje je bio uključen otok Imbros (sada u Turskoj) uz otoke Samotraki, Tasos, Limnos i Ajos Efstratios u sjeveroistočnom Egeju.

**Zapadni Sporadi** je naziv za grupu raštrkanih otočića jugozapadnog Egeja, u koju ne ulaze Kikladi te otoci Saronskog zaljeva, osim Hidre i Specesa.

Izvori
------

1. 1 2 3  „*Sporades*" (engleski). Encyclopædia Britannica. Pristupljeno 05. 09. 2013.

Vanjske veze
------------

***Sporadi*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Sporades* na portalu Encyclopædia Britannica ()
Koordinate: 42°15′44″N 42°42′59″E﻿ / ﻿42.26222°N 42.71639°E﻿ / 42.26222; 42.71639

Apsida katedrale
Tlocrt katedrale
**Katedrala Bagrati** (gruzijski: ბაგრატის ტაძარი, *Bagratis tadzari*, što znači "Katedrala smrti Bogorodice") je katedrala iz 11. stoljeća u gruzijskom gradu Kutaisi. Katedrala je danas ruina, ali se još uvijek smatra remek-djelom srednjovjekovne iberijske arhitekture, zbog čega je, zajedno s obližnjim samostanom Gelati, upisana na UNESCO-v popis mjesta svjetske baštine u Aziji i Oceaniji 1994. godine.

Katedrala se nalazi na vrhu brda Uk’imerioni koji dominira središtem grada. Izgrađena je za vrijeme vladavine Bagrata III. (975.-1014.), osnivača Bagratijske dinastije, oko 1003. godine (prema natpisu na sjevernom zidu), po kojemu je dobila ime. Ona ima tlocrt upisanog križa čiji krakovi završavaju polukružnim apsidama, osim zapadnog na kojemu je portal ukrašen kvadratičnim trijemom s arkadama. Na sjecištu krakova imala je skladnu i vitku kupolu na visokom tamburu. Nedaleko od crkve, na sjeverozapadnom kutu kompleksa, u 11. stoljeću, za vladavine Davida Graditelja (1073.-1125.), ujedinitelja Gruzije, je podignut i trokatni kampanil (odvojeni zvonik), za koji se vjeruje da je bio i biskupska rezidencija. Crkva je dugo služila kao vjersko središte gruzijskog kraljevstva, ali i simbol ujedinjenja Gruzijaca.

God. 1691. uništena je u eksploziji kada su Osmanlije izvršile invaziju na gruzijsko Kraljevstvo Imereti. Od tada je katedrala bez kupole i svoda. Njezini raskošno ukrašeni kapiteli, te dijelovi stubova i svodova su razasuti po njezinoj unutrašnjosti.

Njezina obnova je otpočela još 1952. godine, ali još uvijek traje i bilo je zamjerki na nedoslijednost izvornoj arhitekturi. Od 2001. godine, katedrala je vraćena gruzijskoj Crkvi i u njoj se povremeno održavaju vjerske službe, no poznatija je kao velika turistička atrakcija.

Zbog nepridržavanja izvornog oblika Gospine katedrale pri njezinoj obnovi, UNESCO ju je 2009. smjestio na popis ugroženih mjesta svjetske baštine i počeo razmatrati njezino uklanjanje s popisa svjetske baštine, što je naposljetku i učinjeno 2017. godine.

Povezano
--------

* Mcheta

Izvori
------

1. ↑  Bagrati i Samostan Gelati bi mogli biti skinuti s popisa svjetske baštine (gru.) Posjećeno 14. ožujka 2011.

Vanjske veze
------------

* Bagrati katedrala () Posjećeno 13. ožujka 2011.

Ostali projekti

|  |  |
| --- | --- |
|  | U Wikimedijinoj ostavi ima još materijala vezanih za: **Katedrala Bagrati** |
**August Heler** je bio austrijski komunista koji je napustio nemački Wehrmacht i prišao partizanima u Srbiji. Uhvaćen je i streljan od Nemaca 1941.

August Heler je poreklom Austrijanac, rođen je 1920. godine. Po zanimanju je bio odžačar. Prema nekim tvrdnjama, bio je član Komunističke partije Austrije. Nakon anšlusa je mobilisan u nemačku vojsku.

Po dolasku njegove jedinice u Čačak, uspostavio je vezu sa nekim članovima KPJ. Rukovodstvu partije i Čačanskom partizanskom odredu pružao je dosta podataka o okupatorskim snagama u gradu. Krajem jula 1941. godine on napušta nemačku vojsku i priključuje se Ljubićkom bataljonu Čačanskog odreda u selu Rakovi. Učestvovao je u više borbi koje je vodila njegova jedinica. Pokazavši se kao dobar i hrabar borac, poveren mu je puškomitraljez.

Tokom borbi za Kraljevo u noći izmeću 14. i 15. oktobra 1941, August Heler sa svojim drugovima iz Pete ljubićke čete: Milom Lončarićem, Bogoljubom Ostojićem i Dimitrijem Plazinićem iz Ljubića i Dragišom Milovanovićem iz Prijevora dobija zadatak da uništi neprijateljsko mitraljesko gnezdo na Zapadnoj Moravi kod Kamidžore. Zarobljen je sa još četiri borca bombaškog odeljenja Ljubićkog bataljona, kada su pri drugom napadu na Kraljevo 15. oktobra sa strane Sirče – Šumarice, probili nemački položaj na Kamidžori i došli do samih bunkera.

Iz te akcije ni jedan od ovih boraca se nije vratio, pa su u četi smatrali da su poginuli, ili zarobljeni. Mnogo kasnije, na osnovu izveštaja nemačke komande, saznalo se da je jedan nemački poručnik kod mosta na Zapadnoj Moravi streljao pet komunista i da su od njih pet dvojica bili u nemačkim uniformama. Znalo se i to da je, pored Helera, nemačku uniformu nosio i Dragiša Milovanović.

Spomenik palim borcima Ljubićke čete iznad Čačka (na spisku je i Heler).
Ime mu je uklesano na spomeniku palim borcima Ljubićke čete na brdu Ljubiću iznad Čačka.

Helerov primer nije bio usamljen – on nije jedini vojnik koji je prebegao iz Vermahta u partizane u Srbiji 1941. O ovom fenomenu (uključujući Helera) pišu dvojica nemačkih autora, Heintz Kühnrich i Frantz-Karl Hitze u knjizi *Deutsche bei Titos Partisanen 1941-1945*.

Slika Augusta Helera sa svojim partizanskim saborcima je postala poznata po zloupotrebi koji je načinio ravnogorski autor Miroslav Samardžić, predstavljajući je kao dokaz saradnje partizana sa Nemcima.

Povezano
--------

* Ustanak u Srbiji 1941.
* Čačanski partizanski odred

Izvori
------

1. 1 2  Milomir Jovanović, „Borci čačanskog kraja zauvek ostali na blokadi Kraljeva ustaničke 1941. godine", Narodni ustanak... str. 574
2. ↑  Radoslav S. Nedovic, Pantelija Vasovic: ZATAMNJENA ISTINA
3. ↑  Heintz Kühnrich i Frantz-Karl Hitze, *Deutsche bei Titos Partisanen 1941-1945*, Berlin-Köln, 1997.
4. ↑  „Милослав Самарџић: САРАДЊА ПАРТИЗАНА СА НЕМЦИМА, УСТАШАМА И АЛБАНЦИМА". Arhivirano iz originala na datum 2012-09-22. Pristupljeno 2012-12-11.
**Stephansdom** (prevedeno sa njemačkog **Katedrala sv. Stjepana**) je bečka katedrala, na istoimenom trgu *Stephansplatz* (Trg sv. Stjepana) u centru grada. Ona je sjedište bečkog nadbiskupa i Bečke katoličke dijeceze. Zbog svog živopisnog krova cik-cak uzorka i tornja visokog 136.7 m koji dominira vizurom grada, ona je jedan od najprepoznatljivijih simbola Beča.

Stephansdom je izgorio za vrijeme Bitke za Beč u aprilu 1945. tako da je temeljno rekonstruiran nakon rata sve do 1952.

Historija
---------

Tlocrt rasta crkve kroz vijekove
Prva crkva na tom mjestu podignuta je 1147. u romaničkom stilu. Ona je temeljno rekonstruirana u kasnoromaničkom stilu u 13. vijeku, ali je izgorjela 1258. tako da su od nje danas ostali jedini vidljivi tragovi na zapadnoj fasadi.

Veliki Gotički brod je izgrađen od 1304. do 1450. a gotički toranj i tornjići na južnom transeptu dovršeni 1433.

Centralni crkveni brod

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5  „*Saint Stephen’s Cathedral*" (engleski). Encyclopædia Britannica Online. Pristupljeno 29. 6. 2012.
2. ↑  „*Die Geschichte des Stephansdoms*" (njemački). Unsere Stephansdom. Pristupljeno 29. 06. 2012.

Vanjske veze
------------

***Stephansdom*** na Wikimedijinoj ostavi

* Službene stranice Stephansdoma ()
* Saint Stephen’s Cathedral na portalu Encyclopædia Britannica Online ()

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 244552003
* LCCN: n81082764
* GND: 4079282-1
* ULAN: 500312634
* NKC: kn20031103008

 |
**Kozje** (njemački: *Drachenburg*) je selo u Sloveniji od 655 stanovnika, ono je i administrativni centar Občine Kozje.

Geografske karakteristike
-------------------------

Kozje leži oko 24,3 km sjeveroistočno od Krškog i oko 36 km od Celja, pored granice sa Hrvatskom u Kozjanskom u kotlini rijeke Bistrice (pritoka Sutle).

Historija
---------

Kozje se prvi put spominje 1016 kao feudalni burg sa 30 kmetova. Nakon tog je iz tog nukleusa nastalo trgovište, ali kako nije nikada bilo utvrđeno, trpjelo je od turskih upada i epidemija pa je zamrlo.

Kozje je ponovno zaživjelo od sredine 19. vijek, kad je postalo sjedište poreznog i sudskog okruga. Tad se razvilo ugostiteljstvo i zanatstvo, tako da je već od 1828. imalo tri ljetna sajma.

I nakon Drugog svjetskog rata Kozje je nastavilo imati administrativnu funkciju, pa je sve do 1958. bilo sjedište općine, ali je tad fuzionirano u Općinu Šmarje pri Jelšah. Općina Kozje je obnovljena nakon osamostaljenja Slovenije 1992.

Izvori
------

1. 1 2 3 4  „Slovenia: Savinjska" (engleski). City population. Pristupljeno 16. 05. 2014.
2. 1 2 3  „Kozje" (slovenski). Slovenia info. Pristupljeno 21. 05. 2014.

Vanjske veze
------------

***Kozje*** na Wikimedijinoj ostavi

* Službene stranice Općine Kozje ()