recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Artur Horvat** (31. 12. 1895, Dombovar, Austro-Ugarska Monarhija - 24. 11. 1980, Zagreb), znameniti jugoslavenski liječnik, prvi požeški izučeni kirurg, učesnik Narodnooslobodilačke borbe (NOB) i potpukovnik Jugoslavenske narodne armije (JNA). Otac je uglednog jugoslavenskog ekonomista Branka Horvata.

Biografija
----------

Potpukovnik dr. Artur Horvat je rođen 31. 12. 1895 u ugarskom Dombovaru tijekom Austro-Ugarske Monarhije. Židovskog je podrijetla. Gimnaziju je završio 1914 u Varaždinu, a studij medicine 1921 u austrijskom Grazu. Kirurgiju i ginekologiju je specijalizirao do 1924 njemačkom Kielu, Hamburgu i Zagrebu, te se je usavršavao u Parizu i Baselu. Na početku 1925 imenovan je upraviteljem bolnice i voditeljem kirurškog odjela najprije u Petrinji pa u Pakracu. Potkraj 1933 dr. Horvat je došao u Slavonsku Požegu, gdje je bio vršitelj dužnosti upravitelja bolnice u izgradnji i voditelj kirurškog odjela, otvorenjem kojega u januaru 1934 u staroj gradskoj bolnici u Vučjaku započinje organizirana kirurška služba u Slavonskoj Požegi. 1936 uspio je završiti i otvoriti novu bolnicu, koju je vodio do 1941 kada je uspostavom Nezavisne Države Hrvatske (NDH) kao Židov bio otpušten i potom uhićen. U zatvoru ga je premlaćivao zloglasni zapovjednik policije u Slavonskoj Požegi Milivoj Ašner. Po izlasku iz zatvora radio je neko vrijeme u Banjoj Luci i Sarajevu, a potkraj 1944 se zajedno sa sinom Brankom priključio partizanima kao kirurg pozadinske bolnice 5. korpusa. Po svršetku Drugog svjetskog rata dr. Horvat je bio glavni kirurg 4. jugoslovenske armije, te načelnik kirurških odjela vojnih bolnica u Zagrebu i Skoplju. 1951 izabran je na poziciju predsjednika kirurško-ortopedske sekcije Zbora liječnika Hrvatske. Nakon demobilizacije u činu potpukovnika JNA, bio je primarijus kirurškog odjela u Općoj bolnici "Dr. Josip Kajfeš" (*danas "Sveti Duh"*), a potom je vodio kirurški odjel Opće bolnice u Bihaću. Tokom karijere dr. Horvat se bavio tromboemboličnom bolešću, a obrađivao je i druge kirurške probleme. Radove je objavljivao u časopisima "Liječnički vjesnik", "Münchener medizinische Wochenschrift", "Zentralblatt für Gynäkologie", "Vojnomedicinski pregled" i "Acta chirurgica Iugoslavica".

Dr. Artur Horvat je umro u Zagrebu 24. 11. 1980 godine.

Literatura
----------


|  |  |
| --- | --- |
| Partizanska spomenica 1941. | Portal NOBSegment isključivo posvećen **Narodnooslobodilačkoj borbi.** |

* Romano, Jaša (1980). *Jevreji Jugoslavije 1941-1945: žrtve genocida i učesnici narodnooslobodilačkog rata*, Beograd: Jevrejski Istorijski Muzej, Saveza jevrejskih opština Jugoslavije.
**Bitka kod Vihiersa** se odigrala 18. jula 1793. godine na zapadu Francuske za vrijeme Rata u Vendéeu između vandejskih kontrarevolucionarnih pobunjenika na jednoj, i snaga republikanske vlade na drugoj strani. Do nje je došlo nekoliko dana nakon što je republikanski general Jacques Marguerite Pilotte de La Barollière porazio pobunjenike u bitci kod Martigné-Brianda i zaposjeo mjesto Vihiers; taj uspjeh, međutim, nije iskorišten jer je njegova prethodnica, poslana da zauzme Coron, naišla na oko 600 Švicaraca i Nijemaca, bivših pripadnika kraljevske vojske koji su se pod vodstvom barona Kellera borili na strani pobunjenika. Zbog toga je Coron ostao u rukama pobunjenika, i u njemu su se brzo počele prikupljati u prethodnoj bitci raspršene snage, koje su sa vremenom narasle na 10.000 ljudi. Pobunjenici, međutim, nisu napali Vihiers još nekoliko dana, s obzirom da je njihov vrhovni vođa (*generalissimo*) Jacques Cathelineau 14. jula bio umro od rana zadobivenih u bitci kod Nantesa, pa je trebalo vremena da se izabere novi viđa. Lokalni katolički svećenik opat Bernier je predložio da zapovijedanje vojskom privremeno preuzmu Henri Forestier i Piron de La Varenne. Pobunjenici su Vihiers napali 18. jula oko podneva. Pobunjenici su brzo nadvladali republikance i ušli u grad, pri čemu republikanci uopće nisu pružili neki naročiti otpor. Posebno je to bio slučaj sa jedinicama pariških dobrovoljaca koje je vodio revolucionarni veteran Antoine Santerre - one su sa bojišta pobjgele bez borbe, a Santerre je, prema predaji, nastojeći što prije pobjeći, svog konja natjerao da preskoči zid visok pet stopa; taj je događaj bio maksimalno iskorišten od pobunjeničke propagande i velikim dijelom okončao Santerreovu vojničku karijeru. Republikanske snage su se povukle prema Saumuru.

Izvori
------

1. ↑  Ernest Colon : Cartes de lieux de batailles durant la guerre de Vendée

Literatura
----------

* Yves Gras, *La Guerre de Vendée*, éditions Economica, 1994, p. 56.
* Jean Tabeur, *Paris contre la Province, les guerres de l'Ouest*, éditions Economica, 2008, p. 112-113.
* Charles-Louis Chassin et Léon Hennet (1902). *Les volontaires nationaux pendant la Révolution*. L. Cerf (Paris). Volontaires. , p. 354. lire tekst na portalu gallica

Vanjske veze
------------

* Ernest Colon : Cartes de lieux de batailles durant la guerre de Vendée
**Boran Bego Kubala** (Split 18. listopada 1938. - Split, 30. kolovoza 2006.), Hrvatski nogometaš, jedan od trojice braće Bego. Igrao je za nekoliko nogometnih klubova, uključujući Hajduk, Varteks i NK Jadran iz Kaštel Sučurca (sezona 1963/64.), a još u juniorskim danima osvajao je pobjede na Kvarnerskoj rivijeri koja se održava svakoga lipnja od 1953.

Nakon povratka sa jedne utakmice Boran se u vlaku teško razbolio spavajući cijelu noć pokraj otvorenog prozora kojega je neko ostavio otvorenog, što mu je pogoršalo zdravstveno stanje, pa je ostao neaktivan oko godinu dana, a kasnije su mu rekli u Hajduku, da ne mogu igrati tri brata u istom klubu. Nakon toga odlazi u Varaždin gdje ostaje jednu sezonu, gdje mu opet zbog bolesti prigovaraju, na što Boran reagira tako da odlazi u svlačionicu i vraća se ravno u Split.

Ljubav prema *balunu* otjerala ga je sve do Crne Gore u Podgoricu gdje je trebao potpisati ugovor, ali se iz privatnih razloga vratio kući još isti dan.

Za Hajduk je Kubala nastupio u tri prijateljske utakmice. 

Prema njegovom bratu Ivi Boran bio je najtalentiraniji među njima. .

Nogometna karijera
------------------

Statistika u Hajduku

| Natjecanje | Nastupi | Golovi |
| --- | --- | --- |
| Prvenstvo | 0 | 0 |
| Kup | 0 | 0 |
| Superkup | 0 | 0 |
| Međunarodne | 0 | 0 |
| Splitski podsavez | 0 | 0 |
| **Ukupno** | **0** | **0**
 |
| Prijateljske | 3 | 0 |
| ***Sveukupno*** | **3** | **0** |

### Varteks

Nakon Hajduka Boran je jednu sezonu proveo u NK Varteks, nakon čega se vratio natrag u Split.

Privatni žvot
-------------

Nadimak Kubala dobio je od Hajdukove legende Bernarda Vukasa Bajde kojemu je on ličio na mađarskog nogometaša Kubalu. Uz dva spomenuta brata Zvonka i Ivu, Boran ima suprugu Anku, kćerku Zdenku koji su ostali iza njega, kao i dvoje unučadi.

Preminuo krajem osmog mjeseca 2006. i sahranjen na splitskom groblju Lovrinac.

Povezani Članci
---------------

* Ivo Bego
* Zvonko Bego

Izvori
------

1. ↑  Slobodna Dalmacija Ivo Bego kod Mosora: Udrija san onoga ko je to zaslužija!
2. ↑  Statistika na službenim stranicama HNK Hajduk
**Carlos Juan Finlay** (Camagüey, 3. prosinca 1833. – Havana, 20. kolovoza 1915.) je bio kubanski liječnik i epidemiolog najznačajniji po svom radu na proučavanju žute groznice, odnosno otkriću da su komarci prenosioci bolesti.

Finlay je rođen kao Juan Carlos Finlay Barres u tadašnjem Puerto Príncipeu 1833. godine. Otac mu je bio liječnik škotskog porijekla, a majka mu je bila francuskog porijekla. Školovao se u Francuskoj 1844. godine, ali se morao vratiti na Kubu na dvije godine zbog kolere. Nakon oporavka, godine 1848. vraća se u Europu, ali ostaje u Engleskoj čak dvije godine zbog političkih previranja. Kada je konačno došao do Francuske kako bi nastavio obrazovanje, obolio je od trbušnog tifusa pa se opet morao vratiti na Kubu.

Univerzitet u Havani nije želio priznati njegove europske akademske rezultate pa se upisao na Univerzitet Thomasa Jeffersona u Philadelphiji, gdje je usko surađivao sa Johnom Mitchellom i njegovim sinom Silasom, koji su nadgledali njegov studij. Diplomirao je 1855. godine. Tada se vratio u Havanu, gdje je 1857. godine otvorio oftalmološku ordinaciju, a tri godine kasnije otišao na dodatno jednogodišnje školovanje u Pariz.

U listopadu 1865. godine se oženio Adelom Shine, s kojom će imati tri sina – Charlesa, Georgea i Franka.

Kubanska vlada je 1879. godine poslala Finlayja da zajedno s američkom Komisijom za žuru groznicu izučava tu bolest. U Komisiji je djelovao i njegov sunarodnjak Arístides Agramonte. Nakon dvije godine je poslan kao kubanski delegat na međunarodnu konferenciju u Washingtonu. Na konferenciji je prvi puta ustvrdio kako žutu groznicu prenosi komarac, a godinu dana kasnije utvrdio je kako se radi o komarcu iz roda *Aedes* (kasnije je utvrđeno da se radi o vrsti *Aedes aegypti*). Dvadeset godina kasnije, kada je Komisija predvođena Walterom Reedom stigla na Kubu kako bi proučila bolest, Finlay je Reeda uspio uvjeriti u svoju teoriju o komarcima koji ju je subsekventno i potvrdio. Ovo otkriće je omogućilo suzbijanje žute groznice i spašavanje brojnih ljudskih života u Južnoj i Centralnoj Americi, kao i u južnom dijelu Sjedinjenih Država i u Africi.

Finlay je bio izrazito svestran naučnik, a iako je njegov primarni interes bila žuta groznica, bavio gubom, kolerom, biljnim bolestima, ali i gravitacijom. Tečno je govorio francuski, španjolski i engleski jezik, a mogao je čitati i latinski. Sedam je puta nominiran za Nobelovu nagradu za fiziologiju ili medicinu, ali ju nikada nije dobio. Godine 1908. Francuska mu je uručila orden Legije časti.

Umro je 1915. godine u svojoj kući u Havani od posljedica moždanog udara.
**Dominique-Jean Larrey** (Beaudéan, 8. srpnja 1766. - Lyon, 25. srpnja 1842.) je bio francuski kirurg, glavni kirurg Napoleonove vojske i jedan od najvećih inovatora na polju ratne kirurgije. Danas se Larrey smatra prvim modernim ratnim kirurgom. 

Larrey je rođen u selu Beaudéan u buržujskoj obitelji koja se ubrzo preselila u Bordeaux. S 13 godine je ostao bez roditelja, nakon čega je skrb o njemu preuzeo ujak Alexis, koji je bio glavni kirurg u Toulouseu. Nakon šest godina vježbeništva, odlazi u Pariz gdje studira kod velikog Desaulta, koji je u to vrijeme bio glavni kirurg u bolnici *Hôtel-Dieu de Paris*. Njegov studij prekinuo je rat. 

Za vrijeme Napoleonskih ratova, točnije od Italije 1797. pa sve do Waterlooa 1815. godine, Larrey je bio glavni kirurg Napoleonove vojske. U tom svojstvu, implementirao je moderne metode u ratnoj kirurgiji, terenske bolnice i ambulantne jedinice u vojsci. Vidjevši impresivnu brzinu francuske lake konjice na djelu, Larrey je ubrzo stvorio laku ambulantnu jedinicu koja je koristila isti sustav pri transportu ranjenika. Njegove reforme terenskih bolnica danas se smatraju pretećama suvremenih MASH jedinica. Larrey je zaslužan i za nastanak pravila o trijaži ratnih ozljeda, tretirajući tako ranjenike temeljem težine njihovih ozljeda, a ne nacionalnosti ili čina. Larrey je pružao medicinsku pomoć i francuskim i protivničkim vojnicima. 

Dana 12. svibnja 1807. godine, Larrey je postao nositelj odlikovanja *Légion d'honneur*. Tokom rata, bio je omiljeni Napoleonov liječnik, a 1809. godine je postao barun. Dvije godine kasnije, Larrey je predvodio kirurški tim koji je izveo prvu mastektomiju u vremenu prije anestetika. Operacija je izvršena na Frances Burney u Parizu. Njegov detaljni izvještaj s operacije dao je dobar uvid u odnose liječnika i pacijenta u XIX. vijeku, ali i u realizaciju operativnih zahvata u domu pacijenta. 

Tokom bitke kod Waterlooa, njegovu hrabrost na bojnom polju uočio je i vojvoda od Wellingtona, koji je svojim trupama naredio da ne pucaju u njegovom smjeru kako bi mogao prikupiti ranjenike. S druge strane, Prusi nisu bili tako blagonakloni prema njemu - zarobljen je i osuđen na smrt. Spasio ga je njemački kirurg koji ga je prepoznao i molio da ga se poštedi. Pošteda je djelomično mogla doći i od činjenice da je Larrey ranije spasio život Blücherova sina, nakon što je ovaj zarobljen od strane Francuza, zbog čega je i pozvan na večeru s pruskim zapovjednikom i vraćen u Francusku sa svečanom pratnjom. Ostatak svog života posvetio je pisanju i civilnoj medicini.

Preminuo je 25. srpnja 1842. u Lyonu. Njegov sin, Hippolyte, bio je kirurg cara Napoleona III.
**Sir Edmund Barton** (Sydney, 18. siječnja 1849. - Medlow Bath, 7. siječnja 1920.) je bio australski političar i sudac koji je od 1. siječnja 1901. do 24. rujna 1903. bio prvi premijer Australije. Osim premijerske funkcije, Barton je igrao i važnu ulogu u osnivanju Visokog suda Australije te je od 1903. do svoje smrti bio jedan od njegovih sudaca.

Barton se politikom počeo baviti jop tokom 1870-ih godina, a 1879. godine je izabran kao zastupnik u parlamentu Novog Južnog Walesa. Aktivno je doprinio pokretu za federalziaciju Australije tokom 1890-ih godina, a 1901. godine je sudjelovao na prvim saveznim izborima, na kojima odnosi pobjedu i jedno vrijeme biva šef vlade na čijem je čelu bila Protekcionistička stranka. Nijedna stranka nije osvojila većinu na izborima, ali su laburisti dali podršku protekcionistima tako da je Barton postao premijer.

Godine 1903. Barton je podnio ostavku na mjestu premijera kako bi postao sudac Visokog suda. Tu je dužnost obnašao sve do svoje iznenadne smrti. Umro je u hotelu Hydro Majestic, 7. siječnja 1920. od posljedica otkazivanja rada srca. Imao je 70 godina.


| * p
* r
* u
Premijeri Australije |
| --- |
| 
* Edmund Barton
* Alfred Deakin
* Chris Watson
* George Reid
* Alfred Deakin
* Andrew Fisher
* Alfred Deakin
* Andrew Fisher
* Joseph Cook
* Andrew Fisher
* Billy Hughes
* Stanley Bruce
* James Scullin
* Joseph Lyons
* Earle Page
* Robert Menzies
* Arthur Fadden
* John Curtin
* Frank Forde
* Ben Chifley
* Robert Menzies
* Harold Holt
* John McEwen
* John Gorton
* William McMahon
* Gough Whitlam
* Malcolm Fraser
* Bob Hawke
* Paul Keating
* John Howard
* Kevin Rudd
* Julia Gillard
* Kevin Rudd
* Tony Abbott
* Malcolm Turnbull
* Scott Morrison
* Anthony Albanese

 |  |
**Erih Jelinek** (Zagreb, 1910 - Zagreb, 2003), ugledni jugoslavenski i hrvatski profesor-stomatolog, učesnik Narodnooslobodilačke borbe (NOB) i major Jugoslavenske narodne armije (JNA).

Biografija
----------

Erih Jelinek je rođen 1910 godine u uglednoj zagrebačko-židovskoj porodici Đure i Elvire Jelinek. Erihov otac je bio zubar, a majka kućanica podrijetlom iz bogate banjalučke židovske porodice Fischer. Odrastao je uz mlađeg brata Hanziju koji je vrlo rano napustio rodni grad i Kraljevinu Jugoslaviju i odselio se u Palestinu. Medicinski fakultet dentalne medicine je završio 1937 u švicarskom Bazelu. Erih je nakon studija radio sa ocem u njegovoj privatnoj ordinaciji na Trgu bana Jelačića. Svoju prvu suprugu, Žuži Jelinek, je upoznao 1930-ih u Zagreb. Oženio ju je 14. 7. 1941, za vrijeme Drugog svjetskog rata, na Sušak gdje su oboje pobjegli pred ustašama tj. po uspostavi Nezavisne Države Hrvatske (NDH). Sa Žuži je imao dvoje djece: kći Dijanu i sina Ivicu. U novembru 1942 bio je interniran od talijanskih fašista u logor u Kraljevici, a početkom juna 1943 bio je odveden u logor na Rabu. Nakon kapitulacije Italije, 1943 godine, oslobođen je iz logora i odmah poslije se uključio u NOB. U partizanima je bio šef zubne ambulante Glavnog štaba Hrvatske i šef zubnog odjeljenja bolnice IV korpusa Narodnooslobodilačke vojske Jugoslavije (NOVJ). Erihovi roditelji su također uspjeli preživjeti Holokaust tako što su se sklonili na teritorij pod upravom talijana, te kasnije u Rim gdje su živjeli do smrti. Po završetku rata Erih je dobio čin majora u JNA i prvo vrijeme je rado u vojnoj bolnici u Zagrebu. Nakon nekog vremena zaposlio se kao asistent u Zavodu za dentalnu kirurgiju Sveučilišta u Zagrebu. Poslije je mukotrpnim radom postao profesor u Zavodu za dječju stomatologiju. Rastavši se od prve supruge Žuži, oženio se je za Veru Jelinek koja je bila dadilja njegove djece. Erih Jelinek je umro u Zagrebu 3. 12. 2003 i pokopan je na židovskom dijelu zagrebačkog groblja Mirogoj zajedno sa suprugom Verom.

Literatura
----------


|  |  |
| --- | --- |
| Partizanska spomenica 1941. | Portal NOBSegment isključivo posvećen **Narodnooslobodilačkoj borbi.** |

* Jelinek, Žuži (2014). *Žuži – Život Žuži Jelinek*, Zagreb: Nova knjiga Rast. ISBN 978-953-237-167-3
* Romano, Jaša (1980). *Jevreji Jugoslavije 1941-1945: žrtve genocida i učesnici narodnooslobodilačkog rata*, Beograd: Jevrejski Istorijski Muzej, Saveza jevrejskih opština Jugoslavije.
**Franz-Josef Jonas** (njemački izgovor: [fʀanʦ ˈjoːnas]; 4. listopada 1899. – 24. travnja 1974.) bio je austrijski političar, ujedno i sedmi Predsjednik Austrije, između 1965. i 1974.

Radio je na slaganju slova za tiskanje te je bio član Socijalno-demokratske stranke u Austriji. Nakon Drugog Svjetskog rata, otišao je u javnu Bečku politiku i bio gradonačelnik Beča, od 1951. do 1965. godine.1965. godine izabran je za predsjednika i ponovo izabran 1971. godine.

Jonas je bio i strastveni zagovornik esperanta i 1923. godine je postao dugogodišnji instruktor tog jezika. Njegovo obraćanje 1970. godine na Svjetskom kongresu esperanta, održanog u Beču, bilo je na esperantskom jeziku.

Umro je u uredu 1974. godine, četvrti uzastopni predsjednik sa takvom smrću.

U Beču postoji velika tramvajska stanica službenog naziva *Schottentor*, koja je sagrađena za vrijeme dok je Jonas bio gradonačelnik koja je kasnije imenovana po njemu (*Jonas-Reindl*).

1966. godine, dodijeljen mi je Veliki križ Kraljevskog norveškog reda Svetog Olafa s ovratnikom, i 1969. godine Pierre de Coubertin medalja.

Izvori
------

1. ↑  *Eŭropa Bulteno* de *Ондо de esperanto* Arhivirano 2007-09-27 na Wayback Machine-u (Europa Bilten val esperanto)
2. ↑  Informativni bilten broj 22, Odbor za međunarodne Olimpic, Chateau de de vide 1007 Lausanne, stranica 402

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 52460292
* ISNI: 0000 0001 0971 9183
* GND: 117175374
* SUDOC: 088981681

 |
**Jean Louis Xavier François Darlan** (Nérac, 7. kolovoza 1881. – Algiers, 24. prosinca 1942.) je bio francuski admiral i političar, jedan od vodećih ljudi u kolaboracionističkoj vladi Philippea Pétaina.

Darlan je 1902. godine diplomirao na mornaričkoj akademiji, a tokom godina se postepeno uspinjao po hijerarhiji 1929. je postao kontraadmiral, 1932. viceadmiral, a 1936. i admiral. Tri godine kasnije postao je admiral flote, što je bio za Darlana posebno stvoreni čin koji mu je dao zapovjedništvo nad cijelom mornaricom.

Nakon francuskog poraza od Trećeg Reicha u lipnju 1940. Darlan se priklonio kolaboracionistima i ušao u vladu maršala Pétaina. Od veljače 1941. do travnja 1942. bio je ministar vanjskih poslova i potpredsjednik vlade, a *de facto* premijer Višijevske Francuske. Godine 1942. se povukao iz politike kako bi postao vrhovni zapovjednik svih francuskih trupa koje su bile pod Višijem.

Dana 7. studenog 1942. Darlan odlazi u Algiers kako bi posjetio svog sina, koji je obolio od poliomijelitisa. Ipak, Darlan nije znao da će već sljedećeg dana, 8. studenog, Saveznici izvršiti invaziju na Francusku Sjevernu Afriku. Prije same invazije, prosaveznička skupina nepovezana sa Slobodnom Francuskom preuzela je kontrolu nad Algiersom u očekivanju invazije. Darlan je ubrzo uhapšen, no Saveznici su naišli na problem. Naime, nisu očekivali velik otpor trupa u Sjevernoj Africi, smatrajući kako će se iste predati i podrediti generalu Henriju Giraudu. Ipak, otpor je bio čvrst, a Giraud nije uživao nikakav autoritet. Znajući za Darlanov status, Saveznici su mu ponudili dogovor - Darlan je, kako bi dobio povlašteni status, trebao iskoristiti svoj status vrhovnog zapovjednika i narediti trupama u Sjevernoj Africi da se priključe Saveznicima. Admiral je pristao i izdao naredbu, koju su trupe instantno poslušale. Ovaj dogovor pokazao se izrazito kontroverznim te je izazvao bujne reakcije savezničkih vođa.

No, na Badnjak 1942. tokom poslijepodneva, dvadesetogodišnji monarhist i oponent režima u Vichyju, Fernand Bonnier de La Chapelle, ustrijelio je Darlana u njegovom uredu. Admiral je umro nekoliko sati kasnije, a Bonnier je odmah uhapšen, izveden pred sud i osuđen sljedećega dana. Strijeljan je 26. prosinca 1942. godine. Iako su postojale teze o britanskoj i američkoj umiješanosti u atentat, iste nikada nisu dokazane.

***François Darlan*** na Wikimedijinoj ostavi

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 22152711
* LCCN: n80148905
* ISNI: 0000 0000 8709 3625
* GND: 118678892
* SUDOC: 028251709
* BNF: cb12012591n (podaci)
* NKC: mzk2006337383
* BNE: XX1264183

 |
**Fuad I od Egipta** znan kao Aḥmed Fuad paša (Kairo, 26. mart 1868 - Kairo, 28. april 1936.) bio je prvi egipatski kralj od 1922. do 1936.

Biografija
----------

Rođen kao najmlađi sin Ismail-paše, Fuad je veći dio djetinjstva proveo sa ocem u egzilu u Napulju. Nakon školovanja na vojnoj akademiji u Torinu, vratio se u zemlju i radio čitav niz poslova u državnoj administraciji, čak je jedno vrijeme između 1908.-13. bio i rektor *Egipatskog univerziteta* (današnji Univerzitet u Kairu). 
Bio je i vrlo izgledni kandidat za albanskog kralja -1914. ali su ga na kraju Velike sile zaobišle u korist kršćanskog Vilhelma od Vida.

U jeku Prvog svjetskog rata - 1917. u vrijeme dok je Egipat još uvijek bio *Britanski protektorat*, Fuad je odabran za nasljednika svog rano umrlog brata - formalnog egipatskog sultana Huseina Kamela. Jer se Britancima
Kamelov sin bio nije sviđao, zbog sumnji da je lojalniji Osmanlijama, nego njima.

Po završetku rata 1919. Britanija je izrazila spremnost da pregovora o sporazumu koji će Egiptu pružiti veću 
samostalnost. Većina Egipćana pozdravila je tu perspektivu, ali razišli su se oko toga tko će formulirati i prezentirati egipatske zahtjeve Britancima.
Fuad je kao sultan, smatrao da ima dovoljnu podršku naroda, i da on treba voditi glavnu riječ u tim pregovorima. S druge strane lider vrlo popularne nacionalističke partije Vafd - Saad Zaglul, smatrao je da on pravi reprezent naroda, koji može voditi pregovore sa Britancima.

Polemika i nemogućnost dogovora između pristaša Fuada i Zaglula dovela je do kolapsa anglo-egipatskih pregovora. Britanija je na to odgovorila 1922. jednostranom 
deklaracijom o egipatskoj nezavisnosti, u skladu sa svojom kolonijalnom politikom, koja im je osiguravala velik utjecaj u budućoj Kraljevini Egipat. 
U skladu s tim je Fuad preuzeo titulu kralja 1922.

Ipak je ostao nezadovoljan britanskom jednostranom deklaracijom, pa se za svoje vladavine neuspješno borio za bolji bilateralni dogovor sa Britanijom.

Ostao je zapamćen po tom što je puno puta raspuštao parlament, nezadovoljan njegovim odlukama.

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5 6  „*Fuad-I, king of Egypt*" (engleski). Encyclopædia Britannica. Pristupljeno 6.07.2020.

Vanjske veze
------------

***Fuad I od Egipta*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Fuad-I, king of Egypt* ()

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Prethodnik: | **Egipatski kralj (1922. - 1936.)** | Nasljednik: |
| **-** | **Faruk I** |
**Félix Lancís Sánchez** (Havana, 20. studenog 1900. – Havana, 1976.) je bio kubanski liječnik i političar koji je u dva navrata obnašao dužnost premijera Kube; Lancís Sánchez je bio jedina osoba u historiji Kube koja je u dva navrata obnašala tu dužnost.

Studirao je medicinu na Univerzitetu u Havani, sudjelujući u djelovanju studentskih organizacija protiv režima Gerarda Machada. Godine 1934. bio je jedan od osnivača Kubanske revolucionarne partije (*Partido Auténtico*), mada je kasnije pristupio Stranci revolucionarne unije. Dana 10. listopada 1944. predsjednik Ramón Grau ga je imenovao premijerom nakon izborne pobjede PRC-a, međutim Lancís Sánchez je nakon samo godinu dana podnio ostavku.

Godine 1948. izabran je u senat te je nastavio igrati značajnu ulogu u svojoj stranci. Dana 6. listopada 1950. je ponovo imenovan premijerom, ali i ovoga se puta zadržao kratko, odstupivši 1. listopada 1951. godine, kada ga je Carlos Prío Socarrás imenovao ministrom obrazovanja. Umro je 1976. godine u Havani.

| * p
* r
* u
Premijeri Kube |
| --- |
| 
* Zayas (1940–1942)
* Zaydín (1942–1944)
* Alliegro (1944)
* Lancís Sánchez (1944–1945)
* Prío Socarrás (1945–1947)
* Castillo (1947–1948)
* Varona (1948–1950)
* Lancís Sánchez (1950–1951)
* Gans (1951–1952)
* Batista (1952)
* *upražnjeno* (1952–1954)
* Domingo (1954–1955)
* Montes (1955–1957)
* Agüero (1957–1958)
* Portuondo (1958)
* Güell (1958–1959)
* Cardona (1959)
* F. Castro (1959–2008)
* R. Castro (2008–2018)
* Díaz-Canel (2018–2019)
* Marrero Cruz (2019–danas)

 | Standard of the Prime Minister of Japan |
| *Italik* označava vršitelje dužnosti premijera |
**German** (Slabinja na Baniji, 8. avgust 1857 — Beč, 18. januar 1899) bio je episkop Srpske pravoslavne crkve.

Svetovni život
--------------

German Opačić rođen je u Slabinji, na Baniji, 8. avgusta 1857. godine od oca Marka, sveštenika, i majke Sofije. Osnovnu školu je završio u Vojniću, gimnaziju u Zagrebu i Novom Sadu. Izvesno vreme je studirao pravo u Zagrebu, a potom je završio Karlovačku bogosloviju 1884. godine. Od 1884. do 1890. godine bio je katiheta u gimnaziji, a od 1889. godine i profesor bogoslovije.

Monaški život
-------------

Konsistorijalnim beležnikom Arhidijeceze sremskokarlovačke je postao 1890. godine. Zamonašen u manastiru Kuveždinu od strane igumana Amfilohija (Jeremića). U čin jerođakona rukopoložen 24. aprila 1888. godine od patrijarha Germana. Za protođakona je proizveden 13. decembra 1890. od patrijarha Georgija, a 6. oktobra 1891. godine u čin arhiđakona. Na Božić iste godine je rukopoložen u čin prezvitera, dobivši u isto vreme naslov sinđela, a 6. oktobra 1891. proizveden u čin protosinđela.

Za episkopa bačkog jednoglasno je izabran 1893. godine, a posvećen na Đurđevdan 1894. godine od strane patrijarha Georgija i episkopa temišvarskog Nikanora i gornjokarlovačkog Mihaila.

Posle kraće bolesti, preminuo u Beču 18. januara 1899. godine i sahranjen u Platonovoj kapeli na Almaškom groblju u Novom Sadu.

Izvori
------

* Sava Vuković: Srpski jerarsi Arhivirano 2013-12-02 na Wayback Machine-u

Spoljašnje veze
---------------

* Zvanična stranica Eparhije bačke

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Prethodnik:**Vasilijan (Petrović)** | **episkop bački1893 — 1899.** | Nasljednik:**Mitrofan (Šević)** |
**Hrvoje Ćustić** (Zadar, 21. listopada 1983. - Zadar, 3. travnja 2008.), bivši hrvatski nogometaš, član NK Zadar. Umro je 3. travnja 2008. godine u zadarskoj bolnici, od teških ozljeda zadobivenih tijekom utakmice NK Zadar - HNK Cibalia koja se igrala 29. ožujka 2008.

Karijera
--------

Bio je talentirani nogometaš, igrao je na poziciji lijevog bočnog, ali u vremenu kada je Zadar vodio Stanko Mršić, igrao je u napadu zajedno sa Želimirom Terkešom. Prošao je i sve selekcije hrvatske mlade reprezentacije. Osim za Zadar, dvije godine je igrao i za NK Zagreb, a mjesec dana je proveo u Međimurju, da bi se nakon kratke avanture vratio u rodni Zadar.

Smrt
----

Na prvenstvenoj utakmici protiv Cibalije, 29. ožujka 2008. Hrvoje je u dvoboju sa mladim Tomislavom Jurićem, zaradio udarcem u betonski zid nagnječenje mozga i frakturu lubanje. Hitno je operiran iste večeri u zadarskoj bolnici. Stanje se pogošalo 2. travnja navečer, praćeno povišenom temperaturom, te je nastupila moždana smrt. Ujutro je umro, te je smrt službeno proglašena 3. travnja u 11:51.

Izvori
------

1. ↑  Umro Hrvoje Ćustić, dnevnik.hr, preuzeto 4. travnja 2008.

Vanjske poveznice
-----------------
**Hugues II od Le Puiseta** (ili **Hugo II od Jafe**) (o. 1106–1134) bio je križarski vitez i grof Jafe, koji je vladao od 1123. do 1132/34. i koji je digao neuspješni ustanak protiv jeruzalemskog kralja Fulka 1134.

Hugues je bio sin jafanskog grofa Huguesa I, od koga je naslijedio i matični posjed Le Puiset u Francuskoj. Oženio se za Emelotu (ili Emmu), nećaku jeruzalemskog patrijarha Arnulfa od Chocquesa, a bio je u rodbinskim vezama sa kraljicom Melisende, Fulkovom suprugom. 

Razlozi zbog kojih je Hugues digao ustanak nisu poznati, ali izvori sugeriraju da je korijen imao u sukobu između Fulka i Melisende, pri čemu su Hugues i Melisende bili predmet špekulacija o preljubničkoj aferi. Prema navodima Vilima Tirskog je Huguesa njegov posinak Gautier I Grenier, gospodar Cezareje, na sastanku Haute Coura (kraljevskog vijeća) optužio za veleizadju i zavjeru protiv kralja. Hugues je osporio optužbe te je odlučeno da će se presuda donijeti temeljem sudskog dvoboja. Na zakazani dvoboj se Hugues, međutim, nije odazvao te je proglašen krivim *in absentia*.

Hugues se utvrdio u Jafi i sklopio savez sa Egipćanima iz grada Askalon. Međutim, Fulk je opsjeo grad i brzo ga pokorio nakon što su Hugueovi vazali - Balduin od Ramle i Barisan, komandant grada - prešli na kraljevu stranu. Hugues je zarobljen, ali je Fulk prema njemu iskazao milost. Kao kaznu za veleizdaju (u koju velika većina javnosti nije vjerovala) je odredio trogodišnje progonstvo.

Dok je u Jeruzalemu čekao brod za Francusku i bacao kocke na ulici, iznenada ga je napao i teško ozlijedio jedan bretonski vitez. Napadač je uhvaćen, ali na sudu je odbio odati motiv i naručitelja napada; kralj je presudio da mu se odrežu svi udovi, ali i jezik; ovo potonje je shvaćeno kao pokušaj da se ušutka neugodni svjedok. Hugues je uspio doći do Apulije gdje mu je utočište pružio Roger II od Sicilije, ali je ubrzo preminuo od ozljeda.

Literatura
----------

* William of Tyre, *A History of Deeds Done Beyond the Sea*, Volume II. Trans. Emily Atwater Babcock and A. C. Krey. Columbia University Press, 1943.
* John L. La Monte, *Feudal Monarchy in the Latin Kingdom of Jerusalem, 1100-1291*. Mediaeval Academy of America, 1932.
* John L. La Monte, *The Lords of Le Puiset on the Crusades*. *Speculum* 17 (1942).
* Hans Mayer, *Studies in the History of Queen Melisende of Jerusalem*. Dumbarton Oaks Papers 26 (1972).
* Steven Tibble, *Monarchy and Lordships in the Latin Kingdom of Jerusalem, 1099-1291*. Clarendon Press, 1989.
**Isak Alkalaj** (Samokov, Kneževina Bugarska, 25. 11. 1882 – New York, Sjedinjene Američke Države, 29. 12. 1978), vrhovni rabin Kraljevine Jugoslavije do početka Drugog svjetskog rata i okupacije zemlje.

Biografija
----------

Rabin Isak Alkalaj je rođen 25. 11. 1882 godine u bugarskom gradu Samokov u porodici Avrama i Rebike Alkalaj. Kao dečak, sa roditeljima je preselio u Sofiju, a potom u Zemun. Otac mu je u Zemunu radio kao kantor u gradskoj sinagogi. Osnovnu školu i nižu realku završio je u Zemunu, a gimnaziju u Beogradu. Završio je Filozofski fakultet Univerziteta u Beču i Viši rabinski seminar. Rabinsku službu započeo je 1909 kao zastupnik sefardskog rabina u Kraljevini Srbiji, a 1911 postao je glavni rabin Kraljevine Srbije. Sa uspostavljanjem ustanove Vrhovnog rabinata 1923 godine, imenovan je za vrhovnog rabina Kraljevine Srba, Hrvata i Slovenaca tj. Kraljevine Jugoslavije. Na toj je dužnosti ostao do 1941 godine. Istovremeno je bio i predsednik "Saveza rabina Kraljevine Jugoslavije". Za vreme Balkanskih ratova, istakao se u prikupljanju pomoći za sanitet, ali je radio i na pridobijanju Jevreja u novooslobođenim krajevima za novu državu. Tokom Prvog svetskog rata, išao je u humanitarne misije u Italiju, Švajcarsku, Francusku i Englesku i prikupljao pomoć za vojsku Kraljevine Srbije. Po nalogu srpske vlade, išao je i u Sjedinjene Američke Države (SAD) da bi propagirao "jugoslovensku stvar" među tamošnjim Jevrejima. Bio je član Oblasnog odbora Crvenog krsta, te član i predsednik jevrejskog reda "Benei Brita" za Srbiju i njegove "Velike lože Jugoslavija". Jedan je od osnivača privremenog Glavnog odbora Saveza jevrejskih veroispovednih opština Jugoslavije 1919 godine. Za senatora po funkciji imenovan je 1932 godine. Također je bio jedan od predstavnika jugoslovenskih Jevreja na Prvom zasedanju "Svetskog jevrejskog kongresa" u Ženevi 1936. Aktivno se služio nemačkim, francuskim, engleskim, španskim i starohebrejskim jezikom. Nosilac je odlikovanja Svetog Save IV, III i I stepena. Objavio je više priloga o srpskim Jevrejima u "The American Jewish Year Book" 1918 godine. Izbegao je u SAD 1941 godine, te se nastanio se u Njujorku i bio aktivan član "Udruženja jugoslovenskih Jevreja u SAD-u". Rabin Isak Alkalaj je umro u Njujorku 1978 godine.

Odlikovanja
-----------

* Orden Svetog Save IV reda
* Orden Svetog Save III reda
* Orden Svetog Save I reda

Literatura
----------

* Nećak, Aleksandar (2011). *Znameniti Jevreji Srbije*, Beograd: Savez jevrejskih opština Srbije. ISBN 978-86-915145-0-1
**Jaan Anvelt** (Oorgu, 18. travnja 1884. – Moskva, 11. prosinca 1937.), estonski boljševički revolucionar, političar i pisac. Anvelt je bio najznačajniji estonski komunist u predsovjetskom periodu, sudionik Oktobarske revolucije te kasniji čelnik KP Estonije. Kasnije je bio i predsjedavajući Estonske radničke komune.

Rođen je u selu Oorgu 1884. godine. Školovao se za učitelja, a kratko je studirao i pravo u Sankt Peterburgu. Od 1905. do 1907. godine radio je kao učitelj, paralelno se uključivši u revolucionarne aktivnosti. Za vrijeme Oktobarske revolucije poveo je komuniste u Tallinnu te postao značajna politička figura u Estoniji na samom kraju Prvog svjetskog rata. Za vrijeme Estonskog rata za nezavisnost vodio je kratkotrajnu Estonsku radničku komunu, a nakon njezina kraha i priznanja estonske nezavisnosti otišao je u ilegalu.

Ponovo se pojavio kao jedan od vođa neuspjelog komunističkog puča 1924. godine, da bi naredne godine trajno otišao u Sovjetski Savez. Od 1925. do 1937. godine obnašao je različite javne dužnosti kao član Partije. Ipak, za vrijeme Velike čistke, Anvelt je 1937. godine uhapšen od strane NKVD-a. Tokom ispitivanja 11. prosinca 1937. godine, Anvelta je brutalno pretukao ispitivač Aleksandar Langfang; Anvelt je istoga dana umro od posljedica premlaćivanja a naknadno je proglašen narodnim neprijateljom. Rehabilitiran je 1956. godine za vrijeme vladavine Nikite Hruščova.

Anvelt se ženio tri puta. Prvi brak, od 1909. do 1910. godine, bio je u braku s estonskom socijaldemokratskom političarkom Almom Ostrom. Godine 1912. oženio je Ruskinju, J. Vasiljevu, u Sankt Peterburgu. Njegova treća supruga bila je Alise Stein-Anvelt; s njom je imao dvoje djece, kći Kimu i sina Jaana. Njegov unuk, Andres Anvelt, također je političar i član Socijaldemokratske partije Estonije.

Vanjske veze
------------

* 1 December 1924
* Commune of the Working People of Estonia
* Riigikukutamise kurb grimass (Estonian)[*mrtav link*]
* Aleksandr Ivanovich Langfang, murderer of Jaan Anvelt
* Jaan Anvelt at Estonian Writers' Online Dictionary

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 23516518
* LCCN: n83136142
* ISNI: 0000 0000 2644 8103
* GND: 1031783318
* SELIBR: 397534

 |
**Klementina Požgaj** (rođena: ***Švarc***) (Zagreb, 1896 - Zagreb, 25. 5. 1982), hrvatska karikaturistica židovskog porijekla.

Biografija
----------

Klementina Klema Požgaj je rođena 1896 u Zagrebu u židovkoj porodici arhitekta Alberta Švarca i supruge mu Ane. Ing. Švarc je bio poznat po svojim radovima na izgradnji Hrvatskog narodnog kazališta u Zagrebu (HNK). Klema se upisala u umjetničku školu kao mlada zagrebačka dama kod slikara i likovnih pedagoga Mencija Klementa Crnčića i Bele Čikoša Sesije koji su je vodili na putu akademizma. Tijekom školovanja profesor Ljubo Babić ju je fascinirao cinizmom prema svemu što je sladunjavo i dopadljivo, pa je Klema već u školi počela crtati kolege i profesore "s dodatkom ljute paprike". Još za studentskih dana 1919 Klema je postigla veliki uspjeh i renome izložbom svojih karikatura na savskom kupalištu koje je organiziralo "Društvo Savskih spasavalaca", u prilici kad je Franjo Gospodarić (*osnivač "Društva Savskih spasavalaca"*) u virovitoj Savi spasio lošeg plivača od sigurne smrti utapanjem. Profesoru Babiću se izložba toliko svidjela da joj je slijedeću sam predložio u zagrebačkom "Salonu Ullrich". Nakon završetka studija, Klema se udala za zagrebačkog doktora Aleksandra Blivajsa sa kojim je dobila potomstvo. Kasnije u životu se preudala za istaknutog jugoslavenskog arhitekta Zvonimira Požgaja. Klema se posve posvetila portretnoj karikaturi, a "Salon Urlich" povremenim izlaganjima karikatura. Iako je u svijesti široke likovne publike u prvom redu briljirala kao karikaturistica, ne znači da, pošto je bila solidno školovana slikarica, u njezinu opusu nema izvrsnih pastela i uljanih slika s motivima od mrtve prirode do pejzaža. Klema Požgaj je umrla u Zagrebu 25. 5. 1982 godine. Sahranjena je na židovskom dijelu zagrebačkog groblja Mirogoj.
**Kleopatra III** (grč. **Κλεοπάτρα**, 161-101. god. pre n.e.) bila je kraljica helenističkog Egipta iz dinastije Ptolemejida od 142. do 101. godine pre n.e.

Bila je ćerka Ptolemeja VI Filometora i Kleopatre II. Posle očeve smrti 145. god. pre n.e. njen brat Ptolemej VII je postao novi vladar voljom Kleopatre koja je delovala kao regent. S druge strane, njen stric Ptolemej VIII Fiskon pokušao je da se nametne za vladara. Prvo je ubio Ptolemeja VII i oženio se sestrom Kleopatrom II, a zatim, kako bi suzbio uticaj Kleopatre II, oženio se svojom sinovicom Kleopatrom III 142. god. pre n.e. Kleopatra rodila je Ptolemeju Fiskonu brojno potomstvo: Ptolemeja IX Latira, Ptolemeja X Aleksandra I, Kleopatru IV, Kleopatru Trifainu i Kleopatru Selenu I.

Ptolemej VIII Fiskon je preminuo 116. godine pre n.e. i testamentom je odredio Kleopatru III za naslednicu pri čemu je trebala za savladara da uzme jednog od sinova. Iako je Kleopatra želela da za savladara uzme Ptolemeja Aleksandra, stanovnici Aleksandrije su otvoreno bili za starijeg sina, Ptolemeja Latira, koji je u to vreme bio upravnik Kipra. Zatim je Ptolemej Latir zavladao kao Ptolemej IX, ali je Kleopatra već 110. izazvala njegovo svrgavanje i proizvela Ptolemeja Aleksandra za vladara. Međutim, Kleopatra je i posle toga podsticala rivalitet između sinova koji su se smenjivali na prestolu i 109. i zatim 107. godine pre n.e. Na kraju, Ptolemej X Aleksandar I je 101. naredio pogubljenje Kleopatre kako bi osigurao svoj vladarski položaj.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Prethodi:**Ptolemej VIII** i **Kleopatra II** | **Ptolemejska kraljica Egipta***Prva vladavina**sa Ptolemejem VIII i Kleopatrom II* | Slijedi:**Kleopatrom II** |
| Prethodi:**Kleopatra II** | **Ptolemejska kraljica Egipta***Druga vladavina**sa Ptolemejem VIII, Kleopatrom II, Ptolemejem IX i Ptolemejem X* | Slijedi:**Ptolemej X** |


***Kleopatra III od Egipta*** na Wikimedijinoj ostavi
**La Plata** je grad od 643,133 i aglomeracija od 852,800 stanovnika u argentinskoj provinciji Buenos Aires u kojoj je administrativni centar.

Kako je udaljena samo pedesetak km od centra Buenos Airesa dio je konurbacije toga grada u kojoj živi preko 15 miliona ljudi na površini od 4,000 km².

Karakteristike
--------------

La Plata se nalazi na istoku zemlje, prostire se u unutrašnjosti 9 km od južne obale i ušća Río de la Plate.

Historija
---------

La Plata je planski izgrađen grad
Nakon višegodišnjih političkih natezanja oko federalizacije zemlje i statusa glavnog grada Buenos Airesa, 1880. odlučeno je da on ima sličan status kao i američki Washington, D.C. a da Provincija Buenos Aires ima drugi administrativni centar.

Mjesto za gradnju budućeg administrativnog centra odabrao je u martu 1882. tadašnji guverner Provincije Buenos Aires - *Dardo Rocha*. To je bila Ensenada koja je već bila povezana željeznicom sa Buenos Airesom. 
Plan za izgradnju novog grada napravio je inženjer Pedro Benoit.

La Platu je službeno osnovao guverner Dardo Rocha 19. novembra 1882. polaganjem kamena temeljca.

Između 1952. i 1955. grad se zvao **Ciudad Eva Perón**, po umrloj supruzi predsjednika Juana Peróna, ali mu je vraćeno orginalno ime nakon njegova svrgavanja u puču.

Nekadašnja industrijska zona sa lukom, rafinerijom nafte i čeličanom između grada i estuarija, podjeljena je 1957. na dva grada Ensenadu i Berisso.

Znamenitosti
------------

Pored širokih avenija, velikih parkova i trgova grad ima brojne historicističke palače građene za državnu administraciju. Uz to ima impresivnu biblioteku, neogotičku katedralu, astronomski opservatorij i muzej povezan sa Univerzitetom La Plata (1897.), koji imajednu od najvažnijih paleontoloških i antropoloških kolekcija u Južnoj Americi.

La Plata je danas sjedište brojnih istraživačkih instituta i akademija.

Izvori
------

1. 1 2 3 4  „*19 de Noviembe: Fundacion de la Ciudad de La Plata como nueva capital provincial*" (španjolski). Suteba. Pristupljeno 02.11.2023.
2. 1 2 3 4 5  „*La Plata in La Plata (Buenos Aires)*" (engleski). City Population. Pristupljeno 02.11.2023.
3. 1 2  „*La Plata Agglomeration in Buenos Aires*" (engleski). City Population. Pristupljeno 02.11.2023.
4. 1 2 3 4 5 6  „*La Plata Argentina*" (engleski). Encyclopaedia Britannica. Pristupljeno 02.11.2023.
5. ↑  „*Megacity Buenos Aires*" (engleski). Wydawnictwa Uniwersytetu Warszawskiego. Pristupljeno 02.11.2023.

Vanjske veze
------------

***La Plata, Argentina*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Municipalidad de La Plata* (službene stranice) ()
Mississippi State Penitentiary
**Luke Woodham** (rođen 5.2. 1981.) je osuđeni američki ubica i bivši stanovnik grada Pearl (Mississippi) u državi Mississippi koji je godine 1997. ubio troje ljudi, uključujući vlastitu majku, te ranio njih 7. Trenutno služi kaznu doživotnog zatvora.

1.10. 1997. je tada 16-godišnji učenik Luke Woodham brutalno pretukao i izbo nožem vlastitu majku, 50-godišnju Mary Woodham. Nakon što je ona od ozljeda preminula, uzeo je pušku te je sakrio ispod dugog kaputa. Potom se dovezao do svoje srednje škole gdje je otvorio vatru na učenike. Tom prilikom je ubio svoju bivšu djevojku Christinu Menefee i njenu prijateljicu Lydiu Dew, a ranio je još 7 ljudi.

Njegov ubilački pohod je zaustavio pomoćnik direktora škole Joel Myrick, koji se uspio dočepati pištolja iz svog automobila te razoružati mladog Woodhama. Kada ga je upitao zašto je učinio takvo krvoproliće, Woodham je Myricku rekao "Život mi je nanio nepravdu, gospodine".

Woodham je priznao ubistvo i ranjavanje svojih kolega, ali ne i majke, rekavši da se ne sjeća tog incidenta. Suđeno mu je dva puta - za napad na školu i ubistvo majke - i oba slučaja je tvrdio da je bio neuračunljiv prilikom počinjenja zločina. Porote su ga oba slučaja proglasile krivim, te je osuđen na doživotni zatvor.

Woodhamov zločin je bio jedan od mnogih slučajeva oružanih napada na škole koji su dobili na učestalosti i medijskoj pozornosti u SAD u drugoj polovici 1990-ih.

Eksterni linkovi
----------------

* Court TV Online - Mississippi vs Woodham
* Woodham Updates (Final conviction)
* CNN - Teen guilty in MIssissippi school-shooting
* Mississippi Department of Corrections file on Luke Woodham
**Marijan Hanžeković** (Zagreb, 18. 1. 1952. – Zagreb, 28. 1. 2018.), jugoslavenski i hrvatski pravnik. Rođen u obitelji intelektualaca; otac Marijan bio je financijski stručnjak i profesor na Ekonomskom fakultetu u Zagrebu, majka Nada liječnica. U Zagrebu je 1970. završio klasičnu gimnaziju i 1975. diplomirao na Pravnom fakultetu u Zagrebu. God. 1978. otvorio je odvjetničku pisarnicu u Zagrebu i početkom 1980-ih bio angažiran u velikim predmetima privrednog kriminala (slučajevi Ina, Kajfež, Belupo). Uspjevši nagovoriti civilista Milana Radakovića da zajedno otvore ured, 1994. s kolegama osnovao odvjetničko društvo Hanžeković, Radaković & partneri (kasnije Hanžeković & partneri), koje je s vremenom postalo najveća advokatska kancelarija u Hrvatskoj s gotovo 200 zaposlenih. Angažirani član Hrvatske odvjetničke komore i njezin predsjednik od 1994. do 2000. Zastupanjem velikih poduzeća i institucija u ovršnim postupcima protiv građana postao u javnosti poznat kao »kralj ovrha«. Vlasnik štedionice, farmaceutskog poduzeća (Veterina, od 2008. Genera) i dr. U svibnju 2014. od Hypo Alpe-Adria-Bank preuzeo medijsku kuću Europapress holding (*Jutarnji list*, *Slobodna Dalmacija*, *Sportske novosti*, *Globus* i dr.), koja je u srpnju 2016. preimenovana u Hanza Media. Član Hrvatske narodne stranke i Hrvatske socijalno-liberalne stranke. Aktivan u sportskom životu; predsjednik Košarkaškog kluba Zagreb (2000–07. i 2017–18), osnivač i predsjednik Hrvatskog košarkaškog saveza (1998–99), predsjednik Zagrebačkog zrakoplovnog saveza (od 2009) te Hrvatskog jedriličarskog saveza (2011–12). Bio je slobodni zidar i rizničar Velike lože Hrvatske. Odazvavši se pozivu Franje Lukovića, postao član Trilateralne komisije. Kolekcionar i vlasnik zbirke umjetnina hrvatskih slikara i kipara 19. i 20. st. Od posljedica raka gušterače umro je 28. I. 2018. u Zagrebu.

Vidi još
--------

* Hanza Media

Izvori
------

1. 1 2 3 4  „PREMINUO ODVJETNIK MARIJAN HANŽEKOVIĆ Jutros u Zagrebu otišao je ugledni pravnik, uspješan poduzetnik, sportski djelatnik i ljubitelj umjetnosti". *Jutarnji list*. 28. I. 2018. Pristupljeno 29. I. 2018.
2. ↑  „Umro Marijan Hanžeković". *Index.hr*. 28. I. 2018. Pristupljeno 29. I. 2018.

Eksterni linkovi
----------------

* Marijan Hanžeković, biografija na portalu *Večernjeg lista*
* »VELIKA BIOGRAFIJA Kako je Hanžeković postao najmoćniji i najomraženiji Hrvat«, *Index.hr*, 28. I. 2018.
* Marijan Hanžeković na Biografija.com
* Izvori o Marijanu Hanžekoviću na Scribdu
**Masakr u Aramoani** (engl. ) je bio niz ubistava koja su se dogodila 13. novembra 1990. u mjestu Aramoana, nedaleko od Dunedina na Novom Zelandu. Započela su nakon što se počinitelj, nezaposleni žitelj David Malcolm Gray, posvađao sa svojim susjedom Garryjem Holdenom, te ga ubio hicem iz vatrenog oružja. Nakon toga je krenuo ubiti njegove kćeri i djevojku, te nastavio pucati na druge susjede i namjernike koji su, čuvši komešanje, došli u pomoć. O incidentu je obaviještena lokalna policija, čija su dva pripadnika pokušala bez uspjeha uhapsiti Graya; pri tome je ubijen policijski narednik Stewart Guthrie. Gray je nastavljao pružati otpor policiji, čak i nakon što je sljedeći dan u Aramoanu došla specijalna antiteroristička jedinica, čijeg je pripadnika lakše ranio. Njeni pripadnici su ga na kraju pogodili s nekoliko metaka, te je nedugo nakon hapšenja umro. Gray je prije pogibije izazvao smrt 13 osoba, od kojih je najmlađa imala 6 godina. Taj je događaj postao najgore masovno krvoproliće u modernoj novozelandskoj historiji. Istraga, koja je otkrila kako je Gray kod sebe imao arsenal godinama legalnog kupljenog oružja, je potakla izmjene zakona u smjeru strože kontrole nad vatrenim oružjem.

O događajima u Aramoani je 2006. godine snimljen igrani film *Out of the Blue*.

Vanjske veze
------------

* Firing at Sundown Arhivirano 2005-04-26 na Wayback Machine-u article in *TIME magazine,* 26 November 1990
* The Aramoana Massacre article at crime.co.nz — contains some inaccuracies with timeline.
**Michèle Arnaud**, rođena kao **Micheline Caré** (Toulon, 18. ožujka 1919. – Maisons-Laffitte, 30. ožujka 1998.) bila je francuska pjevačica, producentica i rediteljica. Njezine kćerke su pjevačica Dominique Walter te fotografkinja Florence Gruère. 

Dobitnica je Ordena Legije časti te odlikovanja *Ordre des Arts et des Lettres*. Bila je prva pjevačica za Luksemburg na prvom Eurosongu. Pjevala je pjesmu "Ne crois pas", a kasnije i "Les amants de minuit". Njen plasman za obje pjesme ostao je nepoznat.

Po završetku osnovnog obrazovanja u Cherbourgu, otišla je u Pariz, gdje je upisala *École libre des sciences politiques*. Istovremeno je posvećivala kabare klubove kao što su *Le Tabou* i *La Rose Rouge*. Dana 11. srpnja 1962. pojavila se u prvoj televizijskoj emisiji uživo sa satelitske televizije iz Francuske u Sjedinjenim Državama. Zbog orbitalne staze novootvorenog američkog satelita, Telstar, program je trajao samo dvadeset minuta. S njom se iste večeri pojavio i Yves Montand. 

Kasnije se posvetila proizvodnji dokumentarnih filmova. U vlastitoj je produkciji snimila film o Henryju Milleru. Preminula je 30. ožujka 1998. a 30. rujna su njeni ostaci premješteni na pariško groblje Montparnasse.

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 7591836
* ISNI: 0000 0000 7699 4428
* GND: 1111042403
* SUDOC: 086949985
* BNF: cb14057631c (podaci)
* MusicBrainz: 9e4bf2a9-1971-42d2-8742-f9edb00501c2

 |