recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Rene Duguay-Trouin
**Duguay-Trouin** (1673. – 1736.) je bio poznati francuski moreplovac i gusar.

Rodom iz Saint-Maloa, na brod se prvi put ukrcava u šesnaestoj godini. Kao član posade gusarskog broda *La Trinite* vrlo brzo odaje svoju ratobornu narav koju će ubuduće samo potvrđivati. Dvije godine kasnije dobiva svoje prvo zapovjedništvo. U dobi od 23 godine predstavljen je kralju Louisu XIV kao nada francuske mornarice. Zatim se otiskuje na sve odvažnije i dulje ekspedicije, a 1711. (tek mu je 38 godina) preuzima zapovjedništvo na flotom od 17 gusarskih brodova, od ćega sedam linijskih brodova, s ukupno 5700 ljudi. Nakon tromjesečne plovidbe flota napada Rio de Janeiro, tada na glasu kao neosvojivu portugalsku utvrdu. Flota Duguaya-Trouina iskrcava 3300 ljudi i poslije jedanaest dana opsade, Rio de Janeiro je osvojen jurišem. Duguay-Trouin traži golemi otkup od Portugalaca. Dva mjeseca kasnije, uništava neprjateljsku flotu i odlazi s 20 milijuna u svojim škrinjama. Pad Rio de Janeira od ruku francuskih gusara imao je strahoviti odjek i potaknuo Britance i Nizozemce da pojačaju obranu svojih kolonija.

Duguay-Trouin je svoju pomorsku karijeru okončao kao zapovijednik ratnih brodova sa zadatkom da štiti francusku trgovačku flotu od korsara iz Alžira. Umro je 1736. prerano ostario od mnogih borbenih pohoda.

***Rene Duguay-Trouin*** na Wikimedijinoj ostavi

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 39418628
* LCCN: n50039010
* ISNI: 0000 0000 8118 0832
* GND: 119094975
* SUDOC: 030268818
* BNF: cb12172082q (podaci)
* NLA: 35048248
* BNE: XX1635534

 |
**Prugasta hijena** (lat. *Hyaena hyaena*) je sisavac iz reda zvijeri i porodice *Hyaenidae*.

Ova vrsta je na nižem stupnju opasnosti od izumiranja i smatra se skoro ugroženim taksonom.

Područje rasprostiranja prugaste hijene obuhvaća veći broj država u Africi i Aziji. Vrsta ima stanište u: Turskoj, Tanzaniji, Butanu, Nepalu, Iranu, Iraku, Saudijskoj Arabiji, Egiptu, Libiji, Alžiru, Maroku, Mauretaniji, Maliju, Nigeru, Nigeriji, Kamerunu, Etiopiji, Keniji, Armeniji, Azerbejdžanu, Gruziji, Burkini Faso, Čadu, Džibutiju, Senegalu, Tunisu, Jordanu, Libanonu, Omanu, Tadžikistanu, Turkmenistanu, Uzbekistanu, i Jemenu. Vrsta je možda izumrla u Kuvajtu, Kataru i Ujedinjenim Arapskim Emiratima. 

Staništa prugaste hijene su: šume, polupustinje i pustinje do 3300 metara nadmorske visine.

Izvori
------

1. ↑   Preuzeto 26. 7. 2012.

Vanjske veze
------------

Ostali projekti

|  |  |
| --- | --- |
|  | U Wikimedijinoj ostavi nalazi se članak na temu: **Prugasta hijena** |
|  | U Wikimedijinoj ostavi ima još materijala vezanih za: **Prugasta hijena** |
|  | Wikivrste imaju podatke o: **Prugasta hijena** |
|  |
| --- |
|  *Ovo je glavno značenje pojma **Vrulja**. Za druga značenja, v. Vrulja (razvrstavanje).* |

Vrulja kod Brela
Vrulja
**Vrulja** (vruja, vrilo) je izvor ispod površine mora. Vrulja je potopljeni speleološki objekt, tipičan za kršku geomorfologiju. Kroz vrulju iz krškog sustava u more utječe podzemni tok ili rijeka ponornica. U okolici vrulje, za razliku od ušća rijeke, postoji difuzno područje bočate vode u kojem salinitet raste s udaljenošću (ovisno o morskim strujama). Postoje stalne i povremene vrulje.

Nastanak
--------

Vrulje su se formirale kao izvori, tipično speleološki objekti jamskog tipa, prije i za vrijeme posljednjeg ledenog doba. Postglacijalni porast mora dovodi ih ispod morske površine, no hidrostatički tlak vode u krškom sustavu je dovoljan da osigura istjecanje svježe vode u more i spriječi ulazak mora u sustav.

Stalne vrulje
-------------

To su vrulje u kojima je vodeni tlak uvijek dovoljan da osigura stalno istjecanje svježe vode u more. Najčešće se nalaze na obali, iako ih nekoliko manjih ima i pored većih otoka, npr Cresa. Te su vrulje spojene na krški sustav čije su rezerve vode dovoljno velike, ili je slivno područje dovoljno prostrano da i tijekom dugotrajne suše ima dovoljan priljev vode. Najviše stalnih vrulja ima u podnožju velikih planina – Učke, Velebita, Biokova i u Konavlima.

Povremene vrulje
----------------

Vrulje iz kojih voda izvire samo u razdobljima s dovoljno padalina, dok u razdoblju suše prestaje istjecati. Takve vrulje tipične su za jadranske otoke i za poluotok Pelješac, ali se javljaju i uz niske dijelove obale. U periodima suše obično kroz njih u periferni dio sustava prodire morska voda.

Kvaliteta vode
--------------

Iz stalnih vrulja tipično izvire potpuno čista pitka voda, zasićena kalcijevim karbonatom i lagano lužnata. Kvaliteta vode može biti narušena u slučaju da voda potječe iz ponornice ili da je zagađenje dospjelo procjednim vodama npr. iz kanalizacije ili odlagališta otpada. 

U povremenim vruljama može doći do dugotrajnog istjecanja bočate vode nakon perioda suše, posebno ako se iz sustava koji napaja vrulju voda crpi.

***Vrulja*** na Wikimedijinoj ostavi
**Renaud Lavillenie** (fonetski:Reno Lavileni; 18. septembar 1986 -) je francuski skakač s motkom, najpoznatiji po tome što je 15. februara 2014. oborio svjetski rekord skočivši više od 6,16 m.

Lavillenie je također osvojio zlatnu medalju na Olimpijadi 2012.. Osim toga je osvojio jednu zlatnu medalju na Svjetsko dvoransko prvenstvo, dvije zlatne medalje na evropskim prvenstvima i tri zlatne medalje na evropskim dvoranskim prvenstvima. Također je osvojio jednu srebrnu i dvije brončane medalje na svjetskim prvenstvicma.

Njegov mlađi brat Valentin Lavillenie je također skakač s motkom.

Izvori
------

1. ↑  Renaud Lavillenie - profil na stranici IAAF
2. ↑  „Lavillenie’s 6.03m clearance dazzles Paris". International Association of Athletics Federations. 5 March 2011. Pristupljeno 6. III 2011.

Vanjske veze
------------

***Renaud Lavillenie*** na Wikimedijinoj ostavi

* Renaud Lavillenie at Sports-Reference Arhivirano 2013-09-21 na Wayback Machine-u
* IAAF profile of Renaud Lavillenie
Termopauza ili egzobaza je granični sloj između termosfere i egzosfere
**Termopauza** ili **egzobaza** je granični sloj Zemljine atmosfere, između termosfere i egzosfere. 

Ispod egzobaze, atmosfera se određuje da sudjeluje u primanju Sunčevog zračenja ili insolacije, zbog prisustva težih plinova, kao što je na primjer jednoatomni kisik. Sunčeva konstanta se određuje za egzobazu. Iznad nje, egzosfera sadrži najlakše ostatke plinova, kao što su vodik i helij, sa vrlo velikim putanjama prije bilo kakvog sudara. 

Točna visina egzobaze se dosta mijenja, ovisno o unosu energije sa Sunca kao što je Sunčev vjetar, o dobu dana, godišnjem dobu itd. i može biti 500 km do 1000 km iznad površine Zemlje. Jedan dio magnetosfere prolazi kroz egzobazu. 

Iako je to sloj atmosfere, tlak je toliko mali, da ga neki smatraju i kao dio vanjskog svemira. Sateliti u orbiti ne doživljavaju značajno zagrijavanje zbog atmosfere, ali s vremenom ipak malo propadaju. Ispod egzobaze su prisutni Međunarodna svemirska postaja, Space Shuttle i Sojuz.

Izvori
------

* Gerd W. Prolss: *Physics of the Earth's Space Environment: An Introduction*
**Klasa *Končar*** (**401**) klasa je od šest raketnih topovnjača izgrađenih za nekadašnju jugoslavensku ratnu mornaricu.

Razvoj
------

Početkom sedamdesetih godina u SFRJ započeo je razvoj raketne topovnjače tipa 401 (projekt *"Vrbas"*), broda prvenstveno namijenjenog za protuzračnu i protubrodsku zaštitu raketnih čamaca. Prvi brod u klasi porinut je 15. listopada 1976. godine, a u flotnu listu uveden je 14. veljače 1977. godine. U brodogradilištu Kraljevica do 1983. godine izgrađeno je još pet brodova ove klase.

Opis
----

Trup raketne topovnjače izrađen je od čelika debljine 3 do 12 mm, ima poludeplasmansku formu i podijeljen je na 11 vodonepropusnih odsjeka. Brod zadržava plovnost u slučaju plavljenja bilo koja dva susjedna odsjeka. Nadgrađe je izrađeno od duraluminija debljine 2 do 10 mm.

Kombinirana pogonska grupa (CODAG) sastoji se od dvije plinske turbine "Proteus" snage po 3310 kW i dva dizel motora MTU 16V 538 TB91 snage po 2648 kW. Snaga se prenosi na četiri propelera,sa sistemom upravljanja pomocu prekretnih propelera KaMeWa. Dizel motori predstavljaju glavni pogon i koriste se za plovidbu u normalnim uvjetima, dok su plinske turbine namijenjene za postizanje većih brzina u borbi. S pogonom samo na dizel motore brod ima maksimalnu brzinu 25 čvorova, samo s plinskim turbinama 28 čvorova, a maksimalna brzina je 40 čvorova.

Naoružanje raketne topovnjače sastoji se od dva lansera za protubrodske rakete P-20 (NATO oznaka SS-N-2 Styx), dva univerzalna topa Bofors Mk.1 (YU SAK L/70) kalibra 57 mm, lansera IC i radarskih mamaca "Barricade" i četiri dvocijevna lansera osvjetljavajućih raketa "Svitac" kalibra 128 mm. Na dva zadnja broda u klasi (RTOP-405 i 406) umjesto dva lansera raketa "Svitac" postavljeni su lanseri radarskih mamaca 57 mm Bofors. Nakon modernizacije jedan brod iz klase je umjesto krmenog topa 57 mm naoružan šestocijevnim rotirajućim topom 30 mm AK-630M.

Nakon zarobljavanja RTOP-21 Šibenik (ranije RTOP-402 Vladimir Ćetković), umjesto dva P-20 Styx projektila, postavljena su 2 (+2) RBS-15.

Izvori
------

***Raketne topovnjače klase Končar*** na Wikimedijinoj ostavi

* Naoružanje i vojna oprema - RTOP-401

| * p
* r
* u
Raketne topovnjače klase *Končar* |
| --- |
| 
* RTOP-401 *Rade Končar*
* RTOP-402 *Vlado Četković* (RTOP-21 *Šibenik*)
* RTOP-403 *Ramiz Sadiku*
* RTOP-404 *Hasan Zahirović*
* RTOP-405 *Jordan Nikolov*
* RTOP-406 *Ante Banina*

 |
Skica rakete na kruto gorivo
Američka raketa Scout u letu
**Raketa na kruto gorivo** je tip rakete čiji motor koristi kruto gorivo. Predstavlja najstariju vrstu raketnog pogona i korištena je uz pomoć baruta još od 13. vijeka od strane Kineza, Mongola, Indijaca i muslimana. Raketni pogon na kruto gorivo koristi smjese koje sadrže i gorivo i oksidans, kao što je npr. bezdimni barut. Danas se češće rabi vrlo fini aluminijski prah (gorivo) pomiješan s amonijevim perkloratom (oksidans), te povezan aditivima u viskoelastičnu masu. Kao oksidans ponekad se koristi i amonijev nitrat. Kruto gorivo ima manji specifični impuls nego tekuće, a prilikom izgaranja gorivo je izloženo velikim naprezanjima zbog izrazito visokih tlakova. Nedostaci raketa s ovakvim gorivom su gotovo nemoguće upravljanje potiskom, gašenje ili ponovno paljenje motora jer se nakon paljenja goriva reakcija nadalje odvija spontano, te osjetljivost na oštećenja prilikom proizvodnje koja mogu dovesti do eksplozije raketnoga motora. Također, amonijev perklorat je nagrizajući i otrovan, te produkti njegova gorenja uništavaju ozonski sloj. Prednost krutih goriva je što uz pravilno održavanje mogu biti spremni za upotrebu dulje vrijeme i rad s njima znatno je lakši nego s tekućim gorivima, zbog čega se često rabe u vojne svrhe odnosno u astronautici za prve stupnjeve raketa-nosača (rakete potisnice) ili raketoplana.

Povezano
--------

* Raketa na tekuće gorivo
* Raketa na hibridno gorivo

Vanjske veze
------------

***Raketa na kruto gorivo*** na Wikimedijinoj ostavi

* (`en`) Robert A. Braeunig: *Rocket Propulsion – Solid Rocket Motors*
* (`en`) Andre Bedard: *Composite Solid Propellants*, Astronautix
* (`en`) NASA: *Practical Rocketry* Arhivirano 2006-10-04 na Wayback Machine-u
* (`en`) NASA: *Solid Rocket Engine*
* (`en`) ESA: *Solid and Liquid Fuel Rockets*
* (`en`) AllStar: *Practical Rocketry – Solid Propellant Rockets* Arhivirano 2006-06-18 na Wayback Machine-u
**Sarca** (čita se **Sarka**) je rijeka u Sjevernoj Italija duga 78 km, ako joj se pribroji rijeka Mincio, koja je njen logički nastavak iz jezera Garda, tad Sarca-Mincio ima čak 194 km.

Hidrografija
------------

Sarca nastaje spajanjem alpskih brzaka Sarca di Campiglio (izvire u Dolomitima), Sarca di Nambrone (izvire iz jezera Vedretta na nadmorskoj visini od 2 612 m.) i Sarca di Genova (izvor jezero Scuro na nadmorskoj visini od 2 668 m. kod mjesta Pinzolo na nadmorskoj visini od 770 m.

Od tamo teče prema jugu, preko kotline Rendena sve do gradića Tione di Trento, a zatim prelazi Giudicarie kroz uske klance kao što su Scaletta i Limaro sve do mjesta Torbole, gdje uvire u Lago di Garda.
Sacra je alpska rijeka, sa najvećom količinom voda u ljeto, kad se tope ledenjaci, a vrlo malo voda u zimu.

Sliv rijeke Sarca iznosi 1291 km².

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5 6   „*Parliamo del Mincio*" (talijanski). Fiumi Italiani. Pristupljeno 31. 08. 2013.
2. 1 2 3  „*Il Mincio*" (talijanski). La città di Mantova. Arhivirano iz originala na datum 2013-09-27. Pristupljeno 31. 08. 2013.

Vanjske veze
------------

***Sarca*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Il Mincio* na portalu La città di Mantova  Arhivirano 2013-09-27 na Wayback Machine-u (`it`)

|  |  |
| --- | --- |
|  | *Ovaj članak o **geografiji** je u začetku. Možete pomoći Wikipediji tako da ga proširite*. |
**Václav Neumann** (Prag, 29. rujna 1920. – Beč, 2. rujna 1995.) bio je češki dirigent i violinist.

Biografija
----------

Rođen je u Pragu, gdje je na Praškom konzervatoriju studirao violinu i dirigiranje. Suosnivač je gudačkoga kvarteta *Smetana*, u kojem je svirao prvu violinu i violu prije nego što je počeo dirigirati u Karolvyim Varyima i Brnu. Godine 1956. postao je dirigent i umjetnički voditelj Komične opere (njem. *Komische Oper*) u Berlinu. Taj angažman napušta 1964. kada postaje dirigent u simfonijskom orkestru u Leipzigu. Tamo je ostao do 1968. kada preuzima mjesto šefa dirigenta Češke filharmonije. S Češkom je filharmonijom gostovao i u Sjedinjenim Američkim Državama gdje je, uz ostalo, ravnao i izvedbama Janáčekove *Jenufe* u Metropolitan Operi. Na mjestu šefa dirigenta radio je do 1990. kada ga nasljeđuje Jiří Bělohlávek. 

Bio je profesor na Akademiji primijenjenih umjetnosti u Pragu gdje je poučavao dirigiranje. I danas slovi za jednog od pionira češke glazbe, budući da je 1962. prvi snimio operu *Izleti gospodina Broučeka na Mjesec i u 15. stoljeće* Leoša Janáčeka. Od 1970. do 1973. bio je gostujući dirigent orkestra u Stuttgartu.

Neumann se zajedno s Češkom filharmonijom može vidjeti i u filmu *Dvořák - In Love?* iz 1988. koji govori o životu i djelu češkog skladatelja Antonína Dvořáka na snimci izvedbe njegovog *Koncerta za violončelo*.

Izvori
------

1. 1 2 3   (`en`) Allan Kozinn, Vaclav Neumann; Conductor, 74, Led Czech Philharmonic, The New York Times, objavljeno 6. rujna 1995. pristupljeno 25. prosinca 2015.

Vanjske veze
------------

### Sestrinski projekti

|  |  |
| --- | --- |
|  | U Wikimedijinoj ostavi ima još materijala vezanih za: **Václav Neumann** |

### Internet stranice

* (`en`) František Sláma, Arhiv Arhivirano 2015-09-24 na Wayback Machine-u, Povijest Češke filharmonije od 1940-ih do 1980-ih; fotografije, zvučni zapisi, snimke.

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 39562789
* LCCN: n81048032
* ISNI: 0000 0001 1025 319X
* GND: 119086778
* SUDOC: 080852912
* BNF: cb138979229 (podaci)
* BIBSYS: 4092129
* MusicBrainz: 22a4f3ac-aa25-4613-9891-0b7e8bdb53de
* NLA: 35712647
* NKC: jn19990209586
* BNE: XX871929
* CiNii: DA05368402
* CONOR.SI: 30447459
* NSK: 000163685

 |
**Sara Maldonado Fuentes** (Jalapa, Meksiko - 10. ožujka 1980.) meksička je glumica.

Životopis
---------

### Karijera

Sara Maldonado prvi je put stala pred televizijske kamere 2001. godine u TV seriji El juego de la vida. 2002. godine glumi Tatianu del Moral u telenoveli Clase 406. 2004. godine utjelovljuje Dianu Antillón De La Regueru. 2006. godine utjelovljuje Paulina Cervantes-Bravo u meksičkoj telenoveli Ljubav i mržnja. Zatim sudjeluje u još nekim TV serijama. 2010. godine postaje Aurora Ponce de León u Telemundovoj telenoveli Aurora.

### Privatni život

Sara je rođena u Meksiku. Ima oca Marija Maldonada, majku Saru Fuentes, dva starija brata: Marija i Jesúsa i sestru Fabiolu. Nadimci su joj Sarita i Sari. Također, najdraže su joj životinje konji. 13. prosinca 2007. godine udala se za Billyja Rovzara.

Filmografija
------------

| **Godina** | **Naslov** | **Uloga** |
| --- | --- | --- |
| 2011. - 2012. | El octavo mandamiento | Kamila San Miljan |
| 2011. | Kraljica juga | Veronica / Lupe |
| 2010. | Aurora | Aurora Ponce de León |
| 2007. | Tormenta en el paraíso | Aymar Lazcano Mayu |
| 2007. | Trece miedos | Vanessa |
| 2007. | El Pantera | Redovnica |
| 2007. | Gente bien... atascada | - |
| 2006. | Ljubav i mržnja | Paulina Cervantes-Bravo |
| 2004. | Corazones al límite | Diana Antillón De La Reguera |
| 2002. - 2003. | Lude godine | Tatiana del Moral |
| 2001. - 2002. | El juego de la vida | Lorena 'Lore' Álvarez |

Izvori
------

1. ↑   Arhivirano 2010-01-10 na Wayback Machine-u - Životopis Sare Maldonado
2. ↑



***Sara Maldonado*** na Wikimedijinoj ostavi
Grob Vladimira Ruždjaka na Mirogoju.
**Vladimir Ruždjak** (Zagreb, 21. rujna 1922. – Zagreb, 9. listopada 1987.), hrvatski operni pjevač (bariton) i redatelj, glazbeni pedagog i skladatelj.

Životopis
---------

Svoju četrdesetogodišnju karijeru s više od 2500 nastupa dijelio je između Zagreba i Hamburga, gdje je u stalnom angažmanu bio od 1954. do 1972. i dobio naslov komornog pjevača. U Zagrebačkoj se operi isticao kao pjevač belkanta. Njegove kreacije Verdijevih Rigoletta, Germonta u Traviati, Pose u Don Carlosu, Lune u Trubaduru, Renata u Krabuljnome plesu i Amonasra u Aidi (u svijetu je pjevao i Don Carlosa u Moći sudbine), Evgenija Onjegina Čajkovskog, Valentina u Faustu, Figara u Seviljskom brijaču i Grofa u Figarovu piru ulaze u vrh hrvatske glazbene reprodukcije, a njegov Nikola Šubić Zrinjski postao je pojmom.

Debitirao je još kao student 1946. u naslovnoj ulozi čuvene produkcije Muzičke akademije Puccinijeva Giannija Schicchija. Nepunu godinu poslije već je kao solist Zagrebačke opere pjevao Rigoletta. Njegov lijep ujednačen baršunasti glas, istančan osjećaj za frazu, muzikalnost, uzorna dikcija, primjerno tumačenje teksta, izvrsna pjevačka tehnika, visoka glazbena i opća kultura izgradili su ga u jednu od najvažnijih ličnosti nakon Drugoga svjetskoga rata u Hrvatskoj. Dolaskom u Hamburg i radom s glasovitim redateljem Walterom Felsensteinom proširio je svoja umjetnička zanimanja pa se počeo baviti opernom režijom. Od 1962. do 1964. nastupao je u Metropolitanu. Prvi je u Londonu pjevao baritonsku dionicu u Ratnom rekvijemu Benjamina Brittena pod ravnanjem autora. Bio je vrhunski interpret koncertne popijevke, a djelovao je i kao operni redatelj te skladatelj. Bio je član Hrvatskog društva skladatelja.

Skladao je pretežito vokalnu glazbu obilježenu hrvatskim pučkim melosom: *Suita antiqua croata*.

Nagrade i priznanja
-------------------

* 1963. – *Nagrada Vladimir Nazor* (godišnja)
* 1968. – *Nagrada Milka Trnina*
* 1981. – *Nagrada Josip Štolcer Slavenski*
* 1983. – *Nagrada Vatroslav Lisinski* Hrvatskog društva skladatelja

Izvori
------

1. ↑  MH - Marija Barbieri: »Hrvatski operni pjevači 1945-2002.«
2. ↑   (pristupljeno 9. listopada 2013.)

Vanjske poveznice
-----------------

* Hrvatsko društvo skladatelja: Vladimir Ruždjak (životopis)[*mrtav link*]
* hrt.hr – Vladimir Ruždjak (životopis) Arhivirano 2008-10-10 na Wayback Machine-u
* matica.hr – Marija Barbieri: »Vladimir Ruždjak«
* Klasika.hr – Marija Barbieri: »Velik, jedinstven, neponovljiv« Arhivirano 2016-03-05 na Wayback Machine-u
* matica.hr – Ivan Ćurković: »Prvoklasna antologija«
* matica.hr – Zlatko Madžar: »Jedan je bio Vladimir Ruždjak«\*Discogs: Vladimir Ruždjak (diskografija) (`en`)

 **Napomena:** Ovaj tekst ili jedan njegov dio preuzet je s internetskih stranica Matice hrvatske. Vidi dopusnicu Matice hrvatske.

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 75227351
* LCCN: n83127082
* ISNI: 0000 0000 2376 3132
* GND: 134504984
* SUDOC: 17116685X
* BNF: cb13974520j (podaci)
* MusicBrainz: bced640d-c787-4c1d-abba-45fcbd54c127
* CONOR.SI: 108430179

 |
**Taputaputea** je opština i kulturni morski krajolik na jugoistočnoj obali ostrva Raiatea, površine 88 km2, Polinezija, Francuska. Čine je tri naselja sa lukom: Avera kao administrativni centar, Opoa i Puohine. Krajem 2017. brojala je 4.792 stanovnika. Dva najviša vrha na ostrvu su, Oropiro (824 m) i Tefatua (1.017 m).

Ostrvo Raiatea

Svjetska baština
----------------

Opština je dobila ime po velikom arheološkom kompleksu *Taputapuatea marae*, koje je bilo političko, obredno i pogrebno središte koje se odlikuje popločanim dvorištem s velikim uspravnim kamenom u središtu. Kameni kip božanstva visine oko 1 m je poznat kao 'Oro-maro-'ura („'Oro od crvenog pera"). Kako se oko 1000. godine proširio kult štovanja 'Oroa, Taputapuātea je postalo mjesto hodočašća. Tu su se sastajali sveštenici i moreplovci s cijelog Pacifika kako bi prinijeli žrtve bogovima, ali i kako bi podijelili svoja znanja o porijetku svemira i prekomorskim plovidbama.

Marae su rašireni širom cijele istočne Polinezije. Godine 2014. Taputaputea je uvrštena na listu UNESCO-ove svjetske baštine kao „izvanredan primjer hiljadugodišnje mā'ohi civilizacije.

Izvori
------

1. ↑  „Francuska, spomenici upisani na listu svjetske baštine". *UNESCO: Svjetska baština*. Pristupljeno 19. 1. 2023.
2. ↑  „Taputaputea - br.1529". *UNESCO: Svjetska baština - whc.unesco.org*. Pristupljeno 9. 4. 2023. (`en`)

***Taputapuatea*** na Wikimedijinoj ostavi
**Vilijam Ejverel Hariman** (engl. ; Njujork, 15. novembar 1891 — Jorktaun Hajts, 26. jul 1986) bio je američki političar i diplomata.

Biografija
----------

Rođen je 1891. godine u Njujorku. Završio je studije na Univerzitetu Jejl.

Bio je član Demokratske stranke, savetnik predsednika Ruzvelta u indrustrijskim i finansijskim pitanjima, šef američke delegacije na Moskovskoj konferenciji triju država 1941. godine, te ambasador u Moskvi i Londonu. Učestvovao je na konferencijama u Kazablanki, Teheranu i Potsdamu.

Bio je ministar trgovine, od 1950. posebni pomoćnik predsednika Trumana za međunarodna pitanja, zatim guverner države Njujork, posebni ambasador predsednika Kenedija, te pomoćnik državnog sekretara za poslove Dalekog istoka. Učestvovao je pri Moskovskom sporazumu o zabrani nuklearnih proba 1963. godine, te bio vođa američkog izaslanstva na mirovnim pregovorima sa Severnim Vijetnamom u Parizu 1968/69. godine.

Dela
----

* „Mir s Rusijom?"
* „Specijalni poslanik"

Izvori
------

1. ↑  Cathal J. Nolan, *Notable U.S. ambassadors since 1775: a biographical dictionary,* 137-143.
***That's Entertainment! III*** (sh. *To je zabava! III*) je američki dokumentarni film snimljen 1994. godine u režiji Buda Friedgeana i Michaela J. Sheridana. Snimljen je u produkciji studija MGM za 70. obljetnicu njegovog osnivanja i predstavlja kompilaciju plesnih i muzičkih točki njegovih najpoznatijih mjuzikala iz klasičnog perioda od 1930-ih do 1950-ih. U svom stilu se velikim dijelom oslanja na *That's Entertainment!* koji je napravljen za 50. obljetnicu 1974. godine, odnosno *That's Entertainment Part II*, pa se smatra njihovim nastavcima. Razlika u odnosu na njih je ta da su producenti, svjesni da su gledatelji većinu tih materijala već imali priliku vidjeti ne samo na televiziji, nego i na VHS izdanjima, publici predstavili prije svega dotada nepoznate, odnosno izbačene scene iz najpopularnijih naslova.

Izvori
------

Vanjske veze
------------

* *That's Entertainment! III* na IMDb-u (`en`)
* *That's Entertainment! III* na filmskoj bazi podataka TCM
* *That's Entertainment! III* na AllMovie-u (`en`)
**Rasim Delić** (Čelić, 4. 2. 1949. - Sarajevo, 16. april 2010.)) je bio armijski general i komandant Generalštaba Armije BiH za vrijeme rata u BiH.

Prvi razred osnovne škole završio je u Čeliću , atada njegova porodica seli u Brčko.Osnovnu i srednju školu je završio u Brčkom, kao kao đak generacije u gimnaziji Vaso Pelagić. Vojnu akademiju je počeo 1967 a završio 1971 sa najvišim prosjekom u klasi. a od 1975 do 78 je završio. visoku Vojno - političku školu čime je stekao uslove za napredovanje do čina pukovnika. 1989. završava školu operatike u beogradu, koja je bila najviša vojna škola u JNA.. JNA napušta 13. aprila 1992. u činu potpukovnika. Od 8. juna 1993. do kraja agresije je komadant Armije RBiH. Poslje agresije na BiH Delić je bio komadant zajedničke komande Vojske Federacije Bosne i Hercegovine. U penziju je otišao u septembru 2000. 2007. godine doktorira na Fakultetu Političkih nauka u Sarajevu.

Osuđen je na tri godine zatvora na sudu u Haagu po drugoj tački optužnice koja ga tereti za "*okrutno postupanje kao prekršaj pravila i običaja ratovanja*", vezano za dešavanja u selu Livade i logoru Kamenica iz jula i augusta 1995. godine.

Umro u Sarajevu 16. aprila 2010. godine.

Vanjske veze
------------

* UN: Predmet „Delić" Arhivirano 2007-10-28 na Wayback Machine-u
**Testije** (starogrčki: ) bio je, u grčkoj mitologiji, sin Aresa i Demonike (Demodike) ili, prema drugoj verziji, sin Agenora (sina Pleuronovog i unuka Eolovog) i Epikaste. Imao je sina Ifikla, koga mu je rodila Leukipa ili Didimeja, kći Perijerova, odnosno, prema trećoj verziji, Euritemida, kći Kleobeje, koja mu je rodila i kćerke Alteju, Ledu i Hipermnestru, te još tri sina – Euipa, Pleksipa i Euripila. Jedan drugi izvor navodi da je Altejina i Ledina majka bila Laofonta, kći Pleuronova.

Testije se s Tindarejem i Ikarijem borio protiv Hipokoonta.

Testijevi sinovi ― koji se skupno zovu Testijadima ― učestvovali su u lovu na kalidonskog vepra. Njegove kćeri Leda i Alteja ponekad se nazivaju Testijadama.

Ovog Testija ne treba mešati s Tespijem, koji se takođe ponekad naziva "Testije" u izvorima.

Literatura
----------

* Schmitz, Leonhard (1867), „Thestius",  Smith, William, *Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology*, **1**, Boston, pp. 8
* Srejović, Dragoslav; Cermanović-Kuzmanović, Aleksandrina (1989). *Rečnik grčke i rimske mitologije*. Beograd: Srpska književna zadruga.

Vanjske veze
------------

* Myth Index - Thestius
Evanđelja po Mateju i Luki su pisana odvojeno, oba koristeći Marka i "Q" kao izvore. Q se određuje kao zajednički materijal koji se nalazi u Mateju i Luki, ali ne i u Marku.
**Q izvor**, **Q dokument** ili samo **Q** (od nemačkog *Quelle* - "izvor") je hipotetički pisani izvor korišćen pri sastavljanju Evanđelje po Mateju i Evanđelje po Luki. Q je zajednički materijal koji se nalazi u Mateju i Luki, ali ne i u Marku. Pretpostavlja se da je ovaj drevni tekst bio zbirka *logia*, Isusovih citata.

Većina stručnjaka se slaže da je bar jedna zbirka Isusovih kazivanja, prevedena sa originala (aramejski), na grčki, cirkulisala u već u 1. veku. Da je svaki od pisaca evanđelja nezavisno prevodio Isusova kazivanja, bilo bi varijacija u njihovim prevodima Isusovih reči. Ali veoma različita evanđelja, kao na primer Matejevo i Lukino, a i nekanonsko Evanđelje po Tomi, citiraju Isusova kazivanja u istovetnom prevodu. Ta činjenica pokazuje da su oni koristili zajednički izvor, koji stručnjaci nazivaju Q.

Q predstavlja važnu sponu između Isusovog jevrejskog nasleđa i ranohrišćanskog pokreta. Ovaj Izvor se obično datira oko sredine 1. veka.

Sadržaj
-------

Proučavaoci smatraju da ovaj Izvor pokazuje veće interesovanje za istorijskog Isusa i uglavnom beleži Isusove izreke i govore. Izvor ne sadrži nikakvu narativnu građu, niti priče o Isusovom rođenju, čudesima, smrti i vaskrsenju. U poređenju s evanđeljima, Izvor je teološki nerazrađen spis. Taj dokument upoznaje nas s jednom izvornom Isusovom zajednicom koja se malo podudara s onim što bi se, na osnovu docnijeg učenja Crkve, očekivalo od prvih hrišćana. Ti sledbenici ne nazivaju Isusa Hristom, niti pripisuju poseban značaj njegovoj smrti.

Isus je ovde predstavljen kao čovek sa sela koji voli prirodu i koji propoveda da je to što Bog radi kroz njega veće od bilo čega do tada poznatog. On je beskućnik, isto kao lisica ili ptica, ali uz to, on je Sin božiji koji otkriva svoga Oca. Carstvo božije stiže, kroz čudesne epizode isceljenja, čime se pokazuje da je novi početak dostupan svima. Mora postojati potpuna vera u Boga: oklevanje, teskoba i mržnja moraju biti ostavljene u prošlosti.

Izvori
------

1. ↑  Christoph Heil & Jozef Verheyden (Ed.) *The Sayings Gospel Q: collected essays*, Vol. 189 of Bibliotheca Ephemeridum theologicarum Lovaniensium, Peeters Publishers Pub. 2005 pp. 163 - 164
2. 1 2  Elejn Pejgels - Poreklo Satane (scribd)
3. ↑  Harry T. Fleddermann (December 2005). *Q: A Reconstruction And Commentary*. Peeters Publishers. str. 171–. ISBN 9789042916562. Pristupljeno 31. 7. 2010.
4. 1 2  Milan Vukomanović, Religija i politika u najranijem hrišćanstvu
5. 1 2 3  Kembridžova ilustrovana istorija religije (str. 232-236), Stylos, Novi Sad, 2006. ISBN 86-7473-281-X

Vidi još
--------

* Evanđelje
* Isusove izreke
* Istorijski Isus
* Biblijska kritika
**Saab AB** punim imenom švedski: *Saab Aktiebolag* je švedska high tech korporacija poznata po proizvodnji oružja, 
prvenstveno lovačkih aviona (Gripen) ali i raketa, elektronike i kompjutora. Sjedište kompanije je u Linköpingu i Stockholmu.

Historija
---------

Saab je osnovan 1937. pod imenom *Svenska Aeroplan Aktiebolaget* (Švedsko avionsko dioničko društvo). Na samom početku kompanija je prvenstveno proizvodila avione i to je radila do sredine 1940. kad je počela proizvoditi i automobile. Od 1965. mijenja ime i zove se *Saab Aktiebolag* (AB), nakon tog se 1969. Saab spojio sa kompanijom *Scania-Vabis* (proizvođač kamiona) i formirao zajedničku firmu **Saab-Scania AB**.

Kompanija je postala renomirani proizvođač automobila Saab i kamiona i autobusa Scania, koje je uspješno plasirala širom svijeta. Također 
je proizvedila diesel motore marke Scania za pomorstvo i industriju, ali i čitavu paletu ostalih proizvoda od raketa, 
avio elektronike, kompjutorskih sistema, medicinske opreme, instrumenata i sistema za kontrolu, do opreme za elektrane, uključujući ventile, kotlove i cijevi. 

Divizija koja je proizvodila automobile *Saab Automotive* se 1990. nakon reorganizacije izdvojila iz kompanije i postala samostalna pod imenom **Saab Automobile**. Nakon raspada kompanije Saab-Scania 1995. Saab AB ponovno postao samostalna kompanija, koja je 2000. kupila kompaniju *Celsius*, proizvođača oružja i vojne opreme i sličnih proizvoda u želji da ojača svoju poziciju dobavljača oružja.

U decembru 2008. švedska vlada je odobrila paket pomoći u iznosu od 28 milijardi kruna (3,4 milijardi $) 
namjenjen *Saab Automobile* i Volvu (koji je tad već bio dio američkog Forda), da prebrode financijske probleme nastale zbog pada potražnje na američkom tržištu.

Paket se sastojao od hitnih zajmova, kreditnih garancija i novca za istraživanje i razvoj. U februaru 2009. *Saab Automobile* je podnio zahtjev za zaštitu od vjerovnika (najavio bankrot) i počeo sa restrukturiranjem, u svjetlu najava da financijski uznemireni General Motors. planira prodati svoje dionice i izaći iz posla sa Saabom.

Sljedeće godine GM je prodao svoj udjel nizozemskom proizvođaču automobila *Spyker Cars NV*. Svi daljnji napori Saab-a 
da osigura dodatno financiranje nisu uspjeli, pa je decembru 2011. kompanija podnila zahtjev za bankrot.

Nakon tog su Kinezi najavili kupnju Saab Automobile, ali je to GM zabranio, pa je nakon toga 2013. novosnovana švedska kompanija 
*National Electric Vehicle Sweden AB* kupila kompaniju.

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5 6 7 8  „*SAAB Aktiebolaget*" (engleski). Encyclopædia Britannica. Pristupljeno 20. 4. 2015.

Vanjske veze
------------

***Saab*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Službene stranice kompanije* (`en`)
* *SAAB Aktiebolaget* na portalu Encyclopædia Britannica (`en`)

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 134276022
* LCCN: n85160160
* ISNI: 0000 0001 1014 5201

 |
Mokošica sa Vlašticom u pozadini
**Vlaštica** je planina u BiH, 915 metara visoka i dominantna kota u neposrednom dubrovačkom zaleđu. Sa nje se pruža pogled na Rijeku dubrovačku, Elafitska ostrva i brdo Srđ na čijim je padinama sagrađen grad Dubrovnik. Vlašticu može da se vidi iz Hrvatske, iz Rijeke dubrovačke i sa vidikovaca na Elafitskim ostrvima (Koločepu, Lopudu i Šipanu).

Rat
---

U ratu 1990-ih, za vrijeme opsade Dubrovnika, je dugo vremena bila snažno srpsko uporište. Sa nje su pripadnici trupa vojske Republike Srpske vršili navođenje artiljerijske vatre na civilne ciljeve u Dubrovniku i okolini. 24. oktobra 1992 zauzele su je hrvatske snage.

**Operacija Vlaštica** je bila jedna od najvažnijih operacija hrvatskih snaga na Južnom frontu, a cilj joj je bio zauzimanje 915 metara visoke kote i odbijanje neprijatelja što dalje od Dubrovnika, a u svrhu sprečavanja kontinuisanog granatiranja civilnih ciljeva. Gubitkom Vlaštice srpske snage su gubile izvidničku kotu za indirektno granatiranje. Operacija je pomno planirana duže vrijeme. Izvidnici Četvrte gardijske i 163. dubrovačke brigade tri mjeseca su izviđali teren i tražili najprohodnije pravce dejstava. Izlazak na vrh Vlaštice je bio izuzetno težak zbog kamenjara i teško prohodnog terena, no izvidnici su dobro obavili svoj posao pa je akcija mogla da krene.

Plan akcije je bio da se 3. bojna 4. gardijske brigade penje zapadnom padinom Vlaštice na njen sami vrh, jedna četa 2. pješačke bojne 163. brigade HV južnom padinom na Ilijin vrh, a jedna četa 1. pješačke bojne 163. brigade jugoistočnom padinom do male, ali značajne kote Buvavac. Podršku pješadiji na svim pravcima dejstava je pružala artiljerija Hrvatske vojske.

Akcija je krenula u 05:00 sati 22. oktobra 1992. godine žestokom artiljerijskom paljbom po srpskim artiljerijskim položajima. Tri trupe koje su učestvovale u operaciji Vlaštica su krenule sa svojih polaznih položaja istovremeno. Unatoč izrazito teškom i gotovo neprohodnom terenu te velikom usponu, jakim, dobro naoružnim neprijateljskim snagama na samim vrhovima i njihovim neprestanim artiljerijskim dejstvima po trupama Hrvatske vojske, do kasnih popodnevnih sati 26. oktobra trupe Hrvatske vojske su potpuno ovladale Vlašticom, Ilijinim vrhom i Buvavcem.

Daljnji tok operacije Vlaštica je bio izbijanje na potez Srnjak - Orah - Bobovište - kota Gradina, što je Hrvatska vojska uspješno obavila. Nakon operacije trupe 163. brigade HV su na dostignutim položajima prešle u aktivnu odbranu i tu ostale do januara 1996. godine, kad su ih na tim položajima zamijenile trupe Hrvatskog vijeća obrane.
Konstrukcija i princip rada raketnog motora
**Raketni motor** je reaktivni motor jednosmerne sile potiska, koji koristi reaktivnu struju za proizvodnju kinetičke energije kretanja. Možemo ih svrstati u mlazne motore, ali njihov rad nije vezan za atmosferu. Karakteriše ih veliki  specifični impuls i rad i u vakumu. Veoma su efikasni samo na velikim brzinama leta (Oberov efekat), razvijaju veliku silu potiska, zahvaljujući velikim brzinama izduvnih gasova, pa je porast količine kretanja ogroman. Zbog svojih specifičnosti raketni motori se prvenstveno koriste za pogon svemirskih letelica, vojnih projektila (u raznim varijantama i namenama) i kod raznih civilnih eksperimentalnih i meteroloških raketa.

Tipovi raketnih motora
----------------------

Osnovna podela raketnih motora je na **hladne i tople**. Za generisanje potiska, hladni koriste dinamiku fluida, a topli termodinamičke procese. 

Prema vidu energije proizvodnje reaktivne struje, dele se na **hemijske, električne, nuklearne i plazmene**.

Princip rada
------------

*Ha slici:*
**F**- vektor sile potiska, 
**Ve** - brzina ekspanzije gasova,
**m** - masa protoka gasova (kg/s),
**P** - pritisak (ekspanzioni i vanjski),
**Ae**-površina mlaznice;

Princip rada komore i mlaznice hemijskog RM
**Potisak** je:  

{\displaystyle \ T=\ F}
gde je brzina protoka gasova ekvivalentna:

* {\displaystyle \ V\_{eq}=\ V\_{gas}+{\frac {(p\_{e}-p\_{0})\cdot A\_{e}}{\dot {m}}}\mapsto }

Promenljiva **L** uslovljava zapreminu komore u odnosu na prečnik mlaznice:

{\displaystyle L^{=}{\frac {V\_{c}}{A\_{t}}}}

Gde je:

* {\displaystyle V\_{c}} -zapremina radne komore
* {\displaystyle A\_{t}} -površina grla mlaznice

***Raketni motor*** na Wikimedijinoj ostavi
**Qabus ibn al-Mundhir** (grčki Καβόσης, **Kaboses**; ? - 573) bio je kralj Lahmidskih Arapa od 569. do smrti.

Bio je sin kralja Mundira III. Ime mu predstavlja arapski oblik perzijskog imena "Kavus", što sugerira pojačani uticaj sasanidskih sizerena na Lahmide u 6. vijeku. Na prijestolje je došao nakon što je njegov stariji brat 'Amr III ibn al-Mundhir ubijen. O njegovoj vladavini nema mnogo podataka; jedino se zna da je 570. doživio težak poraz od pro-bizantskih Gasanida ppd Al-Mundhir III ibn al-Harithom. Nakon smrti je prijestolnicom al-Hira godinu dana vladao perzijski guverner, prije nego što je kraljem imenovan Qabusov brat al-Mundhir IV ibn al-Mundhir.

Izvori
------

* Bosworth, Clifford Edmund, ur. (1999). *The History of Al-Ṭabarī, Volume V: The Sāsānids, the Byzantines, the Lakhmids, and Yemen*. State University of New York Press. str. 370–371. ISBN 978-0-791443552.
* Martindale, John R.; Jones, A.H.M.; Morris, John (1992). *The Prosopography of the Later Roman Empire: Volume III, AD 527–641*. Cambridge University Press. str. 258. ISBN 978-0-521201608.
**Rak** (lat. *Cancer*) je jedno od 88 savremenih i 48 originalnih Ptolomejevih sazvežđa. Pripada zodijaku. Po mitologiji, dok se Herakle borio protiv protiv lernejske hidre, iz vode je izašao rak koji je počeo da ga zrize po nogama dok ga Herakle nije zgazio. Hera, Heraklova protivnica, je postavila raka na nebo kao sazvežđe.

Zvezde
------

Zvezde u Raku su relativno slabog sjaja. Najsjajnija je beta Raka (*Al tarf*), magnitude 3,50. Radi se o binarnom sistemu čija je primarna komponenta narandžasti džin K klase udaljen od Sunca oko 290 svetlosnih godina, dok se pratilac 14. magnitude nalazi na 29 lučnih sekundi. Druga po sjaju je delta Raka, magnitude 3,94.

Jota Raka je binarni sistem magnitude 4,03. Primarna komponenta je žuti džin  klase a pratilac patuljak A klase sa glavnog niza H-R dijagrama. Obe zvezde su lako vidljive već i malim teleskopima.

Alfa Raka (*Akubens*, „klešta") je binarni sistem magnitude 4,26 koji se nalazi na oko 173 svetlosne godine od Sunca. Primarna komponenta je beli patuljak A klase sa glavnog niza a prati ga zvezda magnitude 11.

Objekti dubokog neba
--------------------

Otvoreno zvezdano jato M44 („Prezepe")
U središtu Raka se nalazi otvoreno zvezdano jato M44, poznato još i kao „Prezepe" ili „Košnica klaster". M44 je jedno od najbližih otvorenih jata Sunčevom sistemu. Ptolomej ga je opisivao kao „magličastu masu u grudima Raka" a Galilej je svojim teleskopom 1609. godine identifikovao četrdesetak zvezda u ovom jatu. Danas je poznato preko 1010 zvezda koje su najverovatnije članovi jata M44, a od toga su oko 68% crveni patuljci.

Izvori
------

***Rak (zviježđe)*** na Wikimedijinoj ostavi

* Sazvežđe Rak Arhivirano 2012-05-07 na Wayback Machine-u na  (`en`)

88 modernih sazvežđa

Andromeda • Berenikina kosa • Bik • Blizanci • Vaga • Vajar • Veliki medved • Veliki pas • Vodolija • Volar • Vuk • Gavran • Golub • Gušter • Devica • Delfin • Dleto • Eridan • Ždral • Ždrebe • Žirafa • Zec • Zlatna riba • Zmaj • Zmija • Zmijonoša • Indus • Jarac • Jednorog • Jedra • Južna kruna • Južna riba • Južni trougao • Južni krst • Kameleon • Kasiopeja • Kentaur • Kit • Kompas • Kočijaš • Krma • Labud • Lav • Leteća riba • Lira • Lisica • Lovački psi • Mala hidra • Mali lav • Mali medved • Mali pas • Mikroskop • Mrežica • Muva • Ovan • Oltar • Oktant • Orao • Orion • Paun • Pegaz • Persej • Pehar • Peć • Pramac • Rajska ptica • Rak • Ribe • Ris • Severna kruna • Sekstant • Slikar • Strela • Strelac • Teleskop • Trougao • Trpeza • Tukan • Uglomer • Feniks • Herkul • Hidra • Cefej • Časovnik • Šestar • Škorpija • Šmrk • Štit
***The Gumps*** (sh. *Gumpovi*) je bio američki strip, stvoren od Sidneya Smitha, koji se kao serija objavljivao od 12. februara 1917. do 17. oktobra 1959. Nastao je po zamisli Josepha Pattersona, vlasnika Chicago Tribunea, koji je htio strip o "običnim ljudima" koji će ti isti "obični ljudi" čitati. Za projekt je angažiran karikaturist Smith, koji je osmislio likove porodice američke srednje klase - "bombastičkog" oca Andyja, njegovu autoritarnu suprugu Minervu, sina Chestera, bogatog Ujaka Bima i njegovu sobaricu Tildu. Strip je doživio ogroman uspjeh, te je 1922. godine Smith obnovio ugovor postavši prvi strip umjetnik koji je na taj način zaradio milion dolara (u deset godišnjih obroka). The Gumps je poznat kao jedan od prvih strip-serija koji je inzistirao na narativnom kontinuitetu i jedan od prvih gdje je tokom objavljivanja umro jedan od stalnih likova. Na temelju stripa su napravljeni kratki animirani filmovi, radio-drame i roman.

Vanjske veze
------------

* Barnacle Press: The Gumps Arhivirano 2012-09-18 na Wayback Machine-u
* *The Gumps* at Don Markstein's Toonopedia. Archived from the original on April 4, 2012.
* Meet the Gumps Arhivirano 2007-08-07 na Wayback Machine-u
* Andy Gump Pinbacks
„Kapetan iz Köpenicka" preusmjerava ovdje. Za ostala značenja, v. Kapetan iz Köpenicka (razvrstavanje).

**Friedrich Wilhelm Voigt** (13. februar 1849 - 3. januar 1922) bio je njemački obućar i profesionalni kriminalac, poznat po tome što je 16. oktobra 1906. godine, izdajući se za njemačkog carskog oficira, pod svoju komadnu uzeo grupu vojnika i sa njima okupirao gradić Köpenick, iskoristivši priliku da iz gradske blagajne otuđi 4000 maraka. Voigt je nedugo nakon toga uhvaćen i osuđen na četiri godine zatvora, ali je drskost sa kojom je izveo čin izazvalu veliku pažnju javnosti, kao i simpatije zbog kojih je dobio status narodnog junaka i nadimak **Kapetan iz Köpenicka** (njemački: ). Dvije godine kasnije je njemački car Wilhelm II dao Voigta pomilovati, a nakon čega je on svoj pothvat unovčio izdajući knjigu memoara i držajući predavanja.

Spomenik Wilhelmu Voigtu ispred gradske vijećnice u Köpenicku.
Slučaj Wilhelma Voigta je kasnije poslužio kao inspiracija brojnim umjetnicima, prije svega onima koji su u njemu vidjeli oličenje militarizma i bespogovornog slušanja autoriteta karakterističnih za Njemačku u prvoj polovici 20. vijeka. Među njima je najpoznatija komedija *Der Hauptmann von Köpenick* Carla Zuckmayera, koja je kasnije poslužila kao predložak za nekoliko igranih filmova.

Vanjske veze
------------

***Wilhelm Voigt*** na Wikimedijinoj ostavi

* Wilhelm Voigt: Captain von Köpenick (sniggle.net)
* The Captain of Kopenick (koepenickia.de)
* Köpenicki kapten (nukufilm.ee)
* Wilhelm Voigt na Find a Grave
Willem Fredrik Hermans (1986)
**Willem Frederik Hermans** (Amsterdam, 1. rujna 1921. – Utrecht, 27. travnja 1995.) je bio nizozemski fizički geograf koji je prije svega postao poznat kao pisac. Zajedno s Gerardom Reveom i Harryjem Mulischem ubraja se u "Veliku trojku" (*De Grote Drie*) najvažnijih poslijeratnih nizozemskih pisaca.

Njegova ostavština uključuje romane, kratke priče, dramske tekstove, poeziju, eseje te filozofske i znanstvene radove.

Stil pisanja je egzistencijalistički i općenito vrlo hladan. Njegov način pisanja je jedinstven u nizozemskoj književnosti s kratkim i oštrim rečenicama. Nema sumnje da je bio pod utjecajem Drugog svjetskog rata i njemačkom okupacijom Nizozemske između 1940. i 1945. a i njegovi romani (*De tranen der acacia's* i *De donkere kamer van Damokles*) smješteni su u vrijeme rata.

***Willem Fredrik Hermans*** na Wikimedijinoj ostavi

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 84472667
* LCCN: n79066053
* ISNI: 0000 0001 2029 6943
* GND: 118774123
* SELIBR: 241717
* SUDOC: 028451546
* BNF: cb12028400w (podaci)
* BPN: 12371050
* BIBSYS: 90060814
* NLA: 35719634
* NKC: kup19950000037910
* BNE: XX4938398
* CiNii: DA10812705
* RKD: 37822
* CONOR.SI: 5455459
* NSK: 000654802

 |
**Telfs** je trgovište na zapadu Austrije od 15.235 stanovnika, koji administrativno podpada pod Okrug Innsbruck Land.

Geografija
----------

Telfs leži u sredini Tirola, u gornjem toku rijeke Inn, na obroncima planina Hohe Munde 
visoke 2662 metara. udaljen 27 km zapadno od Innsbrucka.

Historija
---------

U okolici grada iskopane su nekropole iz brončanog doba. Telfs je za srednjeg vijeka izrastao u trgovište. Od 19. do kraja 20. vijeka, Telfs je bio centar tekstilne industrije, u kojoj je radilo puno ljudi iz Turske i nekadašnje Jugoslavije.

Znamenitosti
------------

Najveća znamenitost grada je neoromanička parohijska crkva, podignuta između 1860. i 1863. i franjevačka crkva sa samostanom, posvećena 1705.

Privreda
--------

Telfs je 1991. imao 3760 zaposlenih, od kojih je 50% radilo u industriji koja je proizvodila bagere, aluminij, cijevi, šmrkove i spojeve za njih. Telfs je i ljetno-zimski turistički centar kog godišnje posjeti 279.447 gostiju..

Pobratimski gradovi
-------------------

* Njemačka, Elzach
* Italija, Lana

Izvori
------

1. 1 2 3 4  „Austria: Tirol" (engleski). City population. Pristupljeno 1. 3. 2016.
2. 1 2 3 4 5 6  „*Telfs*" (engleski). Austria-Forum. Pristupljeno 1. 3. 2016.

Vanjske veze
------------

***Telfs*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Službene stranice Telfsa* (`de`)
Vladimir Stojanov (levo, u crvenom) glumi u pozorišnoj predstavi "Zoološka priča" (od Edvarda Olbija).
Vladimir Stojanov (desno, u belom) glumi u pozorišnoj predstavi "Zločin i kazna" (od Fjodora Dostojevskog).
**Vladimir Stojanov** (Vrbas, 1952) je glumac, pozorišni i TV reditelj, teatrolog, producent i novinar. Bio je član Narodnog pozorišta u Pirotu (1976) i Pokrajinskog narodnog pozorišta u Prištini (1984). Jedan je od osnivača i rukovodilaca Dopisnog pozorišta i Pozornice dramske umetnosti u Novom Sadu.

Radio je u ŽTP Novi Sad kao sekretar i animator kulture (1978-1990). Režirao je u dramskom studiju KUD-a „Sonja Marinković" (1973-1974), KUD-u „Železničar" (1978-1988), KUD-u „Zmaj" iz Iriga (1990-2000), kao i u okviru Pozornice dramske umetnosti i Dopisnog pozorišta. Igrao je i u SNP i drugim pozorištima, a takođe i na filmu. Bio je prisutan i na scenskom prostoru Republike Srpske. 

Stojanov je bio upravnik Dopisnog pozorišta i Pozornice dramske umetnosti u Novom Sadu, kao i direktor filmske ustanove „Ikar" (od 1999). Radio je u Dokumentarno-obrazovnom programu Televizije Novi Sad (od 1990) i autor je više emisija o ljudima posvećenim dramskom stvaralaštvu. Član je redakcije lista Pozornica. 

Glumio je u pozorišnim predstavama „Običan čovek", „Ljubav", „Zli dusi", „Emigranti", „Malograđani", „Tri sestre", „Nadrealisti", „Zločin i kazna", kao i u igranim i dokumentarnim filmovima „Valter brani Sarajevo", „Ram za sliku braće Ramić", „Dopisno pozorište Mladena Dražetina", „Srebrna jakna", „Partenon". Dobio je više priznanja za glumačka i rediteljska ostvarenja na smotrama dramskog stvaralaštva.

Literatura
----------

* Vlado Mićunović, „Tragovi vremena", Novi Sad, 1990.
* Dr Petar Ljubojev, „Dopisno pozorište", Enciklopedija Novog Sada, sveska 7, Novi Sad, 1996.
* „Almanah pozorišta Vojvodine 94/95.", Pozorišni muzej Vojvodine, Novi Sad, 1996.
* „Almanah pozorišta Vojvodine 95/96.", Pozorišni muzej Vojvodine, Novi Sad, 1997.
* „Almanah pozorišta Vojvodine 98/99.", Pozorišni muzej Vojvodine, Novi Sad, 2000.
* Roman Vehovec, „Leksikon umetnika Vojvodine", knjiga 1, Novi Sad, 2001.
* Mladen Dražetin, „Pozornica dramske umetnosti", Enciklopedija Novog Sada, knjiga 20, Novi Sad, 2002.
* Dr Mladen Dražetin, „Stojanov Vladimir", Enciklopedija Novog Sada, knjiga 27, Novi Sad, 2006.
* Vlado Mićunović, „Prvi romski teatri u Srbiji i Vojvodini", Novi Sad, 2014.

Spoljašnje veze
---------------

* Pozornica dramske umetnosti i Dopisno pozorište
* Dopisno pozorište - nominacija za UNESKO
* Dopisno pozorište - Dekada Roma u AP Vojvodini
* Dopisno pozorište - Dekada Roma u AP Vojvodini
**Žišci** *(Bruchidae)* porodica su (prema drugoj podjeli potporodica, *Bruchinae*) sitnih (do 5 mm duljine) kukaca iz reda kornjaša koji većinu svog života provode u jednom zrnu mahunarki. U proljeće kao odrasli kukci izlaze iz tog zrna, hrane se dijelovima cvjetova mahunarki, čekaju da se na biljkama zametnu mlade mahune te na njima ženke polažu jaja.

Grahov žižak *(Acanthoscelides obtectus)*
Rupice na zrnima graha koje su izbušili žišci

Izgled
------

Tijelo im je zbijeno, najčešće smeđe ili crne boje, glava sitna, ticala srednje duljine.

Ličinke
-------

Ličinke su najčešće bijele boje, savinuta tijela, bez nogu. Oštećuju ali ne uništavaju zrna kojima se hrane jer su jako sitne. Kad zrno dozrije i otvrdne, progrizu put prema van ali se u rupici u kojoj živjele do tada zakukulje.

Vrste
-----

Poznato je oko 1350 vrsta. Najpoznatije vrste u Hrvatskoj: graškov žižak *(Bruchus pisorum)*, grahov žižak *(Acanthoscelides obtectus)*, *Bruchus tristis*, *Bruchus viciae* i dr.

Izvori
------

1. ↑  Ivo Matoničkin, Ivan Habdija, Biserka Primc-Habdija, Beskralješnjaci, biologija viših avertebrata, Školska knjiga, Zagreb, 1999. ISBN 953-0-30824-8