**Frano Supilo** (Cavtat, 30. studenoga 1870. - London, 25. rujna 1917.), bio je hrvatski novinar, političar i publicist. Izabran je u vodstvo Stranke prava 1895. godine. Nakon raskola u stranci istupa protiv Josipa Franka i zagovara „domovinašku" struju. Pokrenuo je časopis Crvena Hrvatska i bio njegov glavni urednik do 1899. godine. U njemu je razvijao političku ideju sjedinjenja Dalmacije s Hrvatskom i ubrzo uz Antu Trumbića postaje najistaknutiji predstavnik dalmatinskog liberalnog pravaštva.

Jedan je od pokretača politike novog kursa i među najzaslužnijim političarima za donošenje Riječke i Zadarske rezolucije. Zajedno sa Svetozarom Pribićevićem 1905. osniva Hrvatsko-srpsku koaliciju koja sljedeće godine pobjeđuje na izborima te je Supilo izabran u Hrvatski sabor. Iz stranke je istupio 1909. zbog neslaganja s oportunističkim vodstvom. Zbog sukoba s centralističkim koncepcijama većine, 1916. napušta Jugoslavenski odbor i samostalno nastavlja akciju za oslobođenje i ujedinjenje južnoslavenskih naroda na federalističkoj osnovi.

Životopis
---------

### Rani život, školovanje, ulazak u politički život

Frano Supilo rodio se u Cavtatu 1870. godine u obitelji Ive i Mare (rođ. Guljemović). Podrijetlom je iz težačke obitelji. Školovao se u Dubrovniku i već je kao srednjoškolac sudjelovao u demonstracijama protiv austrijske politike i to prigodom dolaska prijestolonasljednika Rudolfa u Dubrovnik 1885. godine. Poljodjelsku školu u završio je u Gružu a nakon toga zaposlio se kao putujući učitelj. U politički život ulazi kao osnivač i glavni urednik dubrovačke *Crvene Hrvatske* (1890.-1899.), društvenopolitičkoga lista pravaške koncepcije i bori se za sjedinjenje Dalmacije s Hrvatskom. Supilo je odigrao glavnu ulogu u promjeni javnoga mnijenja, što je, u nizu izbora, dovelo do pada talijanaško-srpske koalicije koja je mješavinom izbornih manipulacija, favoritizma bečkoga dvora i paralizom hrvatskih stranaka došla na vlast u dubrovačkoj općini u osamdesetim godinama 19. stoljeća. U vodstvo Stranke prava izabran je 1895. godine. Nakon raskola u stranci istupa protiv Josipa Franka, a od 1900. djeluje u Rijeci kao povjerenik dalmatinskih pravaša, nastojeći putem novina koje je uređivao (*Novi list*, od 1907. *Riječki novi list*) utjecati na hrvatsku politiku, orijentirajući ju prema političkoj suradnji Južnih Slavena i sporazumu s ostalim narodima Austro-Ugarske ugroženim germanizacijom, u skladu s *politikom novoga kursa*, prema čemu je usmjerio i novoosnovanu Hrvatsku stranku prava. 

### Hrvatsko-srpska koalicija

Uz Trumbića i Josipa Smodlaku jedan je od pokretača politike *novog kursa* i među najzaslužnijim političarima za donošenje *Riječke rezolucije* 1905. godine (zapravo je njezin idejni začetnik) i za stvaranje Hrvatsko-srpske koalicije, te za njen dolazak na vlast. Supilova riječka i zagrebačka faza su povjesničarski ozbiljno i nepristrano obrađeni tek u studijama i knjigama koje su se pojavile nakon raspada SFRJ - naime, dotad je to razdoblje njegove djelatnosti šablonski tretirano kao vizionarska aktivnost usmjerena prema žuđenom, i u Jugoslaviji (pogotovo komunističkoj), ozbiljenom snu o stvaranju zajedničke države Hrvata i Srba. Dobar primjer novijega vrjednovanja Supilove političke djelatnosti je niz kraćih tekstova objavljenih u časopisu *Kolo*, 1998. br. 8. Ukratko - Supilo je od tradicionalne pravaške politike napravio radikalan zaokret u dvjema točkama: ideološkom i pragmatičko-političkom. 

Na idejnom planu, Supilo postaje pristašom omekšanoga jugoslavenskoga unitarizma (zbog čega je, usput, najčešće stigmatiziran, pa i demoniziran u hrvatskim nacionalnim krugovima). Supilovo mišljenje (koje je dijelio i nemali dio ondašnje hrvatske, pa i srpske inteligencije) bijaše da su Hrvati i Srbi (kojima su kasnije pridruženi i Slovenci) jedan *troplemeni* narod - dakle, ne tri naroda, a kamoli tri nacije, nego jedan jugoslavenski narod s tri imena. Ta, iz suvremenoga motrišta neobična ideja, bila je znakom zakašnjelosti nacionalne kristalizacije kod Hrvata (manjim dijelom i Srba i Slovenaca - o Makedoncima, Bošnjacima - muslimanima i Crnogorcima da se i ne govori), te teritorijalne izmiješanosti Srba i Hrvata, kao i činjenice da su hrvatski i srpski književni jezici izuzetno bliski i međusobno razumljivi na razgovornoj razini. Na praktičnom planu, to je značilo stvaranje Hrvatsko-srpske koalicije, kreacijom koje su Srbi priznati, *de facto*, kao politički narod u Hrvatskoj - prvi put u povijesti. 

Još su snažniji zaokret označili pregovori koalicije i Supila s mađarskim i talijanskim političarima iz Austro-Ugarske Monarhije. *Post festum*, taj se potez može označiti kao izuzetno hrabar, inovativan i - potpuno promašen. Supilo je pokušao tradicionalne hrvatske protivnike koji su pretendirali na hrvatske zemlje (talijanske iredentiste i mađarske nacionaliste), koristeći njihovo privremeno zaoštravanje s Bečkim dvorom, pretvoriti u hrvatske saveznike u borbi za opću demokratizaciju monarhije u kojoj bi - takvo je bilo njegovo mišljenje - svi narodi bili dobitnici. No pogriješio je u procjeni: talijanski i mađarski imperijalizam bio je tako duboko ukorijenjen u svijest nacionalnih elita tih naroda da su bili potrebni svjetski ratovi da ih sruše kao realnu prijetnju.

Frano Supilo u karikaturi (*Portraiti iz hrvatskog sabora. Serija prva.*, *Hrvatska smotra za politiku, književnost, znanost, umjetnost i kritiku*, sv. 2, Zagreb, 1907.)
Glede srpskoga nacionalizma, Supilo nije u tom razdoblju realistično ocijenio tvrdokornost i nepopustljivost srpskih teritorijalnih pretenzija na praktički cijelu Bosnu i Hercegovinu i Hrvatsku. Na izborima 1906. godine, na kojima je pobijedila Koalicija, Supilo je bio izabran za zastupnika u Hrvatskom saboru i postao vodeća osoba Koalicije. Kada je ugarski parlament u proljeće 1907. godine izglasao *Željezničarsku pragmatiku*, kojom se mađarski jezik ozakonjuje kao službeni jezik na željeznicama u Hrvatskoj, Supilo predvodi hrvatsku oporbu u ugarskom parlamentu u akcijama opstruiranja i vodi oštru kampanju protiv mađaronskoga bana Pavla Raucha te pokreće temeljna ustavna pitanja o položaju Hrvatske. Njegov radikalni stav dovodi ga u sukob s vodstvom Koalicije, koja je bila za oprezniju politiku, kako ne bi izgubila mogućnost vraćanja na vlast. 

Supilo je nastojao da Hrvatska svojom politikom stane na čelo Južnih Slavena Austro-Ugarske u borbi za njihovo ujedinjenje - dok je srpski dio Koalicije, a i dio nagodbenjački nastrojenih hrvatskih članova, bio za usklađivanje hrvatske politike s onom kraljevine Srbije, što je u praksi značilo pretvaranje Hrvatske u srbijanski politički prirepak. U vrijeme *veleizdajničkog procesa*, 1909. godine, političkoga procesa srpskim javnim djelatnicima u Monarhiji, koji je inicirao Bečki dvor s ciljem reteriranja aneksijske krize oko Bosne i Hercegovine 1908. godine, Supilo se zalaže za odlučnu potporu Hrvata ugroženim Srbima, kako bi se sačuvala hrvatsko-srpska sloga, na načelima dogovorenima u *Riječkoj* i *Zadarskoj rezoluciji*.

Njegov stav izaziva oštru reakciju austrijskih krugova i oni na *Friedjungovom procesu*, koji je pokrenula Koalicija, nastoje Supila kompromitirati i politički onemogućiti. Iako su klevete, iznijete protiv njega, bile na procesu raskrinkane, Supilo je istupio iz Koalicije kako bi olakšao njen položaj; Koalicija je zatim pristala na kompromisno rješenje procesa, što je dovelo do pada bana Raucha, ali i do pakta Koalicije s novoimenovanim banom Nikolom Tomašićem. Koalicija je od tada, pa do raspada monarhije i stvaranje Kraljevstva Srba, Hrvata i Slovenaca (1918.), svedena na oruđe u rukama najutjecajnijeg i najagilnijeg hrvatskog pragmatičkog političara u to doba, unitaristički nastrojenoga Svetozara Pribićevića, kojem je primarni cilj bio čekanje raspada KuK Monarhije i ujedinjenje sa Srbijom pod svaku cijenu. Supilo je osuđivao oportunističku politiku vodstva Koalicije jer je smatrao da ona kompromitira Hrvatsku i onemogućuje joj da u borbi za ujedinjenje postane ravnopravan čimbenik sa Srbijom. U tom je bio posve u pravu - no, cilj Pribićevića i nije bio da Hrvatska bude ikakav, a kamoli ravnopravan čimbenik u budućoj zamišljenoj južnoslavenskoj državi.

### Jugoslavenski odbor

Prebjegavši nakon Sarajevskoga atentata u Italiju, Supilo pokreće, zajedno s Trumbićem i Meštrovićem, akciju za oslobođenje Hrvata, Srba i Slovenaca od Austro-Ugarske i njihovo ujedinjenje sa Srbijom i Crnom Gorom te sudjeluje u pokretanju Jugoslavenskog odbora. On nastoji pridobiti vlade sila Trojnog sporazuma za stvaranje jugoslavenske države, koja bi imala obuhvatiti sve krajeve nastanjene južnim Slavenima. Na svojim misijama u Bordeauxu, Londonu i Petrogradu 1914-1915. Supilo ustaje protiv imperijalističkih težnji Italije na Jadranu i zalaže se za kompromisno rješenje jadranskog pitanja. Otkrivši tajne pregovore što su ih Centralne sile vodile s Italijom poveo je snažnu akciju protiv žrtvovanja hrvatskih i slovenskih krajeva na Jadranu Italiji. Supilo se zalagao za demokratski način ujedinjenja južno-slavenskih naroda i za njihovu nacionalnu ravnopravnost te je predlagao uvođenje federativnoga uređenja u budućoj jugoslavenskoj državi. Zbog svojih gledišta došao je u sukob s tadašnjim srbijanskim predsjednikom vlade Nikolom Pašićem, glavnim realpolitičkim protagonistom zamisli Velike Srbije, a i s kompromiserskom i politički nezrelom većinom u Jugoslavenskom odboru. Istupivši zbog toga iz Odbora u lipnju 1916. godine, Supilo je u svom daljnjem radu nastojao zainteresirati sile Antante za položaj Hrvata i za cjelovito rješenje jugoslavenskog pitanja na temelju nacionalne ravnopravnosti (poznate su njegove predstavke i memorandumi britanskim, talijanskim i ruskim političarima Greyu, Sonninu i Sazonovu). 

### Smrt

Spomenik Franu Supilu ispred zgrade *Novog lista.*
Težak i besperspektivan položaj u kojem se Hrvatska našla, u kolonijalističkim makinacijama i tajnim planovima (Londonski sporazum) već podijeljena između talijanskoga i srpskog imperijalizma, kao i nenarodna politika proaustrijskih klerikalaca koji su svim sredstvima napadali Supilov rad , bio je prevelik teret za Supila koji je doživio živčani slom i kasnije umro u londonskoj umobolnici, od moždane kapi, 25. rujna 1917. godine. Nakon što je urna s njegovim pepelom ostala nekoliko godina zaboravljena u londonskome krematoriju, preuzeo ju je njegov prijatelj, bankar Pavle Mitrović. Kod njega je ostala do 1927. godine, kada je, parobrodom *Srđ*, prenesena od Londona do Sušaka i gdje je bila svečano izložena na odru 29. prosinca a potom je parobrodom *Zagreb* prenijeta u Dubrovnik gdje je pohranjena u gradskoj vijećnici.

Publicist
---------

Po mnogim pokazateljima Frano Supilo je, uz Stjepana Radića, najtragičnija osoba novije hrvatske politike. Supilo kao publicist jedno je od najbritkijih i najčitkijih hrvatskih političkih pera, autor začuđujuće modernosti opasaka i ideja (izuzmu li se za njegovo doba karakteristične jugoslavenske omame). Pridonio je modernizaciji političkih shvaćanja u Hrvatskoj te je snažno djelovao na suvremenike, ostavivši jedan od najjačih političkih tragova u hrvatskoj novijoj političkoj povijesti. Suvremena hrvatska povjesnica uglavnom dijeli njegovu aktivnost na tri razdoblja: u prvom je kao urednik *Crvene Hrvatske* maestralno raskrinkao velikosrpski imperijalizam; u drugom je glavnim protagonistom Hrvatsko-srpske koalicije, dok je u trećem usamljeni i izolirani borac za Hrvatsku, nemoćan u bitci protiv imperijalnih kombinacija koje su se plele u Europi i inercije Jugoslavenskoga odbora. Samo je prvo Supilovo razdoblje dobilo visoku ocjenu, dok se njegova aktivnost u Koaliciji smatra povijesnim promašajem, a treće razdoblje očajničkom i na poraz osuđenom borbom, epitomiziranom u poznatom Krležinom stihu iz *Balada Petrice Kerempuha* koji referencira *"Sopilovog Frana, kem serce pregrizla horvacka je rana"*. Vjerojatno najpregnatniji komentar o tragizmu Supilova političkoga djelovanja je utjelovljen u Machiavellijevoj metafori da naoružani proroci uspijevaju, a nenaoružani propadaju: Supilo je bio, kao predstavnik hrvatskoga naroda u teško i krajnje neizvjesno doba, nenaoružani prorok, i u toj činjenici leži uzrok njegova pada i propasti.

Djela
-----

* *Proces Friedjung-"Reichpost" i hrvatsko-srpske koalicije. Otvoreno pismo Frana Supila, narodnog zastupnika delničko-čabarskog kotara, svojim izbornicima*, Tisak Riečke Dioničke tiskare, Rieka, 1910.
* *Politika u Hrvatskoj*, Tisak Riečke Dioničke tiskare, Rieka, 1911.
* *Politika u Hrvatskoj*, (pretisak), Kultura, Zagreb, 1953. (ur. i uvod, Vaso Bogdanov)
* *Supilova pisma Ferrerovima: prilozi našoj suvremenoj političkoj povijesti*, Hrvatska revija, Buenos Aires, 1957. (prir. Bogdan Radica)
* *Pisma i memorandumi Frana Supila: (1914-1917)*, Izd. ustanova Nauč. Delo, Beograd, 1967. (prir. Dragovan Šepić)
* *Politički spisi, članci, govori*, Znanje, Zagreb, 1970. (prir. Dragovan Šepić)
* *Izabrani politički spisi*, Golden Marketing-Narodne novine, Zagreb, 2000. (izbor i uvodna studija, Ivo Petrinović)

Literatura
----------

* Ivo Perić, *Mladi Supilo*, Školska knjiga, Zagreb 1996.

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5 6  Proleksis enciklopedija: Frano Supilo Arhivirano 2013-05-08 na Wayback Machine-u, pristupljeno 17. studenog 2013.
2. ↑  Enciklopedija LZMK: Frano Supilo, pristupljeno 17. studenog 2013.
3. ↑  moljac.hr: Frano Supilo Arhivirano 2013-04-15 na Wayback Machine-u, pristupljeno 6. veljače 2013.
4. ↑  Hrvatska enciklopedija: Supilo, Frano, pristupljeno 14. studenoga 2013.
5. ↑  Tolja, Nikola (2011). *Dubrovački Srbi katolici, istine i zablude, pp.527*. Dubrovnik.
6. 1 2  Igor Žic, *Povijest jedne iluzije*, *Sušačka revija*, br. 58/59, 2008. preuzeto 16. veljače 2013.
7. ↑  Saša Dmitrović, *Prenos pepela Frana Supila*, *Sušačka revija*, br. 45, 2005. preuzeto 16. veljače 2013.
8. ↑  Miroslav Krleža, *Balade Petrice Kerempuha*, str. 83. pristupljeno 6. veljače 2013.

Vanjske poveznice
-----------------


|  |  |
| --- | --- |
| WikicitatWikicitat | **Wikicitat: Frano Supilo** |

* Krležijana: Supilo, Frano
* Neven Šantić, *Frano Supilo - Reformator hrvatskog novinarstva*, *Novi list*, 1. siječnja 2011.
* Tereza Ganza-Aras, *Frano Supilo u svjetlu najnovijih istraživanja* Arhivirano 2016-03-04 na Wayback Machine-u

| * p
* r
* u
Hrvatska u Prvom svjetskom ratu |
| --- |
| Hrvati na bojištu | 

|  |  |
| --- | --- |
| Antanta |  Dobrovoljački korpus Srba, Hrvata i Slovenaca |
| Hrvatska i Slavonija | XIII. hrvatsko-slavonski korpus (Zajednička vojska) • 42. domobranska divizija (Kr. hr. domobranstvo) |
| Dalmacija | 22. c. i kr. pukovnija  • 23. c. i kr. domobranska pukovnija  • 37. c. i kr. domobranska pukovnija  • Dalmatinski zemaljski strijelci  • Austro-ugarska ratna mornarica |
| Istra | 5. c. i kr. domobranska pukovnija • 87. c. i kr. pukovnija  • Austro-ugarska ratna mornarica |
| Međimurje | 20. kr. ug. domobranska pukovnija  • 48. c. i kr. pukovnija |
| Baranja |  • |
| Hrvatski časnici | Anton Lipošćak  • Ivan Salis Seewis  • Svetozar Borojević  • Stjepan Sarkotić  • Milan Emil Uzelac  • Janko Vuković Podkapelski  • Maksimilijan Njegovan  • Pavao Puhalo |

 |  |
| Politika | 

|  |  |
| --- | --- |
| Hrvatski banovi | Ivan Skerlecz (1913. - 1917.)  • Antun Mihalović (1917. - 1918.) |
| Političari | Stjepan Radić  • Ante Trumbić  • Svetozar Pribićević  • Frano Supilo |
| Glavne snage | Hrvatsko-srpska koalicija  • Jugoslavenski odbor  • Narodno vijeće Slovenaca, Hrvata i Srba |
| Uoči i tijekom rata | Geopolitički položaj Hrvatske uoči rata  • Hrvatska politika u Prvom svjetskom ratu |
| Posljedice | Svibanjska deklaracija  • Krfska deklaracija  • Zagrebačka rezolucija  • Raspad Austro-Ugarske  • Država Slovenaca, Hrvata i Srba  • Ženevska deklaracija  • Novosadska skupština  • Nastanak Jugoslavije  • Prosinačke žrtve  • Oslobađanje Međimurja |

 |
| Kategorija |