recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Abu Ali Mansur Tariku l-Hakim** (*Abu ‘Ali Mansur Tāriqu l-Ḥākim*, zvani *Al-Hakim bi Amr al-Lāh* (arapski: **الحاكم بأمر الله**‎; doslovno "Vladar po Božjoj zapovijedi"; 985 - 1021) bio je šesti po redu fatimidski kalif i 16. ismailitski imam koji je vladao od 996. do 1021. Poznat je kao jedan od najkontroverznijih fatimidskih i, uopće, muslimanskih vladara čiju su dugu vladavinu obilježili unutrašnji sukobi, ali i radikalni zaokreti po pitanju službene islamske doktrine i odnosa prema ne-muslimanima i ne-ismailitima; smatra se i jednom od najvažnijih ličnosti za nastanak vjerske zajednice Druza.

Bio je sin prethodnog kalifa Al-Aziza. Prema nekim izvorima majka mu je bila melkitska kršćanka po imenu al-Azzizah. Oca je naslijedio godine 996. kada mu je bilo samo 11 godine. Prve godine života su vlast držali veziri. Kada je 1000. došao na vlast, otpočeo je praksu čestog smjenjivanja vezira, tako da ih je za vrijeme vladavine promijenio njih dvadesetak. Vanjsku politiku su mu označili sukob s Bizantom, koga je uspio otjerati iz Alepa, ali i sa Abasidskim Kalifatom protiv koga se borio intenzivnom propagandom i ismailitskom misionarskom djelatnošću. Prve godine vladavine mu je obilježila tolerancija prema ne-muslimanima, ali i neprijateljski odnos prema sunitima, ali i šijitima dvanaestnicima. Nakon što su oni počeli optuživati da je prikriveni kršćanin, otpočeo je progone kršćana i Jevreja, a godine 1009. čak dao srušiti Baziliku Svetog groba u Jeruzalemu; nasuprot tome je otpočeo detant sa sunitima. Kasnije je, pak, ponovno došlo do zaokreta, te je Al-Hakim ponovno uveo tolerantnu politiku prema ne-muslimanima.

Posljednjih godina života se odao askezi i često izbivao iz Kaira. Prilikom jednog takvog izbivanja je nestao; pronađeni su samo njegov magarac i odjeća s mrljama od krvi. Naslijedio ga je sin Ali az-Zahir kojemu je regent bila Al-Hakimova sestra Sitt-al-Mulk.

Vanjske veze
------------

* Al-Ḥākim
* Institute of Ismaili Studies: Arhivirano 2018-10-19 na Wayback Machine-u al-Ḥākim bi-Amr Allah.
* Al-Ḥākim bi Amr Allah

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Prethodi: **al-Aziz**  |  **Fatimidski kalif** 996–1021 | Slijedi: **Ali az-Zahir**  |

| * p
* r
* u
Fatimidski kalifi |
| --- |
| Abadullah al-Mahdi • al-Qa'im • al-Mansur • al-Muizz • al-Aziz • al-Hakim • az-Zahir • al-Mustansir • al-Musta'li • al-Amir • al-Hafiz • az-Zafir • al-Faiz • al-Adid |
Perzijski rukopis iz 15. vijeka koji ilustrira izgradnju zamka Al-Khornaq u Al-Hiri, glavnom gradu Lahmida, ilustracija: Behzad
**Al Hīra** (Arabic: الحيرة) je bio drevni grad smješten južno od Al-Kufe u centralnom dijelu današnjeg južnog Iraka. 

Al Hira je bio važan grad u predislamskoj historiji Arapa. Nastao je kao vojni logor da bi u 5. i 6. vijeku bio glavni grad Lahmida. 

Arapi su se na područja sjeverno od Arapskog polutoka počeli naseljavati još od 9. vijeka pne. Do 3. vijeka n.e. su tako dijelovi južne Mezopotamije imali značajan udio arapskog stanovništva, tako da se pod vlašću Sasanidskog Carstva južna Mezopotamija počela nazivati Arabistan. Hira je u 3. vijeku postala prvo arapsko kraljevstvo izvan Arabije, ali je bila perzijski vazal, odnosno služila je za zaštitu od napada arapskih plemena sa juga. Perzijski kralj Šapur II je sredinom 4. vijeka priznao Lahmide kao legimtim,ne vladare. Lahmidski kralj Mundir I je zauzvrat pomogao perzijskom kralju Bahramu V da osvoji prijestolje 420.

Hira je bilo značajno kršćansko središte, odnosno provincija patrijarha Asirske crkve Istoka. Hira je poslije igrala važnu ulogu u bizantsko-perzijskim ratovima, odnosno kao izvor ljudstva za perzijske snage. Istvoremeno se stvorilo snažno suparništvo sa arapskim plemenom Gasanida koje je tradicionalno podržavalo Bizantince, a što je bilo podloga za permanentni posrednički rat dviju carstava.

Godine 602. je lahmidskog kralja Nu'mana III svrgnuo perzijski kralj Hozroje II i neposredno anektirao Hiru. U maju 633. je Hiru zauzela arapska islamska vojska Rašidunskog kalifata pod komandom Khalida ibn Walida.

V. također
----------

* Lahmidi

***Al-Hira*** na Wikimedijinoj ostavi
Stradun (Placa)
Stradun zimi
**Stradun** ili **Placa** je glavna ulica u staroj gradskoj jezgri, ali i u Dubrovniku općenito. Naziv "Stradun" potječe od Mlečana i podrugljiv je naziv za veliku ulicu, a ime "Placa" potječe od latinske riječi "platea", što znači "ulica".

Na mjestu današnjeg Straduna u prošlosti je bio močvarni teren koji je razdvajao Ragusu od Dubrave. Nasipavanjem močvare u 9. stoljeću, stanovništvo je stvorilo jedan grad.

Stradun se proteže u smjeru istok – zapad, a nalazi se između dvoja gradska vrata (Vratima od Pila i Vratima od Ploča). Na početku i na kraju Straduna nalaze se i dvije fontane (Velika i Mala Onofrijeve česma) te dva zvonika (Gradski zvonik i zvonik franjevačke crkve i samostana). Stradun je popločen kamenim blokovima, uglačanim do sjaja drvenog parketa, pa ga nazivaju i *ulica – salon*. Svoju namjenu, Stradun je dobio u 12. stoljeću, a današnji je izgled dobio nakon katastrofalnog potresa 1667. godine, kad je veliki broj građevina bio srušen. Starije slike Dubrovnika nam pokazuju kako zgrade na Stradunu prije potresa nisu imale tako tipiziran izgled kao danas, mnoge su imale arkade kao palača Sponza, a neke su bile i ukrašenije. Današnji izgled zgrada na Stradunu potječu iz razdoblja poslije potresa 1667. godine, kada je Statutom Dubrovačke Republike bio određen način gradnje stambenih zgrada: u prizemlju je uvijek bio trgovačko – poslovni prostor s vratima "na koljeno", a u veliki se magazin ulazilo iz sporedne ulice. Na prvom je katu bio stambeni prostor, dok su sobe bile na drugom katu. Kuhinja i ostale gospodarske prostorije su se uvijek nalazile u potkrovlju. Naime, nakon potresa, u Gradu je buknuo požar, koji je uništio velik broj stambenih i ostalih zgrada. Odredbom da se kuhinje presele u potkrovlje spriječavalo se širenje požara. 

Stradun završava trgom Luža ispred Gradskog zvonika te tako obuhvaća veći broj važnijih spomenika unutar stare gradske jezgre te je tako omiljeno šetalište domaćeg stanovništva, kao i stranih turista. 

Danas se Stradun koristi za svečanu procesiju za vrijeme proslave Feste sv. Vlaha, 3. veljače, a odabrati doček Nove godine na Stradunu se proglašava među 10 najboljih odabira u svijetu svake godine.

Znamenitosti na Stradunu
------------------------

* Zapadni ulaz na gradske zidine
* Velika Onofrijeva česma
* Samostan klarisa
* Crkva sv. Spasa
* Franjevačka crkva i samostan *Male braće*
* Rodna kuća Iva Vojnovića
* Palača Sponza
* Zvonara Luža
* Gradski zvonik
* Mala Onofrijeva česma
* Orlandov stup
* Zgrada glavne straže
* Crkva sv. Vlaha

* Pogled na StradunPogled na Stradun
* Po noćiPo noći
* Stradun ljetiStradun ljeti
* Stradun ujutroStradun ujutro
* Stradun ispred palače SponzeStradun ispred palače Sponze

***Stradun*** na Wikimedijinoj ostavi
**Nikostrat** (grč. Νικόστρατος, 4. vek pne.) bio je grčki komediograf i, prema Apolodoru, najmlađi od trojice Aristofanovih sinova.

Atenej ga smešta u okvire srednje atičke komedije, ali je makar delimično pripadao i novoj komediji. Na primer, Harpokration spominje da je komad *Lovac na ptice* (Ὀρνιθευτής) pripadao novoj atičkoj komediji. U komadu *Kraljevi* (Βασιλεῖς) uveo je lik hvalisavog vojnika, a u komadu *Lihvar* (Τοκιστής) likove pohlepnog zelenaša i razmetljivog kuvara. Fotije prenosi priču kako je Nikostrat, ludo zaljubljen u neku Tetigideju, počinio samoubistvo skočivši s Leukdaske stene.

Sačuvano je 19 naslova njegovih komada, no za neke od njih kao autor navođen je i Fileter, koji je po nekima bio srednji Aristofanov sin. Neki naslovi ukazuju na mitološke travestije, npr. *Hekata* (Ἐκάτη), dok su neki bliži tematici nove komedije, npr. *Sirijac* (Σύρος) i *Lažno žigosani* (Ψευδοστιγματίας).

Nikostratovo se ime nalazi na listi pobednika na dramskim nadmetanjima na Lenejama, i to nakon Menandra, Filemona, Apolodora iz Karista, Difila i Filipida, a na Velikim Dionisijama je verovatno osvojio drugo mesto 311. pne. Na jednom natpisu iz 280. pne. nađenom na Delosu, urezano je njegovo ime sa imenima još dva komediografa.
Srebrnjak koji prikazuje lik Nikomeda II
**Nikomed II Epifan** (Νικομήδης Β' ὁ Ἐπιφανής) je bio kralj Bitinije od 149. pne. do cca. 127. pne. Bio je četvrti po redu kralj od Nikomeda I, odnosno sin kralja Prusije II.

Kao mladi princ je stekao tolike simpatije među narodom, da se otac uplašio kako bi zbog toga mogao biti svrgnut. Kada je 154. pne. Prusija nastojao isposlovati niže reparacije nakon poraza u ratu s pergamskim kraljem Atalom II, Nikomed je poslan u Rim, dijelom kako bi lobirao kod rimskog Senata, a dijelom zato da bude što dalje od Bitinije. Nikomed je, međutim, uspio šarmirati senatore u takvoj mjeri da je Nikomed, zabrinut za svoj položaj, poslao posebno izaslanstvo s misijom da likvidira princa. Izaslanici su, međutim, zavjeru otkrili Nikomedu koji se potom vratio u Bitiniju, te uz pergamsku pomoć svrgnuo oca i pogubio ga u Nikomediji. Nikomed je poslije toga bio vjeran rimski saveznik, te je oko godine 130. pne. pomogao u gušenju pergamske pobune pod vodstvom Aristonika.

  



|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Prethodi: **Prusija II**  |  **Kralj Bitinije** 149. pne. – 127. pne. | Slijedi: **Nikomed III**  |

Izvori
------
Koordinate: 43°46′31″N 11°15′20″E﻿ / ﻿43.775200°N 11.255429°E﻿ / 43.775200; 11.255429

Rusticirani kameni zidove renesansne palače Medici Riccardi
**Palazzo Medici** (poznata i kao **Palazzo Medici Riccardi**) je renesansna palača u Firenci. Ime je dobila po porodicama koje su bile njeni vlasnici. 

Projektirao ju je Michelozzo di Bartolomeo za Cosima de Medicija iz porodice Medici, a sagrađena je između 1445 i 1460.

Izvori
------

1. ↑  Fabriczy, *Michelozzo di Bartolommeo*, 38, 41f.
2. ↑  Aby Warburg, "Die Baubeginn des Palazzo Medici", in Gesamelte Schriften*, (Leipzig and Berlin) 1932: v. I, 165.*

Eksterni linkovi
----------------

***Palazzo Medici Riccardi*** na Wikimedijinoj ostavi

* Palazzo Medici Riccardi službena stranica
* Website on the *Cappella dei Magi*, with photos and analysis Arhivirano 2009-04-25 na Wayback Machine-u

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 137858250
* LCCN: n81056561
* ISNI: 0000 0001 2166 9078
* GND: 515422-4
* NKC: ko2015874323

 |
**Rečica** je naselje u blizini Karlovca, u čijem se sastavu administrativno nalazi. Naselje ima, prema popisu iz 2001. 1145 stanovnika.

Rečica je društveno, umjetničko i športsko središte, u kojoj djeluje Kulturno-umjetničko društvo "Rečica", nogometni klub "Mladost", dobrovoljna vatrogasna društva "Dolnja Rečica", "Rečica Kolodvor" i "Rečica-Matica "te lovačko društvo "Rečica". Rečica je također središte župe sv. Ivana Krstitelja, kojoj još pripadaju i sela Luka Pokupska, Zamršje i Karasi. Navedena sela i administrativno pripadaju Mjesnom odboru Rečica te društvenoj zajednici Rečice.

Rečica se u dokumentima spominje u 15. st. Najveća kulturno-povijesna baština Rečice i šire okolice je dvorac Draškovića, ostatak nekad mnogo većeg vlastelinstva. Dvorac je najpoznatiji po grofu Janku Draškoviću koji je u njemu boravio u prvoj polovici 19. st.

KUD Rečica
----------

Kulturno-umjetničko društvo "Rečica" najstarije je Društvo u Karlovačkoj županiji, djeluje neprestano od davne 1923. godine. Članovi društva desetljećima njeguju izvorne rečičke pjesme, plesove, običaje i narodnu nošnju, a svoj rad uspješno prezentiraju na svim važnim manifestacijama u Hrvatskoj i u inozemstvu. U Društvu djeluje nekoliko sekcija: Dječji tamburaški orkestar, folklorna sekcija, dječja folklorna sekcija i etnografska sekcija. Najveće bogatsvo Rečice je rečička narodna nošnja koja pripada pokupskom tipu narodne nošnje, ali se i znatno razlikuje od ostalih pokupskih nošnji po bogatim i osebujnim vezovima, bojama, utkanim ukrasima i našivenim nakitom. I muška i ženska nošnja prožeta je motivom divlje ruže (šipkova ruža).

Stanovništvo
------------

* 2001. - 629
* 1991. - 777 (Hrvati - 770, Srbi - 3, ostali - 4)
* 1981. - 854 (Hrvati - 835, Jugoslaveni - 10, Srbi - 4, ostali - 5)
* 1971. - 909 (Hrvati - 896, Srbi - 4, Jugoslaveni - 1, ostali - 8)

Šport
-----

* NK Mladost Rečica[*mrtav link*]

### Izvor

* CD rom: "Naselja i stanovništvo RH od 1857-2001. godine", Izdanje Državnog zavoda za statistiku Republike Hrvatske, Zagreb, 2005.

  

  


*Ovaj nedovršeni članak o **naselju** u Hrvatskoj:* **Rečica (Karlovac)** *treba dopuniti.   
Dopunite ga prema pravilima Wikipedije.*


| * p
* r
* u
Naselja u sastavu Grada Karlovca |
| --- |
| Banska Selnica • Banski Moravci • Blatnica Pokupska • Brezova Glava • Brežani • Brođani • Cerovac Vukmanićki • Donja Trebinja • Donje Mekušje • Donji Sjeničak • Gornja Trebinja • Gornje Stative • Gornji Sjeničak • Goršćaki • Husje • Ivančići Pokupski • Ivanković Selo • Ivošević Selo • Kablar • Karasi • Karlovac • Klipino Brdo • Kljaić Brdo • Knez Gorica • Kobilić Pokupski • Konjkovsko • Koritinja • Ladvenjak • Lipje • Luka Pokupska • Mahićno • Manjerovići • Okić • Popović Brdo • Priselci • Rečica • Ribari • Skakavac • Slunjska Selnica • Slunjski Moravci • Šebreki • Šišljavić • Tušilović • Tuškani • Udbinja • Utinja • Vodostaj • Vukmanić • Vukoder • Zadobarje • Zagraj • Zamršje |
**Taksil** (na grčkom Tαξίλης ili Ταξίλας; 4. vijek pne.) bilo je ime koje su drevni grčki kroničari dali vladaru oblasti između rijeka Ind i Hidasp u Pandžabu, a čija je prijestolnica bila grad Taksila. Njegovo pravo ime je bilo **Ambhi** (grčki: **Omphis**).

Taksil je bio u neprijateljstvu s Porom, vladarom oblasti istočno od Hidaspa. Kada je 327. pne. Aleksandar Veliki započeo svoj pohod na Indiju, Taksil je u tome vidio priliku da stekne moćnog saveznika, te mu se formalno pokorio i pružio pomoć u ljudstvu, slonovima i opremi. Godine 326. pne. je 5000 Taksilovih vojnika sudjelovalo na strani Aleksandra u velikoj bitci na Hidaspu te nakon pobjede imalo zadatak goniti poražene ostatke Porovih snaga. Pri tome je Taksil umalo poginuo. Nakon Porove predaje je Aleksandar odlučio pomiriti bivše suparnike.

Taksil je potom pomagao Aleksandru pomagao prilikom izgradnje flote na Indu. Kada su Filipa, makedonskog oficira imenovanog za satrapa Indije, ubili vlastiti vojnici, Aleksandar je Taksilu dao vlast nad njegovim područjima. To je nakon Aleksandrove smrti priznao i sporazum u Triparadisu 321. pne. Kasnije je pak vlast nad tim područjem imao Eudem, da bi oblasti Pendžaba nešto kasnije osvojio Chandragupta Mauriya, osnivač Maurijskog Carstva. Što se tada dogodilo s Taksilom, nije poznato.
**Palazzo Chigi** je renesansna palača u rimskom rionu Colonna, danas rezidencija talijanskog premijera Giuseppe Contea.

Karakteristike i historija
--------------------------

Chigi se nalazi u jednoj od najpoznatijih točaka historijskog centra Rima: duž Via del Corso, negdje na pola puta između Piazza del Popolo i Piazza Venezia. Ulaz u palaču nalazi se na Piazza Colonna, ispred dvije hiljade godina starog Stupa Marka Aurelija (talijanski: Colonna) po kojoj je trg dobio ime.

Arhitektonska historija palače Chigi obuhvaća više od tri vijeka, tokom kojih je kontinuirano prilagođavana novim zahtjevima. Palaču je počeo graditi Giacomo della Porta za porodicu Aldobrandini koja je kupila više manjih kuća od različitih porodicama i srušila ih da pripremi teren za gradnju palače. Fasada se počela graditi 1578. godine. Najvažnije faze izgradnje palače odvile su se između 1562. i 1580. iako su sitni radovi nastavljeni čak i tokom 17. vijek, a adaptacije enterijera rađene su svako malo tokom vijekova, kako su se mijenjali vlasnici. Posljednja restauracija i moderniziranje palače provedeno je 1916. kad je postala vlasništvo države.

Nakon nekoliko vjekova kad se uglavnom koristila kao rezidencija za prelate Rimske kurije, od početka 18. vijeka u njoj se nalazi Španjolska ambasada. Tokom 19. vijeka palača je postala mjesto u kom su se sklapali politički dogovori i savezništva, jer je od 1878. de facto bila ambasada Austro-Ugarske, iako je de jure i nadelje bila rezidencija kneževa Chigi.

Palača je od 1916. u vlasništvu Kraljevine Italije koja je u nju smjestila ministarstvo kolonija, Benito Mussolini je 1922. premjestio to ministarstvo i uselio Ministarstvo vanjskih poslova, koje je u palači Chigi ostalo do 1961. Tad je premješteno u Palazzo Farnesina koji je upravo izgrađen za to ministarstvo. Od 1961. u Palači Chigi je službena rezidencija premijera Italije koji je dotad bio smješten u Palazzo del Viminale.

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5 6 7 8 9   „*Palazzo Chigi, la storia*" (talijanski). Governo Italiano Presidenza del Consiglio dei Ministri. Pristupljeno 15. 4. 2018.

Vanjske veze
------------

***Palazzo Chigi*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Palazzo Chigi, la storia* (`it`)

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 172971896

 |
**Artičoka** ili **Gardun** (*Cynara cardunculus* subsp. *scolymus* (Carolus Linnaeus Hegi.) je biljka iz porodice glavočika koja se uzgaja kod nas i u svijetu zbog prehrambenih razloga, kao i za uporabu u medicinske svrhe. Naraste od 0,8 - 2 m. Oko središnje stabljike (koja je u donjem dijelu često odrvenjela, posebno kod većih i starijih biljaka) naizmjenično rastu listovi dugi do 80 cm, perasto razdjeljeni. Listovi su srebrnozelene boje, na naličju dlakavi, pa čak i bodljikavi.

Naziv
-----

Plod artičoke
Iako prevladava internacionalni naziv artičoka - koji dolazi iz arapskog Ardi-Shoki (ارضي شوكي) u hrvatskom jeziku je u upotrebi i domaći naziv: **gardun**, naročito u okolici Slanoga, gdje se ova biljka naveliko uzgaja. Smatra se da ime gardun dolazi iz davnina, od riječi starih rimljana (carduus) ili od latinskog naziva (**cardun**culus) kojima je izgovor slova K prešao u G.

Rasprostranjenost
-----------------

Gardun je rasprostranjen u južnoj Europi i po cijelom Mediteranu, kao i na Kanarskim otocima. Ova područja se smatraju i njegova prapostojbina, a danas se uzgaja i u Australiji, Novom Zealandu, SAD-u, Središnjoj Americi, Južnoj Americi, na jugu Afrike itd. U Hrvatskoj se uzgaja većinom u Dalmaciji.

Povijest
--------

|  **Prehrambena vrijednost artičoke** |
| --- |
| Sadržaj | Vrijednost | Mjerna jedinica |
| energetska vrijednost | 220 | kJ |
| bjelančevina | 2.89 | g |
| masti | 0.34 | g |
| ugljikohidrata | 11.95 | g |
| vlakna | 8.6 | g |
| šećera | 0.99 | g |
| glukoze | 0.24 | g |
| fruktoze | 0.02 | g |
| željeza | 0.61 | mg |
| mangana | 0.225 | mg |
| kalcija | 21 | mg |
| magnezija | 42 | mg |
| fosfora | 73 | mg |
| kalija | 276 | mg |
| cinka | 0.4 | mg |
| vitamina C | 7.4 | mg |
| pantotenske kiseline | 0.240 | mg |
| vitamina B6 | 0.081 | mg |
| folne kiseline | 89 | ug |
| tiamina | 0.05 | mg |
| riboflavina | 0.089 | mg |
| niacina | 0.111 | mg |
|

Smatra se da gardun potječe iz područja južne Europe i Mediterana, iako mu je prava pradomovina nepoznata. Gardun se uzgaja još od vremena starih Grka, kada je bio uzgajan na Siciliji pod imenom *kaktos*. Rimljani su preuzeli tradiciju uzgajanja garduna od Grka. U islamskom svijetu, u području Magreba također se uzgajao gardun. Postoje dokazi da se gardun uzgajao oko Napulja u devetom stoljeću, a po legendi, u Francusku ju je uvela kraljica Caterina de' Medici ("na jednom vjenčanju je jela toliko da je mislila da će umrijeti, a uhvatio ju je i proljev. Rekli su da je to od jedenja previše garduna." - Pierre de L'Estoile, 19.06.1576)

Medicinska upotreba
-------------------

Sušeni listovi i dijelovi stabljike se upotrebljavaju za izradu čaja, koji se koristi u medicini za pospješivanje izlučivanja žuči. Cynarin, sastojak garduna se danas upotrebljava kao lijek u tu svrhu.

Vanjske veze
------------

|  |  |
| --- | --- |
|  | U Wikimedijinoj ostavi ima još materijala vezanih za: **Artičoka** |
|  | Wikivrste imaju podatke o: **Artičoka** |
American Numismatic Society logo
**American Numismatic Society** (ANS, na engleskom doslovno: "Američko numizmatičko društvo") je američka organizacija posvećena proučavanju numizmatike. Osnovana je godine 1858. u New Yorku gdje joj se danas nalazi sjedište. U njenom posjedu se izdaje najveća numizmatička zbirka u SAD, s preko 800.000 primjeraka kovanica i novčanica iz svih perioda historije. Također izdaje tri stručna časopisa, a vodi stalnu numizmatičku izložbu u zgradi Federal Reserve Bank of New York.

Vanjske veze
------------

* American Numismatic Society
* American Numismatic Society's curatorial database of coins  Arhivirano 2008-05-12 na Wayback Machine-u
* American Numismatic Society Magazine
* American Numismatic Society Publications Arhivirano 2011-05-21 na Wayback Machine-u

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 126085739
* LCCN: n50057814
* ISNI: 0000 0001 2152 4821
* GND: 35309-7
* SUDOC: 02646294X
* BNF: cb118706839 (podaci)
* BIBSYS: 90880898
* ULAN: 500303668
* NLA: 35005371
* NKC: kn20080307016
* BNE: XX150034
* CiNii: DA02516296

 |
**Palazzo Farnese** je najznačajnija visokorenesansna palača smještena na istoimenom trgu, nedaleko od Tibera.

Historija i karakteristike
--------------------------

Inicijator gradnje te palače bio je kardinal Allessandro Farnese, kasniji papa Pavao III.. Izgradnja je započela 1514. po projektu Antonia Sangalla Mlađeg. Kad je on umro 1546. daljnju izgradnju preuzeo je Michelangelo. On je u projekt dodao nekoliko novih elemenata kao što je krovni vijenac istaknut tri metra, a namjeravao je novu palaču povezati s vilom Farnesinom na suprotnoj obali Tibera koja je također pripadala porodici Farnese. Iako je počeo raditi na realizaciji, zacrtani plan nije dovršio i jedini podsjetnik je elegantni most preko ulice Giulia. Nakon što je 1564. umro i Michelangelo, palaču je dovršio Giacomo della Porta koji je na njoj radio do 1589. godine Velik dio kamena i ostalog građevinskog materijala uzet je s Karakalinih termi i Koloseuma, ponajviše s vanjskih lukova potonjeg.

Nakon što je porodica Farnese izumrla u 18. vijeku, palača je postala vlasništvo Dinastije Bourbon. Od 1874. u njoj se nalazi Francuska ambasada pa je sve do 2012. bila potpuno zatvorena za javnost, ali nakon organiziranja par prigodnih izložbi, koje je posjetilo puno ljudi, organiziraju se vođene ture po palači. Ogromno svijetlo stražnje dvorište otvara se prema atriju koji vodi do Sangallovog portika sa moćnim granitnim stupovima koji nose svod. Taj prostor sa kontrastnim *chiaroscurom*, formira centralnu jezgru enterijera palače. Po zidovima velikog salona, ​​koji se proteže preko dva kata, vise vrijedne tapiserije reprodukcije Giottovih fresaka iz stana Julija II.. Na prvom katu nalaze se freske Annibale Carracija i Domenichina sa mitološkim scenama. Trg ispred palače ukrašavaju dvije fontane, koje su nekad krasile Karakaline terme.

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5 6   „*Piazza Farnese*" (engleski). Aviewon cities. Pristupljeno 10. 3. 2018.
2. 1 2  „*Farnese Palace*" (engleski). Rome Guide. Arhivirano iz originala na datum 2018-06-12. Pristupljeno 10. 3. 2018.

Vanjske veze
------------

***Palazzo Farnese*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Rome Guide* Arhivirano 2018-06-12 na Wayback Machine-u (`en`)
* *Piazza Farnese*[*mrtav link*] (`en`)

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 47145067127966630841
* GND: 4124716-4

 |
Tok reke Tibar
**Tibar** (lat. *Tiber*, ital. *Tevere*), treća po dužini reka u Italiji sa 406 km, posle Poa i Adiđea, protiče kroz Rim u pravcu od planine Fumajolo do Tirenskog mora, u koje utiče sa dva rukavca: jedan koji prolazi kroz predgrađe Ostije na jugu, a drugi kroz Fijumićino na severu. Sliv Tibra je oko 18.000 km².

Ime
---

Verovatno je ime *Tibar* pre-latinskog porekla, kao i rimski naziv Tibur (danas Tivoli). Priča se da se mitski kralj Tibernije, deveti od legendarnih kraljeva Alba longe, utopio u reci Albula, koja je potom nazvana Tibar. Ovaj mit možda može objasniti sećanje na raniji pre-indoevropski naziv reke, 'bele' od sedimenata. Legende kažu da su braća blizanci Romul i Rem ostavljeni na obali Tibra, gde ih je spasila vučica.

S druge strane, ako je etrursko lično ime Thefarie, nastao od imena reke, etrursko ime za Tibar bilo bi Thefar. Da li to znači "belo" nije poznato. Najsrodnija poznata etrurska reč je verovatno thafna, "pehar."

Istorija
--------

Tibar je bio važna trgovačka reka od vremena Punskih ratova, kada je luka Ostija postala ključna pomorska baza. Kada je luka Ostije zatrpana muljem, krajem prvog veka izgrađen je novi put, *via Portuensis,* koji je povezivao Rim s novom lukom, Fiumićino.

U Tibar se uliva rimska rečica Anio, a na njemu se nalazi ostrvo (*Isola Tiberina*) u centru Rima, između Trastevere i antičkog centra. Gaz na ostrvu je verovatno najstarija naseobina u gradu. Legenda kaže da je majka Romula i Rema, Rea Silvija, vestalska devica, naterana da se utopi u reci Tibar. Tibar se njome oženio i poplavio okolinu zbog nepravde koja je nanesena njegovoj ženi.

Pogled na Tibar iz Vatikana
Popularno zvan *flavus*, "žuta reka", Tibar ima dosta nanosa ali ne pravi deltu, zahvaljujući jakoj severnoj morskoj struji koja teče blizu obale, strmoj obali i tektonskim nanosima. Obala se od drevnih vremena pomerila za oko 3 km, ostavivši antičku Ostiju na suvom. Od pre jednog veka, obala u Fijumićinu se pomera za oko 4 m godišnje.

Rukavac koji povezuje Fiumićino s morem je kanal, koji je prokopan u vreme imperatora Klaudija i opravljen u doba Trajana. U srednjem veku kanal je zatrpao mulj, ali ga je papa Pavle V 1612. ponovo otvorio za plovidbu.

Stari Rimljani su povezali reku s odvodnim kanalom (*Cloaca Maxima*) i podzemnom mrežom tunela i kanala da bi doveli vodu u središte grada. Izgradnja modernog kamenog nasipa počela je 1876.

Poplave Tibra bile su česte kroz istoriju. U modernim vremenima, poznate poplave bile su 1598, 1870. and 1900. 

Benito Musolini, rođen u Romanji, pomerio je granicu između Toskane i Emilije-Romanje, da bi izvor Tibra bio u Romanji. Pored bistrog izvora podignut je antički stub s natpisom  QUI NASCE IL TEVERE SACRO AI DESTINI DI ROMA (= Ovde je rođen Tibar, posvećen sudbini Rima).

Kada se anglikanac preobrati u katoličanstvo, za njega se kaže da je "preplivao Tibar". U obratnom slučaju, kaže se "preplivati Temzu".

***Tibar*** na Wikimedijinoj ostavi

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 316430945
* LCCN: sh85135212
* GND: 4119609-0
* BNF: cb138842244 (podaci)
* NKC: ge1041806

 |
*Za ostala značenja, v. Taksi (razvrstavanje).*
 „Taksist" preusmjerava ovdje. Za ostala značenja, v. Taksist (razvrstavanje).
**Taksi** je vrsta javnog prevoza gde korisnik – putnik (ili putnici) iznajmljuju na određeno vreme prevozno sredstvo sa vozačem koje će ga (ih) prevesti od jedne lokacije do druge.

Pod taksijem se najčešće podrazumeva automobil ali to može biti i avion, čamac, gondola, kamion...

Ugovaranje prevoza
------------------

Vozači taksija, taksisti, su najčešće organizovani u udruženja, koja im omogućuju efikasnije delovanje pre svega prijemom poziva stranaka preko radija.

Usluga, vožnja se zakazuje telefonom, u zadnje vreme i SMS-om. Duže vožnje se mogu zakazati i koji dan ranije. Taksi usluga se može dobiti i zaustavljanjem „slobodnog" taksija na ulici. 

Taksiti na krovu imaju svetleću oznaku na kojoj piše **"Taxi"** kao i broj taksi vozila. Kada je svetlo upaljeno taksi je „slobodan"

Naplata usluge
--------------

Taksi usluga se plaća iz dva dela „polazak" – fiksni iznos bez obzira na rastojanje koje će se preći i dela koji je vezan za rastojanje tj. naplata po pređenom putu. Tarifa zavisi i od doba dana, dana u nedelji, praznika.

Taksi vožnja se najčešće naplaćuje putem taksimetra, koji je povezan sa okretanjem točkova (tako meri pređeno rastojanje). Taksimetar radi i ako se taksi zaglavi u saobraćajnoj gužvi, tada se prebacuje na režim merenja vremena pa i dalje radi. 

Pojedina taksi udruženja daju popuste na telefonski poziv.

Pojedina preduzeća prave ugovore sa određenim taksi udruženjima o prevozu na taksi-bon. Zaposleni koji poseduju taksi-bon dobijaju popust na uslugu.

Zanimljivosti
-------------

U pojedinim zemljama postoji obaveza korišćenja određenog tipa automobila za taksi, dok u Engleskoj postoji posebna fabrika boja proizvodi posebna taksi vozila. Tavanica u tim vozilima je viša a vozač je od putnika odvojen neprobojnim staklom što bitno utiče na bezbednost vozača.

Najčešće korišćena boja za taksije u svetu je žuta.

Biti taksista znači susretati mnogo različitih ljudi. Zbog svog razičitog iskustva o taksistima je snimljeno mnogo filmova, od kojih su neki kultni.

Istorija
--------

Prvi taksisti su se pojavili početkom 17. veka u Parizu i Londonu. **Nikola Sovaž** (engl. ) je bio prvi taksista o kome postoji dokumentacija da je prijavio državnim organima posao taksiranja 1640. godine. Naravno, prvi gradski taksi se odvijao u fijakerima uz obaveznu konjsku vuču.

Taksimetar je pronašao **Vilhelm Brun** (engl. ) 1891. 

Dvosmerni radio, koji je omogućio komunikaciju sa taksi centralom i drugim vozačima je prvi put primenjen 1940.

***Taksi*** na Wikimedijinoj ostavi
**Ranokršćanska bazilika u Mogorjelu** nalazi se na arheološkom lokalitetu Mogorjelo opštini Čapljini u Bosni i Hercegovini.

Istorija
--------

Na lokalitetu Mogorjela sredinom I vijeka n.e. doseljenici sa Apeninskog poluostrva izgradili su kompleks privatnog poljoprivrednog imanja. Zgradu za preradu poljoprivrednih proizvoda (*villa rustica fructuaria*) je smjestio na istaknutom dijelu brežuljka (u oviru kasnijih zidova tlocrt vile se nalazi kod sjevernog-glavnog ulaza), a stambenu zgradu (*villa rustica habitatoria*) na njegovoj prisojnoj padini. Ovaj objekat je izgorio u III vijeku.

Početkom IV vijeka preko njegovih ruševina izgrađeno je državno imanje sa vilom koja je najveći dio današnjeg arheološkog lokaliteta. Vila na Mogorjelo je služila za snabdjevanje grada Narone, čije se ruševine nalaze u selu Vidu kod Metkovića u Hrvatskoj. I ovo imanje je propalo u velikom požaru koji su izazvali Vizigoti između 401. i 403. godine, prodirući prema Rimu.

Oko polovine V vijeka izgrađene su u sjeveroistočnom uglu nalazišta dvije bazilike (*basilica gemina*), prvo sjeverna, a odmah zatim i južna. Prema raznim pregradnjama objekata očito je da se vršila neka adaptacija prostora za obitavanje.

Opis
----

Crkve su ukopane u temelje dijela rimske stambene zgrade iz I vijeka. Postavljene su paralelno, razdvojene prostorom širine 1.6 m. Njihova ukupna dužina je 21.4 m. Sjeverna crkva je kompleksnija i nešto šira dim. 21,4x14m. Imala je portikus na zapadnoj fasadi sa 5 stubova, narteks, naos i presbiterij, prostoriju sa otvorenim portikusom, krstionicu za odrasle sa piscinom u obliku krsta, te dvije prostorije kojima je namjena nepoznata. Uz njen istočni zid su bile prizidane tri grobnice na svod i zgleda da se ovdje nalazio sarkofag koji se danas nalazi u slobodnom prostoru. U drugoj polovini VI vijeka zatrpana je duboka piscina i sagrađena je nadzemna krstionica. Južna crkva ima samo narteks i naos sa presbiterijem. Izgleda da su krajem VIII i početkom IX vijeka vršene neke pregradnje u juogoistočnoj-okrugloj kuli. Na tom mjestu su i nađeni predmeti karolinške provenijencije. Nakon toga crkve su propale.

Literatura
----------

* Enver Imamović, Ranohrišćanske bazilike u Bosni i Hercegovini
**Ostrogašica** je selo u Zagori, u općini Unešić. Smjestila se podno Midenog brda u zaleđu Šibensko-kninske županije. Župa je Mirlović zagora. Upravno središte je Drniš, koji je udaljen 16 km, a Šibenik 23 km.

Klima je sredozemna s oštrim i hladnim zimama te vrućim i suhim ljetima.

U Domovinskom ratu s Midenog se brda granatiralo, ali je brdo ujedno pružalo veliku zaštitu selu. Selo nikad nije bilo okupirano, a većina je mještana sudjelovala u Domovinskom ratu.

Ostrogašicu je tijekom 20. stoljeća napustio veći broj stanovnika. Danas selo prema popisu iz 2011. broji 47 stanovnika. Svi stanovnici su Hrvati katoličke vjere. Pretežito se bave uzgojem stoke i ratarstvom.

Selo ima 7 (sedam) naselja : Madžari, Matasi, Jamani, Marasi, Radani, Kosori, Kedžići.

Izvori
------

1. ↑  Popis stanovništva u Hrvatskoj 2011. www.dzs.hr

  


*Ovaj nedovršeni članak o **naselju** u Hrvatskoj:* **Ostrogašica** *treba dopuniti.   
Dopunite ga prema pravilima Wikipedije.*


| * p
* r
* u
Naselja u sastavu Općine Unešić |
| --- |
| Cera • Čvrljevo • Donje Planjane • Donje Utore • Donje Vinovo • Gornje Planjane • Gornje Utore • Gornje Vinovo • Koprno • Ljubostinje • Mirlović Zagora • Nevest • Ostrogašica • Podumci • Unešić • Visoka |


|  |  |
| --- | --- |
|  | ***Portal Hrvatska***  |
**Tagliamento** (furlanski: *Tiliment*, venecijanski: *Tajamento*) je alpska rijeka na istoku Sjeverne Italije duga 170 km. 

*Tagliamento* je jedinstvena evropska alpska rijeka, kod koje je ostala očuvana geomorfologija i korito sa brojnim isprepletenim rukavcima. zbog toga ga zovu kralj alpskih rijeka.

Geografske karakteristike
-------------------------

Tagliamento u svom srednjem dijelu kod mjesta Aonedis
Rijeka Tagliamento izvore na gorskom prijevoju Mauria (Passo della Mauria), na granici između talijanskih regija Veneto i Furlanija-Julijska krajina. U svom gornjem dijelu, ona protiče kroz historijsku pokrajinu Karniju i u svom sjevernom dijelu Provincijom Udine. U svom srednjem i donjem dijelu *Tagliamento* je granica između provincija Udine, Pordenone i Venecija. Na kraju svog toka Tagliamento utječe u Venecijanski zaljev između Lignana Sabbiadora i Bibiona.

Sliv rijeke Tagliamento pokriva površinu od 2,916 km² , na kojoj živi 165,000 stanovnika. Tagliamento predstavlja 86.5% svih vodotokova u Provinciji Udine.

Uz obale Tagliamenta leže gradovi Latisana i San Michele al Tagliamento, u porječju leže; Tolmezzo, Gemona del Friuli, San Daniele del Friuli, Spilimbergo, Casarsa della Delizia, Codroipo i San Vito al Tagliamento.

### Gornji tok Tagliamenta

Ispočetka rijeka teče u smjeru istoka paralelno sa Karnijskim Alpama, tu prima
prvu veću pritoku rijeku Lumiei, koja utječe u Tagliamento sa lijeve strane nakon 26 km od svog izvora. 

### Srednji i donji tok rijeke

Karta porječja rijeke Tagliamento
U svom srednjem dijelu rijeka teče ravno prema jugu kroz Pinzano prema venetskoj ravnici, tri km prije Spilimberga Tagliamento se dijeli na više isprepletenih rukavaca. Njegovo šljunčano korito je vrlo propusno, i u stanju je apsorbirati gotovo sve vode, no rijeka prima većinu pritoka nizvodno od Codroipa i Casarsa, zahvaljujući brojnim podzemnim vodotokovima. Odavde pa nadalje, korito rijeke je izrazito usko (samo 180 m) i počinje meandrirati zbog malog pada. Prije nego što dospije do Jadranskog mora Tagliamento, prima vode male podzemne rijeke Varmo. Na kraju svog toka Tagliamento se ulijeva u Jadransko more između laguna Marano i Caorle.

Izvori
------

1. 1 2  „Bacino del fiume TAGLIAMENTO (pristupljeno 12.03.2011.)". Arhivirano iz originala na datum 2015-02-02. Pristupljeno 2011-03-12.
2. ↑  „Toponomastica: denominazioni ufficiali in lingua friulana". Arhivirano iz originala na datum 2011-12-22. Pristupljeno 2011-03-12.
3. ↑  (`en`) Muller, 1995, *River dynamics and floodplain vegetation and their alterations due to human impact* Arhivirano 2013-10-19 na Wayback Machine-u, Arch. Hydrobiol. Suppl.101, p. 503
4. ↑  (`en`) Tockner et al. *The Tagliamento river: A model ecosystem of european importance* in *Aquatic sciences* n.65 - 2003, p. 251

Koordinate: 45°39′N 13°06′E﻿ / ﻿45.650°N 13.100°E﻿ / 45.650; 13.100

Vanjske poveznice
-----------------

***Tagliamento*** na Wikimedijinoj ostavi

* Autorità di bacino Isonzo, Tagliamento, Livenza, Piave, Brenta-Bacchiglione (`it`)
* Tagliamento.org Arhivirano 2008-12-12 na Wayback Machine-u (`it`)
Šematski prikaz taloga i taloženja.**Talog** predstavlja čvrstu supstancu koja se izdvaja iz nekog rastvora. Pri pisanju hemijskih reakcija izdvajanje taloga se obično obeležava strelicom (↓), na primer:

(CH3COO)2Pb + H2S ⇌ PbS↓ + 2CH3COOH
Supstanca će se taložiti iz rastvora kada taj rastvor postane presićen ili kada proizvod koncentracije njenih jona bude veći od proizvoda rastvorljivosti. Pojava taloga je od izuzetnog značaja za analitičku hemiju, gde identifikacija i odvajanje različitih supstanci zavisi u velikoj meri od njihovog odnosa rastvorljivosti ili taloženja.

Primeri
-------

Odvajanje metala u okviru različitih analitičkih grupa zasniva se na različitoj rastvorljivosti njihovih sulfida pod različitim uslovima. Bakar, kadmijum i bizmut, odnosno njihovi joni pripadaju takozvanim sulfobazama i talože se kao sulfidi u kiselom rastvoru, dok se katjoni treće analitičke grupe, gde pripadaju i joni cinka i mangana talože samo u alkalnom rastvoru. U zasićenom rastvoru vodonik-sulfida postoji izvesna koncentracija jona čiji se odnos može prikazati izrazom:

{\displaystyle k={\frac {[H^{+}]^{2}[S^{2-}]}{[H\_{2}S]}}}

Stvarne koncentracije su male, jer je vodonik-sulfid u rastvoru samo malo disosovan. Ukoliko se u rastvor doda hlorovodonična kiselina, koja je inače jako disosovana, povećava se koncentracija vodoničnih jonova, pa da bi se održala ravnoteža, suzbija se disocijacija vodonik-sulfida, odnosno mora se smanjiti koncentracija sulfidnih jona. Zbog toga kada se u vodeni rastvor kuprisulfida čiji je proizvod rastvorljivosti 1 x 10— 44 (što je manje od koncentracije sulfidnih jona u zasićenom rastvoru vodonik-sulfida u prisustvu hlorovodnične kiseline) dodaju navedene kiseline, kuprisulfid će se taložiti. Obrnut slučaj će biti sa manganosulfidom koji ima veći proizvod rastvorljivosti, pa se on neće taložiti.

Digestija
---------

Pod starenjem rastvora podrazumevaju se sve ireverzibilne strukturne promene u talogu od njegovog nastajanja. U kontaktu sa matičnicom dolazi do promena koje dovode do veće stabilnosti taloga usled veće veličine čestica i smanjene specifične površine. Ukoliko talog stari uz povišenje temperature, reč je o digestiji.

Vidi još
--------

* Taloženje

Literatura
----------

* Parkes, G. D. & Fil, D. 1973. Melorova moderna neorganska hemija. Naučna knjiga. Beograd.
* Grupa autora, 1976. Popularna enciklopedija. BIGZ: Beograd.

Spoljašnje veze
---------------

***Talog*** na Wikimedijinoj ostavi

* 
* Precipitation reactions of certain cations
* Digestion Instruments Arhivirano 2013-10-15 na Wayback Machine-u
* A Thesis on pattern formation in precipitation reactions
**Aktivna vojna služba u OS SFRJ** (Oružane snage SFRJ), se odnosilo na službu aktivnih vojnih lica u SFR Jugoslaviji.

U Aktivnu vojnu službu je mogao biti primljen državljanin SFR Jugoslavije koji je bio moralno i politički podoban da izvršava dužnost vojnog starješine. Pri tom je bilo potrebno da kandidat ispunjava uslove: da je zdrastveno sposoban za aktivnu vojnu službu, da nije osuđivan za određena krivična dijela, da se protiv njega ne vodi krivični postupak niti postupak pred sudom časti, da je regulirao obavezu služenje vojnog roka i da ima potrebnu stručnu spremu za vršenje aktivne vojne službe. Pri izboru kandidata za prijem u Aktivnu vojnu službu vodilo se računa o što srazmjernijoj zastupljenosti svih republika i autonomnih pokrajina, naroda i narodnosti SFR Jugoslavije. Prijem u Aktivnu vojnu službu vršio se na osnovu konkursa, oglašavanjem formacijskih mjesta slobodnim, a izuzetno i bez konkursa. Prijem pitomaca vojnih škola i akademija vršio se na osnovu akta o proizvođenju. Lice primljeno u Aktivnu vojnu službu postalo je aktivno vojno lice ili aktivno vojno lice po ugovoru.

Literatura
----------

* Ratković, Borislav (1981). *Vojni leksikon*, Beograd: Vojno izdavački zavod.
**Ali ibn Jusuf** (arapski: علي بن يوسف‎; Ali ibn Yusuf; ? - 26. januar 1143) bio je peti po redu vladar Maroka i al-Andalusa iz Almoravidske dinastije, koji je vladao od 1106. do smrti. Otac mu je bio Yusuf ibn Tashfin; godine 1102. je proglašen njegovim nasljednikom. Oca je naslijedio nakon smrti 1106. Ali je vladao iz Maroka, a svom bratu Tamin ibn Yusufu se prepustio mjesto guvernera al-Andalusa. Nastavio je očevu politiku odbacivanja Reconquiste, te 1110. uspio od kršćana preoteti Zaragozu. Nju je pak morao na kraju 1118. prepustiti aragonskom kralju Alfonsu I. Godine 1121. se Cordoba pobunila protiv almoravidske vlasti. Ali je imao dva sina - Tashfin ibn Alija, koji ga je naslijedio.  i Ishaq ibn Alija.

Izvori
------

1. ↑  7. radžab 537. godine AH
2. ↑  Extrait de la Chronique intitulée Kamel-Altevarykh par Ibn-Alatyr, RHC Historiens orientaux I, pp. 239-40.
3. ↑  SPAIN.htm[*mrtav link*] Moorish Spain

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Prethodi: **Yusuf ibn Tashfin**  |  **Almoravidi** 1106–1143 | Slijedi: **Tashfin ibn Ali**  |
***The Outsiders*** (sh. *Autsajderi*) je roman američke književnice S. E. Hinton, kojoj je predstavljao debitantsko djelo, i koji je objavljen 1967. godine. Napisan u doba kada je autorica imala tek 15 godina, velikim dijelom je inspiriran njenim životnim iskustvima odrastanja u gradu Tulsa u državi Oklahoma. Radnja prikazuje život nekoliko tinejdžera podijeljenih u dvije neslužbene bande - *Gresarse* koji su porijeklom iz radničke, te *Socse*, koji su porijeklom iz srednje i više klase. Iako je zbog mladosti autorice izazvao veliku pažnju, također je izazvao i kontroverze zbog prikaza nasilja, maloljetničkog pušenja i drugih detalja, te zbog čega je uklonjen iz brojnih školskih biblioteka u SAD. Sa druge strane je stekao brojne poklonike, među kojima je najpoznatiji znameniti sineast Francis Ford Coppola, koji je po njemu 1983. godine snimio istoimeni film.

Vansjke veze
------------

* S.E. Hinton's Website
* "‘The Outsiders’: 40 Years Later"  By Dale Peck *The New York Times* September 23, 2007
**Robert Carlyle** OBE (14. travnja 1961.), priznati škotski glumac, obično izabran da glumi negativce i ubojice.

Životopis
---------

Rodio se u Glasgowskoj četvrti Maryhill, kao sin Elizabeth, zaposlenice autobusne kompanije i Josepha, soboslikara i dekoratera.
Otac Joe odgojio ga je nakon što ih je majka napustila kada je imao 4 godine.
U 21. godini počeo se zanimati za glumu i upisao akademiju.

Karijera
--------

Sa Kraljevske škotske akademije za umjetnost i glazbu je i diplomirao. 1991. u 30. godini zajedno sa četvoricom prijatelja osniva glumačku družinu i dobiva manju ulogu u seriji "The Bill".

Vrlo se brzo iskazao kao nadareni glumac, pa je do sada snimio trideset i jedan film. Snimao je i za televiziju.
Njegove najbolje uloge su :psihopat Francis Begbie u filmu "Trainspotting", Gaz u filmu "Skidajte se do kraja"(zaradio nagradu BAFTA), i kao Adolf Hitler u biografskom filmu.

Snimao je filmove sa velikim glumcima,kao što su Samuel L. Jackson, Rhys Ifans, Pierce Brosnan, Tom Wilkinson.
On je kriv zašto Samuel L. Jackson voli nogometni klub Liverpool.

Glumački stil
-------------

Robert je poznat kao osoba koja ozbiljno pristupa poslu.Potpuno se uživljava u ulogu.
Kad je trebao glumiti vozača autobusa, išao je na vozački ispit za kategoriju autobusa.
Za ulogu Hitlera,slušao je sva djela Richarda Wagnera.

U filmu "28 tjedana poslije" u pripremi za scenu zaraze virusom, mlatio je glavom o prozor s ojačanim staklom, pa ga je glava boljela tri dana.

Privatni život
--------------

Od 1997. godine oženjen je sa šminkericom Anastasiom Shirley, s kojom ima troje djece.
Otac Joe umro je u siječnju 2006. godine.


***Robert Carlyle*** na Wikimedijinoj ostavi
Paso doble
**Paso doble** je porijeklom španjolski ples, a pleše se uz glazbu španjolske koračnice. U Španjolskoj se ples sam po sebi ne prikazuje na plesnom podiju, a ako da, izvodi se u samostalnoj verziji na pozornici. Paso doble je poznat već od dvadesetih godina XX. stoljeća, kada su ga zvali pantomimom koride (bikoborbe). Današnja forma je razvijena u Francuskoj, gdje su ga u početku plesali baletni umjetnici, a tek kasnije se razvila show i natjecateljska varijanta.

Paso doble prikazuje koridu u kojoj plesač preuzima ulogu toreadora, a plesačica crvenog plašta. Plesač i plesačica se zajedno gibaju oko zamišljenog bika, tijekom čega izvode elemente flamenka i stilizirane figure, koje podsjećaju na borbu u areni.

Osnova plesa je "Paso Doble" (dvokorak), naglašeno postavljanje pete i jastučića stopala te ritmički putujući koraci. Jedan od karakterističnih elementa je Appel, korak, koji se pleše energično, na jednom mjestu na jastučiću stopala, blagim spuštanjem koljena. Appel je često uvodni korak mnogih figura.

Karakter "Paso" plesača uveliko određuje motiv koride. Od plesača, kao matadora-toreadora očekuje se gotovo pretjeran ponos, hrabra odlučnost i elegancija, a od plesačice svjesna udaljenost, velika fleksibilnost i brzina - sve kao posljedica plesaču prepuštene uloge vođenja. Za ovaj ples je potrebna velika koncentracija, "vatra" i prigušena samokontrola. Koraci se izvode zatezanjem cijele mišićne strukture. Samo se tako može postići za ovaj ples karakteristično kratko, brzo gibanje te izvođenje kontroliranih poza. Potporna noga je uvijek blago savijena.

Od 1959. godine Paso Doble je uvršten u krug latinskoameričkih natjecateljskih plesova, kao četvrti natjecateljski ples.

Glazba: dostojanstvena, poletna, energična, oštra koračnica, jasno strukturirana - uvod, dva glavna dijela s točno određenim vrhuncima (frazirana).

***Paso doble*** na Wikimedijinoj ostavi

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* LCCN: sh85098443
* GND: 4173471-3
* NKC: ph224411

 |
**Aleatorika** je muzički pravac 20. veka. Ime je nastalo od latinske reči 'aleo' sto znaci kocka. U izvođenju ove vrste muzike najbitniji deo je improvizacija koju izvođač sam osmišlja. Kao kada bacite kocku ne znate koji ce broj ispasti, tako je u aleatorici kraj kompozicije uvek različit. Najpoznatiji kompozitor ovog pravca je John Cage.

Aleatorika u muzici je tehnika u kojoj je određen dio procesa stvaranja muzičkog djela, a rad elemenata i parametara prepušten je manje ili više slučajnosti. Time je postignuta velika sloboda u stvaralaštvu skladatelja. Klice aleatorike leže u melizmima, ukrasima i s njima povezanim osobitostima uobičajnog notnog pisma. Relativno i promjenjivo značenje imaju i oznake dinamičkih stepena i odnosa, obilježja tempa, izvođenje glisanda, itd. 
Rodonačelnik aleatorijske muzike je John Cage, koji je već oko 1952. godine primjenjuje u svojim skladbama, npr. U klavirskom koncertu „Muzika promjena". 
Prijelomni trenutak u širenju takvih metoda skladanja bio je koncert američkog pijanista Pola Džekobsa u Darmstatu, 28.7.1957. godine u kojem je na kraju prvog dijela izveo pravu verziju Stochauzerova „Klavirskog komada XI" te odmah poslije po drugi put ali potpuno drugačije. 

U aleatorici treba razlikovati: 

```
-     apsolutnu aleatoriku, čistu,pravu, ortodosknu; 
-     relativnu, dirigiranu aleatoriku. 
```

U prvu spadaju estremni eksperimenti i zamisli, zasnovani na čistoj slučajnosti, bacanju kocke ili metalnog novca i slično. 

Nadalje treba razlikovati: 
- aleatoriku stvaralačkog procesa; 
- aleatoriku izvođačkog i reprodukcijskog procesa. 
Oba ova postupka se većinom kombiniraju i primjenjuju istovremeno i izvode se eksperimenti koji ne spadaju u muzičku umjetnost nego u atrakcije koje se ne mogu nazvati muzičkim. 

Pravi umjetnici se koriste isključivo relativnoj aleatorici u kojoj treba razlikovati: 
- aleatoriku spoljnog oblika (nazvana još i velika ili neograničena)
- aleatorika unutarnjeg oblika (mala ili ograničena)

Pri upotrebi male,ograničene aleatorike skladatelj sebi ostavlja kontrolu nad dramaturgijom skladateljske cjeline. 

U aleatorici postoje brojni postupci kao i kombinacije, ali najvažnija je sloboda skladatelja kao i izvođača.