recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Josip Friščić** (Subotica Podravska, 15. kolovoza 1949. - 23. siječnja 2016.) bio je hrvatski političar, koji je služio kao bivši potpredsjednik Hrvatskog sabora i bivši predsjednik HSS-a. Pod njegovim vodstvom se HSS vratila na vlast omogućivši sa HDZ-u da stekne većinu nakon tijesnih izbora 2007. godine i omogući Ivi Sanaderu da ostane premijer. Funkciju je napustio 2012. godine nakon gubitka izbora 2011. godine.

Životopis
---------

Potpredsjednik Hrvatskog sabora od 11. siječnja 2008. godine. Župan Koprivničko-križevačke županije od 2001. do 2008. godine. Stanuje u selu Koprivničkom Ivancu u kojem je godinama rada bitno unaprijedio društveni život. Godine 1971. zapošljava se u Zajednici za financiranje osnovnog školstva, a 1989. godine izabran je za tajnika SIZ-a odgoja i osnovnog obrazovanja općine Koprivnica. Rješenjem župana Koprivničko-križevačke županije od 29. lipnja 1993. godine imenovan za vršitelja dužnosti sekretara Sekretarijata za gospodarstvo u Koprivnici, a u siječnju 1994. godine postavljen je na položaj vršitelja dužnosti pročelnika Ureda za gospodarstvo Koprivničko-križevačke županije.

Na početku rata imenovan je u Krizni štab općine Koprivnica, te obavlja poslove u vezi funkcioniranja društvenih djelatnosti i poslove organizacije prihvata i zbrinjavanja prognanika i izbjeglica. Odlukom Ureda Vlade Republike Hrvatske imenovan je za predsjednika Odbora za prikupljanje i distribuciju humanitarne pomoći. Nakon donošenja Zakona o lokalnoj samoupravi i upravi te nakon ustroja Grada Koprivnica kao jedinice lokalne samouprave, imenovan je za pročelnika Upravnog odjela za financije i gospodarstvo Grada Koprivnice. U dva mandata odlukom Županijske skupštine Koprivničko-križevačka županija izabran je za člana Županijskog poglavarstva.

U više razdoblja član je stručnih timova za izradu programa razvoja općine Koprivnica i Koprivničko-križevačke županije. Poseban doprinos daje kao nositelj programa razvoja poduzetničkih zona za obrt, malo i srednje poduzetništvo te njihovog povezivanja s velikim gospodarskim subjektima. Dugi niz godina obnaša veći broj funkcija u društvenim, športskim i humanitarnim organizacijama. Nakon izbora 2001. godine izabran je za župana Koprivničko-križevačke županije. U radnim aktivnostima posebno se zalaže za unapređivanje materijalnog stanja djelatnosti društvene brige o djeci predškolske dobi i osnovnog školstva. Rukovodio je poslovima izgradnje niza objekata u tim djelatnostima uz punu suradnju i pomoć gospodarstvenika na koprivničkom području. Od 1992. godine član je HSS-a. Osnivač je velikog broja ogranaka i općinskih organizacija.

Dana 17. prosinca 2005. izabran za predsjednika HSS-a. 2008. izabran za potpredsjednika Hrvatskog sabora. Na toj funkciji ostao je do 23. prosinca 2011.Desetljećima je društveno aktivan u selu Koprivničkom Ivancu, gdje živi. Godine 2012. prestao je obnašati dužnost predsjednika HSS-a, a zamijenio ga je Branko Hrg. Nakon višemjesečne borbe s rijetkim oblikom raka, umro je u koprivničkoj bolnici 23. siječnja 2016. u 67.godini života.

***Josip Friščić*** na Wikimedijinoj ostavi
**Julius Epstein** (Zagreb, 7. 8. 1832 - Beč, Austrija, 3. 3. 1926), znameniti austrougarski i austrijski pijanist i klavirski pedagog.

Biografija
----------

Julius (Julije) Epstein je rođen u Zagrebu, 7. 8. 1832 u židovskoj obitelji. Odrastao je u Zagrebu sa dvojicom braće; Vatroslavom i Jakovom. Sa suprugom Amalijom ima je troje djece; Rikarda, Rudolfinu i Eugeniju. Epsteinov sin Richard, poznati zagrebački pijanist i muzički pedagog na Sveučilištu za glazbu i izvedbene umjetnosti u Beču, je ubijeni za vrijeme Holokausta. Kći mu Rudolfina je bila čelistica, a Eugenia violinistica. Epsteinove kćeri su tijekom sezone 1876/77 odradile uspješnu zajedničku turneju po Njemačkoj.

Tijekom školovanja u Zagrebu Epsteinov profesor je bio hrvatski pjesnik Vatroslav Lichtenegger, dok je u Beču studirao pod Johannom Rufinatschom i Antonom Halmom. Epstein je debitirao 1852 godine, te je ubrzo postao jedan od popularnijih pijanista i profesora u Beču. Od 1867 do 1901 godine, Epstein je kao profesor predavao na Sveučilištu za glazbu i izvedbene umjetnosti u Beču gdje su mu među ostalima studenti bili; Ignaz Brüll, Marcella Sembrich, Mathilde Kralik, Gustav Mahler, Blagoje Bersa i Richard Robert. Epstein je izvodio i uređivao Beethovenove klavirske sonate, Mendelssohnovu sonatu "Sämmtliche Clavierwerke" i Schubertovu sonatu "Kritisch Durchgesehene Gesammtausgabe". Bio je dobar prijatelj Ferde Livadića i mentor Gustava Mahlera. 1846 godine, Epstein je u Zagrebu sa svojom braćom osnovao Društvo čovječnosti, koje je pomagalo potrebite diljem Trojedne Kraljevine Hrvatske, Slavonije i Dalmacije. Julius Epstein preminuo je 3. 3. 1926 godine u Beču.

Literatura
----------

* Kolar Dimitrijević, Mira (1998). *Društvo čovječnosti 1846 - 1946*, Zagreb: Židovska općina Zagreb, Kulturno društvo "Miroslav Šalom Freiberger". ISBN 953-97067-3-4
* Kraus, Ognjen (1998). *Dva stoljeća povijesti i kulture Židova u Zagrebu i Hrvatskoj*, Zagreb: Židovska općina Zagreb. ISBN 953-96836-2-9

***Julius Epstein*** na Wikimedijinoj ostavi
**Jurica Ribar** (Đakovo, 26. mart 1918. – Trebaljevo, kod Kolašina, 3. oktobar 1943), jugoslovenski slikar i učesnik Narodnosolobodilačke borbe.

Biografija
----------

Rođen je 26. marta 1918. godine u Đakovu. Mlađi je sin je poznatog hrvatskog i jugoslovenskog političara dr. Ivana Ribara. Njegov stariji brat bio je Ivo Lola Ribar, jedna od organizatora i predvodnika omladinskog revolucionarnog pokreta u Jugoslaviji, a za vreme Narodnooslobodilačke borbe jednog od organizatora Ujedinjenog saveza antifašističke omladine.

Godine 1938, kao mladi slikar bio je jedan od osnivača grupe „Desetorica", u kojoj su pored njega bili i Ljubica-Cuca Sokić, Danica Antić, Bogdan Šuput, Stojan Trumić, Aleksa Čelebonović, Nikola Graovac, Dušan Vlajić, Bora Grujić i Milivoj Nikolajević.

Učesnik je Narodnosolobodilačke borbe od 1941. godine. U oslobođenom Užicu, u jesen 1941. godine bio je, zajedno sa Jovanom Markovićem, urednik „Omladinske borbe", organa CK SKOJ-a.

Jurica je bio teško ranjen oktobra 1943. godine prilkom borbe Četvrte proleterske crnogorske udarne brigade sa četnicima i Italijanima, za odbranu oslobođenog Kolašina. Kao teški ranjenik prebačen je u selo Trebaljevo, u kuću porodice Rakočević, gde je ubrzo potom umro, 3. oktobra 1943. godine.

Najpre je bio sahranjen u Trebaljevu, a potom su posle rata, po želji njegovog oca, njegovi posmrtni ostaci preneseni u Beograd, gde su sahranjeni na Novom groblju zajedno sa njegovom majkom Tonicom.

Slikarska grupa „Desetoro"
--------------------------

Slikarska grupa „Desetoro" je zajednički izlagala 1940. godine u Beogradu i Zagrebu. Grupu su sačinjavali: Danica Antić, Borivoj Grujić, Nikola Graovac, Dušan Vlajić, Milivoj Nikolajević, Jurica Ribar, Ljubica Sokić, Stojan Trumić, Aleksa Čelebonović i Bogdan Šuput. Iako po svom sastavu heterogena, grupa se sastojala od 2 žene i 8 muškaraca, bilo je tu akademskih slikara, sa fakultetskim obrazovanjem, ali i slikara po vokaciji, pripadali su raznim društvenim slojevima od radništva, intelegencije do buržoazije. Zajedničko ovoj grupi je bilo to, što su svi bili slikari i đaci Jovana Bijelića. Neki od ovih umetnika su stradali u Drugom svetskom ratu, a oni koji su preživeli bili su značajni likovni stvaraoci u posleratnom periodu.

Literatura
----------


|  |  |
| --- | --- |
|  | ***Portal NOB***  |

* *Mala enciklopedija Prosveta*. Beograd 1959. godina
* Protić, B. Miodrag (1970). *Srpsko slikarstvo XX veka, Tom 1. - Biblioteka Sinteze*. YU-Beograd: Nolit.
* Trifunović, Lazar (1973). *Srpsko slikarstvo 1900 - 1950. - Biblioteka Sinteze*. YU-Beograd: Nolit.

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 22940149
* LCCN: n88134443
* ISNI: 0000 0000 3061 2092
* GND: 118915908

 |
**Kim Young-sam** (rođen 20.12. 1927. u Geojeu u Južnom Gyeongsangu) bio je predsjednik Južne Koreje od 25.2. 1993. do 25.2. 1998.

Kim je diplomirao filozofiju na Seulskom nacionalnom univerzitetu godine 1952. i služio u oružanim snagama Južne Koreje za vrijeme korejskog rata. Godine 1954. je izabran u Nacionalnu skupštinu; u njoj je služio devet mandata zastupajući okruge Geoje i Busan.

Kao protivnik autoritarne vlasti je podnio ostavku na svoje mjesto u Nacionalnoj skupštini (iako se kasnije vratio) kada je Syngman Rhee pokušao donijeti amandmane na ustav. Poslije je, zajedno s Kim Dae-jungom, postao vodeći kritičar vojnih vlada Park Chung Heea i Chun Doo-hwana. Iz Nacionalne skupštine je izbačen, te mu je zabranjeno bavljenje politikom od 1980. do 1985.

Kada su nakon Chunovog umirovljena održani prvi demokratski predsjednički izbori 1987. godine, Kim Young-sam i Kim Dae-jung su se natjecali jedan protiv drugog, podijelivši tako opozicijske glasove i omogućivši bivšem generalu Roh Tae-woou, Chunovom favoritu za nasljednika, da dobije ibore. Godine 1990. je, na iznenađenje mnogih, spojio svoju Miroljubivu demokratsku stranku s Rohovom vladajućom Partija demokratske pravde (DJP). Uz njenu podršku je porazio Kim Dae-junga na izborima 18.12. 1992. i postao prvi južnokorejski predsjednik bez direktnih veza s bivšim vojnim režimom.

Kim Young-sam je pokušao reformirati upravu i ekonomiju. Jedna od njegovih prvih akcija je bio početak antikorupcijske kampanje, odnosno zahtjev da svi vladini i vojni službenici objave svoje financijsko stanje, što je dovelo do ostavke nekoliko vodećih oficira i vladinih službenika. Chuna i Roha je dao uhapsiti pod optužbom za korupciju i veleizdaju, a obojica su proglašeni krivima. je također proglasio amnestiju za tisuće političkih zatvorenika i rehabilitirao pro-demokratske demnostrante uhapšene a vrijeme masakra u Gwangjuu nakon Puča Dvanaestog decembra 1979.

Antikorupcijska kampanja je također bila pokušaj da se refomiraju *chaeboli*, veliki južnokrejski konglomerati koji su dominirali ekonomiju. Međutim, kada je i sam zahvaćen optužbama za korupciju, javnost je u njega počela gubiti povjerenje; njegova nova stranka DLP je godine 1996 izgubila tijesnu većinu u Nacionalnoj skupštini. Ubrzo nakon toga je propala tvrtka Kia Motors, izazvavši lančanu reakciju zbog koje se Južna Koreja godine 1997. - posljednje u njegovom mandatu - našla usred azijske financijske krize.

Njegov mandat su obilježile i velike katastrofe kao propast mosta Seongsu i pad leta 801 Korean Air.

Nakon svog mandata, Kim je promicao demokraciju u svijetu, govoreći na forumima kao što je "Towards a Global Forum on New Democracies"  u Tajvanu u januaru 2007. , umro je 22 novembra 2015 godine u 87 godini života.

Eksterni linkovi
----------------

***Kim Young-sam*** na Wikimedijinoj ostavi

* Official profile from the Office of the President of the Republic of Korea Arhivirano 2007-02-25 na Wayback Machine-u
* *Britannica Student Encyclopedia*: Kim Young Sam

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Prethodi: **Roh Tae-woo**  |  **Predsjednik Južne Koreje** 1993-1998 | Slijedi: **Kim Dae-jung**  |
**Kofi Abrefa Busia** (Wenchi, 11. srpnja 1913. - Oxford, 28. kolovoza 1978.) je bio ganski akademik i političar koji je od 1. listopada 1969. do 13. siječnja 1972. godine obnašao dužnost premijera Gane. 

Busia je rođen u Wenchiju 1913. godine, u tadašnjoj britanskoj Zlatnoj Obali. Osnovnu i srednju školu završava u Gani, a kasnije studira u Londonu i Oxfordu. Na potonjem sveučilištu je bio prvi student iz Afrike. Doktorirao je 1947. godine. Tokom 40-ih je bio okružni upravitelj, a kasnije je postao prvi profesor afričkih studija u Gani. Busia je tako postao prvi Afrikanac koji je držao katedru na Sveučilištu Zlatne Obale. Od 1951. godine se aktivirao u politici i učlanio u GCP. 

Kao vođa opozicije predsjednika Kwamea Nkrumaha, Busia je pobjegao iz zemlje tvrdeći kako mu je život u opasnosti. Godine 1959. godine postao je profesor sociologije i afričkih studija na sveučilištu u Leidenu, a od 1962. do 1969. je radio kao asistent u Oxfordu. 

U Ganu se vratio u ožujku 1966. godine, nakon što je vojska svrgnula Nkrumaha s vlasti. Nova, vojna vlast favorizirala je Busiju, koji je postao jedan od ključnih političara svoga doba. Kada je Nacionalno vijeće oslobođenja ponovo uvelo višestranačje, Busia je osnovao Stranku napretka. Godine 1969. njegova stranka na izborima osvaja 104 od 105 raspoloživih mjesta što je Busiji otvorilo put prema premijerskoj poziciji. Busijina politika bila je temeljena na otklonu od politike predsjednika Nkrumaha kao i na liberalizaciji gospodarstva. Ipak, deportacija gotovo 500,000 Nigerijaca iz Gane, kao i 44%-tna devalvacija cedija dovela je do sve većeg nezadovoljstva naroda. 

Dok je Busia bio u Britaniji na medicinskom pregledu, general Acheampong je 13. siječnja 1972. godine podigao vojni ustanak i svrgnuo Busiju i tadašnjeg predsjednika, Edwarda Akufo-Addoa. Danas se ime Kofija Busije uglavnom veže uz gansku desnicu. 

Nakon svrgavanja s vlasti nije se politički aktivirao. Preminuo je u Oxfordu, 28. kolovoza 1978. godine.
**UTAGE-ov let 141** bio je međunarodni putnički let kojim je upravljao gvinejski operater Union des Transports Aériens de Guinée (UTAGE), koji je letio iz Conakryja za Dubai u Ujedinjenim Arapskim Emiratima, uz prvo zaustavljanje u Cotonouu, u Beninu. Avion je trebao iz Cotonoua krenuti za Kufru u Libiji 25. prosinca 2003. godine, međutim srušio se u Beninski zaljev, pri čemu je poginula 141 osoba, mahom libanonskog državljanstva. Nedugo nakon pada, ekipe spasioca pronašle su 35 preživjelih, međutim dio njih je umro na putu do bolnice; ukupno su preživjele samo 22 osobe.

Let 141 je bio Boeing 727-223 koji je ranije bio pod upravom American Airlinesa, registracijske oznake 3X-GDO. Let je išao iz Conakryja prema Dubaiju, uz zaustavljanja u Cotonouu, Kufri i Bejrutu. Konačni izvještaj o nesreći, što ga je objavio francuski BEA, zaključio je kako se nesreća dogodila zbog preopterećenja aviona, odnosno zbog činjenice da je masa aviona bila veća od dopuštene i to je onemogućilo pravilno uzlijetanje. Let 141, istina, jest uzletio, ali kako mu je trebalo dugo vremena da ostvari visinu, udario je u zgradu i pao u ocean. U izvještaju si naglašeni i loši uvjeti na aerodromu.

Ovo je bila ukupno stota nesreća u kojoj je sudjelovao Boeing 727. Danas se smatra najtežom avionskom nesrećom u historiji Benina te ukupno jedanaestom najvećom nesrećom u historiji.

Vanjske veze
------------

* Nesreća - opis na stranici Aviation Safety Network (Summary of the French accident investigation)
* Cockpit Voice Recorder transcript and accident summary
* Bureau d'Enquêtes et d'Analyses pour la sécurité de l'Aviation Civile
	+ "Accident d'un Boeing 727 à Cotonou le 25 décembre 2003." () ()
	+ Summary of the English translation of investigation (Archive)
		- Full English report( Arhivirano 2011-07-21 na Wayback Machine-u)
	+ Original French report () (HTML) (Archive)
		- PDF version of the French report() ( Arhivirano 2011-07-21 na Wayback Machine-u)
**Saša Dabetić** (Zagreb, 21. kolovoza 1938. - Zagreb, 25. kolovoza 2003.) je bila hrvatska televizijska, kazališna i filmska glumica.

Životopis
---------

Aleksandra "Saša" Dabetić rođena je 21. kolovoza 1938. u Zagrebu. Studirala je na zagrebačkoj Akademiji za kazališnu umjetnost, a od 1963. pa sve do svoje smrti bila je članica HNK. Bila je unuka hrvatskog glumca Augusta Cilića, te sestra glumice Ivke Dabetić.

U svojoj kazališnoj karijeri utjelovila je Marijanu iz Shakespearove predstave "Mjera za mjeru", Beatrice u "Velikom smješnom ratu", Ruth u Pinterovom "Povratku", Lauru u Držićevom "Dundo Maroju", Vivianu u Marinkovićevom "Kiklopu". Osim kazalištem, bavila se i snimanjem filmova, televizijskih serija, te je nastupala u dramskim programima radija.

Umrla je u 65-oj godini 25. kolovoza 2003.

Filmografija
------------

### Televizijske uloge

* "Tuđinac" kao služavka (1990.)
* "Nepokoreni grad" (1982.)

### Filmske uloge

* "Muklo" (2005.)
* "Kiklop" (1982.)
* "Usporeno kretanje" (1979.)

Vanjske poveznice
-----------------

* Saša Dabetić na sajtu IMDb
* Vijest o smrti glumice
**Publije Kornelije Scipion Emilijan Afrikanac Numantinac** (lat. *Publius Cornelius Scipio Aemilianus Africanus*) (185. pne.-129. pne.), poznat je i kao *Scipion Emilijan* i *Scipion Afrikanac Mlađi*. Sin je Lucija Emilija Paula, kasnije ga je usvojio Publije Kornelije Scipion, stariji sin Publija Kornelija Scipiona Afrikanca. 

Prvo spominjanje u izvorima odnosi se na 168. godine pne. kada je kod Pidne učestvovao u pobedi svog biološkog oca nad makedonskim kraljem Persejem. U Rimu je upoznao grčkog istoričara Polibija koji se tu našao, posle sukoba kod Pidne, kao jedan od grčkih talaca. Polibije će se u svom delu *Istorije* vrlo povoljno izraziti o mladom Scipionu, predstavljajući ga kao blagog i umerenog mladića. Vojnu karijeru nastavio je u poprilično nemirnoj Španiji. Ućestvovaće i u Trećem punskom ratu, gde će rimske trupe pod njegovom komandom 146. pne. zauzeti Kartaginu. Na zahtev senata, grad je posle pljačkanja bio porušen i anatemisan. NJegovo vojno angažovanje doživelo vrhunac u Španiji, gde je bio u toku ustanak lokalnih plemena sa centrom u gradu Numanciji. Uspeo je relativno brzo da dovede u red nedisciplinovane i demoralisane rimske trupe, na čijem je čelu ugušio ustanak i osvojio Numanciju 133. pne.

U unutrašnjoj politici zastupao je umereno konzervativne stavove, tako da se i suprotstavljao reformama Tiberija Graha. Preminuo je 129. godine pne. pod nerazjašnjenim okolnostima, dan pre nego što je trebao da govori protiv populara, za šta su bili optuženi Gaj Grah i njegova sestra Sempronija, Emilijanova supruga.

U očima savremenika predstavljao je tradicionalne rimske vrline, što mu nije smetatalo da istovremeno organizuje neku vrstu prohelenskog kružoka. Ciceron ga je video kao savršenog republikanca, i njegov lik je koristiti u svojim dijalozima.

Literatura
----------

* Oxford Classical Dictionary, (Edd.) S. Hornblower, A. Spaworth, Oxford 1996, *s.v. Cornelius Scipio Aemilianus Africanus (Numantinus), Publius*
* M. Cary, H. H. Scullard, *A History of Rome Down to the Reign of Constantine*, London 1974.

***Scipion Emilijan*** na Wikimedijinoj ostavi

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 34348174
* LCCN: nr95027382
* ISNI: 0000 0000 8112 8946
* GND: 118612344
* SUDOC: 078523222
* ULAN: 500354934
* NKC: jn20011211043
* BNE: XX1539115
* CiNii: DA1398767X

 |
Staroslavenski nakitStaroslavenski nakit
**Ksenija Pajčin** (3. decembar 1977. — 16. mart 2010) je bila srpska pevačica zabavne muzike, kozmetičarka, modna dizajnerka i fotomodel. Rođena je u Beogradu 3. decembra 1977.

Karijeru je počela kao igračica u diskotekama. Potom je postala članica muzičke dens grupe *„The Duck"*. Sa hitom *„Dačo, volim te"*, grupa je postigla popularnost među mlađom publikom, a Ksenija je skrenula pažnju na sebe. Nakon odlaska iz dueta, Ksenija je počela solo krijeru. Bila je i vlasnica plesne škole u Beogradu.

Jedno razdoblje života provela je u Grčkoj. Kratko vreme je bila asistent-voditelj u emisiji Milovana Ilića Minimaksa.

Ksenija Pajčin je važila za jednu od najseksipilnijih javnih ličnosti u Srbiji i zbog toga je vrlo često tema raznoraznih estradnih glasina.

Preminula je 16. marta 2010. godine pod nerazjašnjenim okolnostima. 
Pronađena je mrtva u svom stanu na Voždovcu u Beogradu, zajedno sa dečkom, bivšim manekenom Filipom Kapisodom. Tela je pronašla Ksenijina majka. Oboje su imali na glavama prostrelne rane, s tim što je Ksenija imala ulaznu i izlaznu ranu, dok je Filip imao samo izlaznu ranu na temenu. MUP Srbije navodi da je istraga u toku ali da je najverovatnije reč je o ubistvu i samoubistvu.

Diskografija
------------

### Albumi

* 1997. — Too hot to handle
* 2001. — Extreme
* 2004. — Sigurna
* 2006. — The best of

### Singlovi

* 2007. - „Veštica"
* 2008. - „Hajde sestro" feat. Indira Radić
* 2008. - „Pica"
* 2009. - „Supica" feat. Danijel Alibabić
* 2009. - „Farsa"
* 2009. - „Brka"

Izvori
------

1. ↑  Saša Ž. Milovanović (25. 04. 2008.). „Muškarci i treba da me se plaše". Balkanmedia. Arhivirano iz originala na datum 2010-03-22. Pristupljeno 13. januar 2010. »S obzirom na to da sam rođena 3. decembra 1977. godine i da je u meni trojstvo, ova 2003. bi trebalo da bude godina u kojoj ću biti najjača.«
2. ↑  RTS: Ksenija Pajčin i Filip Kapisoda pronađeni mrtvi
3. ↑  Politika:Ksenija Pajčin i Filip Kapisoda pronađeni mrtvi 16. mart 2010.

Vanjske veze
------------

Ксенија - одлазак краљице Arhivirano 2010-03-22 na Wayback Machine-u
**Vasa Đurđević** (Osijek, 20. 9. 1841 - Beč, Austro-Ugarska, 26. 12. 1915), poznati hrvatski odvjetnik, političar, vođa Srpskog kluba unutar Hrvatskog sabora i predsjednik Hrvatskog sabora u vrijeme Austro-Ugarske. Tokom života, a i u sadašnjosti Vasa Đurđević spada u sam vrh uglednih hrvatskih Srba.

Biografija
----------

Vasa Đurđević je rođen 20. 9. 1841 u Osijeku u srpskoj porodici. Gimnaziju je završio u Osijeku, a pravne znanosti u Pešti kao stipendist Tekelijanuma. Đurđević je nakon završenog školovanja prvo bio profesor u novosadskoj gimnaziji, gdje je držao javna predavanja, od kojih su neka tiskana u Srpskom omladinskom kalendaru. Surađivao je i u listu Zastava. Vrativši se u Osijek, Đurđević je postao odvjetnički kandidat. Ubrzo nakon toga postao je odvjetnik, a zatim i kraljevski javni bilježnik. Postao je poznat po obranama u kaznenim postupcima. U Osijeku se 1869 počeo baviti i političkom djelatnošću kao član Srpskoga narodno-crkvenog sabora u Srijemskim Karlovcima, u kojem je sudjelovao pri stvaranju srpskih narodno-crkvenih uredaba. Za zastupnika u Hrvatskom saboru bio je izabran u Dalju 1875 godine, a tri godine potom ušao je i u Ugarsko-hrvatski sabor. Poslije mu je, sve do sloma Héderváry-eve Narodne stranke 1906 godine, izborna jedinica bio kotar Irig u Srijemu. 1884 godine Đurđević je bio izabran za potpredsjednika Hrvatskog sabora, da bi 1893 bio izabran za predsjednika. 1899 bio je ponovno izabran za predsjednika Hrvatskog sabora. Njegov govor izrečen prigodom adresne debate u Saboru 1897 godine bio je tiskan u Zagrebu. Pišući o temama koje su ga zaokupljale u politici, surađivao je u hrvatskim listovima Die Drau, Narodna obrana i Dnevni list. Budući da na izborima 1906 godine nije bio izabran u Sabor, Đurđević se povukao se iz političkog života Hrvatske, a ubrzo potom je napustio i odvjetničku djelatnost, te se preselio u Bjelovar. U političkom životu Đurđević je zastupao srpske interese u Kraljevini Hrvatskoj i Slavoniji, bio je pobornik srpske narodno-crkvene autonomije i srpskih crkvenih škola, te upotrebe ćirilice, ali je, u skladu s politikom Vlade Kraljevine Hrvatske i Slavonije, prihvaćao i odluke koje nisu odgovarale opoziciji oko Srpske samostalne stranke i Srbobran iz Zagreba, pa je na stranicama tog lista često bio optuživan za izdaju srpstva, tj. da je "*čovjek bez političkog uvjerenja*". Vasa Đurđević je umro 26. 12. 1915 u Beču.

Literatura
----------

* Rumenjak, Nives (2005). *Politička i društvena elita Srba u Hrvatskoj potkraj 19. stoljeća. Uspon i pad Srpskog kluba*, Zagreb: Hrvatski institut za povijest. ISBN 953-6324-52-0
Thomas Kennington: *Siročad*, slika iz 1885.
**Siroče** ili **siročić** je naziv za dijete kome su preminuli roditelji. Najčešće se izraz koristi za djecu kojoj su preminula oba roditelja; vrlo rijetko se koristi za odrasle osobe. 

U današnjem vrijeme su siročad relativno rijetka pojava u razvijenim zemljama, s obzirom da se zbog razvoja medicine i tehnologije može očekivati kako će oba roditelja uspjeti doživjeti djetetovu punoljetnost. S druge strane, u zemljama Trećeg svijeta siročad nisu rijetkost, pogotovo u zemljama koje je pogodio rat.

| Kontinent | Broj siročadi (u hiljadama) | Postotak siročadi među svom djecom |
| --- | --- | --- |
| Afrika | 34.294 | 11,9% |
| Azija | 65.504 | 6,5% |
| Latinska Amerika & Karibi | 8.166 | 7,4% |
| Ukupno | 107.964 | 7,6% |

Ljudska društva i države su kroz historiju razvile niz mehanizama i običaja za rješavanje problema koje bi predstavljala siročad. Najjednostavniji metod je bila prihvat, odnosno skrb od strane preživjelih članova rodbine, potom od specijaliziranih ustanova kao što su sirotišta te usvajanje.
**Đorđe Novković** (Sarajevo, 2. 9. 1943. — Zagreb, 6. 5. 2007.), hrvatski kompozitor zabavne glazbe koji vuče podrijetlo iz Bosne i Hercegovine.

Biografija
----------

Sa 6 godina je krenuo u glazbenu školu, a na Muzičkoj akademiji u Sarajevu diplomirao je dirigiranje u klasi profesora Mladena Pozajića.

Šezdesetih je svirao s Indexima, a zatim osniva Pro Arte. 1968. preselio se u Zagreb i iste godine s pjesmom „Stari Pjer" postigao prvi uspjeh.

Pisao je pjesme za Mišu Kovača, Kemala Montena, Nedu Ukraden, Zdravka Čolića, Amira Kazića Lea, Duška Lokina, Đoa Maračića, Đanija Maršana, Tomislava Ivčića, Terezu Kesoviju, Ivicu Šerfezija, grupu Pro Arte, Gabi Novak, Srebrna krila itd. te postao najtiražniji skladatelj.

Ploče izvođača za koje je on skladao prodavane su u više od 100 milijuna primjeraka. Od 1989. do 2000. živio je u Rovinju. Godine 1993. njegova pjesma „Don't ever cry" u izvedbi riječkih „Putokaza" bila je prva hrvatska predstavnica na Eurosongu 1996. Dobio je Porin za životno djelo. Sudjelovao je na gotovo svim festivalima na ovim prostorima i dobitnik je mnogobrojnih nagrada.

Napisao više od 2500 pjesama i prodao oko 20 milijuna ploča. Od 1997. suvlasnik je i direktor programa u najvećoj hrvatskoj diskografskoj kući „Croatia Records".
Umro je 6.5.2007. u 64. godini života u Zagrebu.

Zanimljivosti
-------------

- da nije glazbenik bio bi profesionalni sportaš;

- ima sjajnu memoriju, zna 500 telefonskih brojeva napamet;

- bio je osmi na svijetu u stolnom tenisu;

- može napraviti 100 trbušnjaka u seriji;

- svaki dan vježba 40 minuta: 20 min. na orbitrecku, 15 min. vesla, 5 min. lupa u vreću i napravi 100 trbušnjaka;

Spava u spavaćici, mrzi pidžame : „Trenutačno spavam u ženskoj haljini za plažu s nacrtanim sidrom na prsima. Uzeo sam najveći broj i u njoj se osjećam najugodnije."

Kako je počeo brijati glavu: posijedio je i počeo bojiti kosu u frizerskim salonima, tamo su mu se smijali pa se preselio u kupaonicu i sam počeo s bojenjem. Onda si je spalio kosu, poludio, uzeo brijač, obrijao glavu i nikada nije zažalio.

Ne može si oprostiti što je Borisu prešutio ponudu da profesionalno igra nogomet za NK Zagreb. Njegov sin Boris Novković usmjerio je svoju muzičku karijeru u sasvim drugom pravcu od oca, nastojeći ne podilaziti na svaki način općem ukusu i površnim trendovima na domaćoj zabavnomuzičkoj sceni, kao što to redovno čini stariji Novković.

Povezano
--------

* Boris Novković; Đorđev sin, hrvatski pjevač
Ventotene i Pontinski otoci
**Ventotene** (za antike znan kao *Pandataria*) je otok i općina u Tirenskom moru, udaljen 25 nautičkih milja od Gaete na granici italijanskih regija Lacija i Kampanije. Geološki on je ostatak drevnog vulkana, kao i ostali Pontinski otoci kojima pripada. Ventotene administrativno podpada pod provinciju Latinsku provinciju u Laciju.

Geografija
----------

Ventotene ima izduljeni oblik, dug je 2,7 km a maksimalno širok 0,8 km, ukupna dužina obalne linije iznosi mu 8 km, a najviša točka na otoku Monte dell'Arco ima 139 metara. Odmah do njega 2 km prema istoku leži otočić Santo Stefano na kome se nalazio slavni zatvor, a najveći otok arhipelaga Ponza leži 40 km prema zapadu.

Istoimena općina je, prema podacima iz 2008. godine, imala 708 trajnih stanovnika. To uključuje i Santo Stefano, na kome se nalaze ostaci nekadašnjeg zatvorskog kompleksa. Otok je trajektom i hidrogliserom spojen s Formijom i Anziom; ljeti prometuju brodovi do Ischije.

Historija
---------

Otok je u historiju ušao zahvaljujući ranim rimskim carevima koji su na njega u egzil slali "problematične" članove svoje porodice. Prvi je to 2. pne. učinio August sa svojom kćeri Julijom Starijom, optuženom za preljub. Njegov nasljednik Tiberije je tamo protjerao Agripinu Stariju, koja je tamo umrla 33. pne. najvjerojatnije od gladi. Agripinin sin Gaj, kasnije poznat kao Kaligula, je po dolasku na vlast odatle dao premjestiti njene posmrtne ostatke u Rim. Agripinina najmlađa kćer Julija Livila je na isti otok bila prognana dva puta - prvi put zbog zavjere za svrgavanje Kaligule, a drugi put od strane Klaudija na nagovor njegove supruge Mesaline, te je tada umrla od gladi. Na isti otok je poslana i sv. Flavija Domicila, rođaka cara Vespazijana, zbog skrivanja ranih kršćana.

Kasnije su Bourboni na istom otoku sagradili logor za interniranje političkih zatvorenika, a koga je proširio fašistički režim Benita Mussolinija. Na svom vrhuncu, logor je primao 700 zatvorenika, od kojih su 400 bili komunisti. Među zatvorenicima je bio i Altiero Spinelli, koji je u zatočeništvu napisao "Ventotenski manifest", jedan od temeljnih dokumenata eurofederalizma.

Za vrijeme drugog svjetskog rata se na otoku nalazila važna radarska stanica koju je čuvao Wehrmachtov garnizon od 114 ljudi. 8. septembra 1943. se u luku Ventotenea neopaženoo uvukao američki torpedni čamac i iskrcao 59 pripadnika 509. padobranskog puka. Oni su stupili u kontakt s jednim od prognanih antifašta koji te ga nagovorili da ode njemačkom komandantu s ultimatumom za predaju. Njemački komandant je bio uvjeren da su Amerikanci brojčano jači od njegovih snaga, te se predao da bi tek poslije predaje shvatio svoju pogrešku.

Vanjske veze
------------

***Ventotene*** na Wikimedijinoj ostavi

* ‘Tiny, charming island offers taste of pure Italy’, cnn.com/travel, October 6, 2008.

| * p
* r
* u
Pontinski otoci |
| --- |
| 
* Ponza
* Palmarola
* Zannone
* Gavi
* Ventotene
* Santo Stefano

 |

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 248262560
* NKC: ge873327

 |
**Vera Dajht-Kralj** (rođena: ***Vera Deucht***) (Zagreb, 11. 12. 1928 - Zagreb, 16. 5. 2014), poznata jugoslavenska i hrvatska kiparica.

Biografija
----------

Vera Dajht-Kralj je rođena 11. 12. 1928, u Zagrebu u židovskoj obitelji koja se nastanila u Hrvatsku iz Mađarske prije 200 godina. Verina prabaka, sa majčine strane obitelji, se rodila u poznatoj židovskoj obitelji Schwartz iz koje potječu brojni zagrebački uglednici poput skladatelja, dirigenta i dugogodišnjeg profesora Hrvatskog glazbenog zavoda Antuna Schwartza. Verin djed, sa očeve strane obitelji, je bio trgovac, kao i njezin otac koji je nakon mature na zagrebačkoj Trgovačkoj akademiji završio tehničku školu u Njemačkoj. Otac joj je po povratku u Zagreb naslijedio trgovinu od Verinog djeda, a poslije je sam otvorio veliku ciglanu u Dugom Selu. Verin otac je bio blizak prijatelj dr. Aleksandra Lichta sa kojim je zajedno osnovao cionističku organizaciju u Zagrebu. Nezadovoljan što kajkavci njegovo izvorno prezime Deucht nikako nisu uspijevali točno izgovoriti, Verin je otac odlučio fonetizirati prezime i otada se cijela obitelj počela potpisivati sa Dajht. Zbog mudrosti njezina oca, tijekom Drugog svjetskog rata i Holokausta, Vera se sa obitelji 1941 godine uspjela prebaciti iz Zagreba u talijansku okupacijsku zonu u Crikvenici. Unatoč bijegu cijela obitelj Dajht je ipak bila internirana u logor Kraljevica. Srećom svi su preživjeli, te su ih nakon kapitulacije Italije partizani prebacili na oslobođeni teritorij preko Vratnika u Liku.

Vera je diplomirala na Akademiji likovnih umjetnosti u Zagrebu kod Frane Kršinića i Antuna Augustinčića. 1953 završila je postdiplomski studij na pariškoj Académie des Beaux-Arts. Članica je Hrvatskog društva likovnih umjetnika od 1955. Od 1952 godine do danas, Vera je izlagala na više od sedamdeset što samostalnih, što grupnih izložaba u domovini i inozemstvu. Također je izradila deset spomenika, i predložila je idejna rješenja za dvadeset skulptura smještenih na javnim površinima diljem Zagreba. Njezina skulptura "Prozor" je 1991 godine prihvaćena kao idejno rješenje, te je postavljena u Tkalčićevoj ulici u Zagrebu. Vera je živjela sa suprugom u zagrebačkoj Ilici gdje je provodila dane u svom umjetničkom ateljeu izrađujući kipove i originalan nakit. Vera Dajht Kralj je umrla 16. 5. 2014 godine, sahranjena je na židovskom dijelu zagrebačkog groblja Mirogoj.
**Vilko Panac** (Petrinja, 23. 9. 1895 - Zagreb, 19. 3. 1975), jugoslavenski liječnik-oftamolog.

Biografija
----------

Dr. Vilko Panac je rođen 23. 9. 1895 godine u Petrinji. Osnovno školovanje je završio u rodnom gradu, a gimnaziju je pohađao u Karlovcu, te nastavio i završio u Zagrebu 1914 godine. Medicinu je počeo studirati u austrijskom Innsbrucku za vrijeme Austro-Ugarske monarhije. Studij je prekinuo zbog sudjelovanja u Prvom svjetskom ratu u redovima Austro-ugarske vojske. Nakon rata je nastavio studij i završio ga na Medicinskom fakultetu Sveučilišta u Zagrebu 1924 godine. Nakon tri godine rada na očnom odjelu Bolnice milosrdnih sestara u Zagrebu priznat mu je status specijalista. U istoj bolnici je od 1940 do 1945 obavljao dužnost šefa očnog odijela. Dr. Vilko Panac je tokom Drugog svjetskog rata na teritoriju marionetske Nezavisne Države Hrvatske (NDH) spašavao tj. skrivao jugoslavenske Židove. Tako je među poznatim Židovima spasio život svome šogoru Viktoru Bernfestu i ocu Lee Deutsch, Stjepanu Deutschu. Nakon sloma NDH vlasti FNR Jugoslavije su ga premijestile u Prelog, gdje je radio na suzbijanju trahoma u tamošnjoj bolnici. 1949 bio je imenovan za šefa Očnog odijela bolnice Josip Kajfeš (*danas Klinička bolnica Sveti Duh*) u Zagrebu i tu je dužnost obavljao do penzionisanja 1959 godine. Bio je stalni i aktivni član Oftamološke sekcije Zbora liječnika SR Hrvatske (ZLH). Jedan je od utemeljitelja pjevačkog zbora pri ZLH-u, te jedno vrijeme i njegov dirigent. Kao vrstan pijanist imao je priličan broj javnih nastupa. Dr. Vilko Panac se ubraja među poznatije jugoslavenske oftamologe. Preminuo je u Zagrebu 19. 3. 1975 godine.

Literatura
----------

* Golec, Ivica (1999). *Petrinjski biografski leksikon*, Petrinja: Matica hrvatska Petrinja. ISBN 978-953-96060-2-0
**Ljubo Babić** јe bio јedan od naјvećih hrvatskih i svoјevremeno јugoslovenskih slikara i istoričara umetnosti. Rodio se u Јastrebarskom (Hrvatska) 14. јuna 1890. godine.

Završio јe Akademiјu u Minhenu i Filozofski fakultet u Zagrebu, gde јe 1915. u svome ateljeu otvorio Modernu slikarsku školu, a potom više od četiri deceniјe predavao na zagrebačkoј Akademiјi. Član јe grupe Medulić, јedan od osnivača Grupe troјice. Јedan od naјznačaјniјih hrvatskih slikara portreta, peјzaža, mrtvih priroda i figuralnih kompoziciјa. Nakon ranog simbolističkog (*Udovice*) i kratkog ekspresionističkog razdoblja (*Crveni stјegovi*), razviјao se prema izrazitom kolorističkom slikarstvu (ciklusima peјzža iz Hrvatskog Zagorјa, Like, Dalmaciјe - *Moј rodni kraј*); Sјaјne impresiјe zabeležene akvarelom i pastelom sa putovanja Španiјom, Italiјom i Dalmaciјom. Izuzetno plodan scenograf zagrebačkih pozorišnih kuća za koјe јe od 1918. postavio broјne drame, balete i opere (Viljem Šekspir, *Na tri kralja*).
U vrijeme NDH je izradio idejna rješenja za novčanice NDH kune. Također je izradio dizajn unutrašnjosti veleposlanstva NDH u Berlinu.
Napisao više dela iz istoriјe umetnosti (*Umјetnost kod Hrvata*; *Daumier*; *Francusko slikarstvo 19. stoljeća*); organizovao i koncipirao značaјne kulturne akciјe, izložbe te postave galeriјa i muzeјa. Ilustrovao veliki broј knjiga; radio nacrte za plakate, interiјere i drugo. Preminuo јe u Zagrebu 14. maјa 1974. godine.

Literatura
----------

* Drugi tom Nacionalne i opće enciklopediјe, Zagreb, 2005; Hrvatska likovna enciklopedija, Zagreb, 2005.
**Vjekoslav Rosenberg-Ružić** (Varaždin, 29. 4. 1870 - Zagreb, 16. 2. 1954), austrougarski i jugoslavenski skladatelj, dirigent i glazbeni pedagog.

Biografija
----------

Vjekoslav Rosenberg-Ružić je rođen 29. 4. 1870 godine u Varaždnu u katoličkoj porodici židovskog podrijetla. Vjekoslavov otac, Josip (Aloisa) Rosenberg, je bio učitelj glazbe u Varaždinu, te je od rane mladosti podučavao i sina. Vjekoslav je osnovnu školu i gimnaziju pohađao u Varaždinu. 1885 godine otišao je na studij na bečki konzervatorij. Nakon što je Nikola Faller 1891 otišao iz Splita, Vjekoslav je postao učitelj glazbe i zborovođa u "Hrvatsko pjevačko društvo Zvonimir", a zatim i organist u splitskoj katedrali Sv. Duje. 1895 vratio se u rodni grad gdje je postao gradski kapelnik i organista u župnoj crkvi sv. Nikole, učitelj pjevanja na Višoj djevojačkoj školi i ravnatelj gradske Glazbene škole. U sljedećih 15 godina koliko je ostao u Varaždinu, skladao je operu "Kralj od Silbe". Zemaljska vlada Kraljevine Hrvatske, Slavonije i Dalmacije ga je 1909 imenovala glavnim učiteljem glazbe Učiteljskih škola u Zagrebu, a 1910 godine je postavljen za ravnatelja Glazbenog zavoda (*danas Muzička akademija*). Slijedeći tradiciju njemačkoga kasnog romantizma skladao je orkestralna djela i opere. Uz operu "Kralj od Silbe" kao rezultat Vjekoslavovog skladateljskog rada ostali su i fragmenti opera "Lijepa Klementinka" i "Vilina", a skladao je i veliku kantatu "Kameni svatovi" na tekst Augusta Šenoe. Vjekoslav pripada Zajčevu krugu. Vjekoslav Rosenberg-Ružić je preminuo u Zagrebu 16. 2. 1954 godine. Pokopan je na varaždinskom gradskom groblju. Posljednje počivalište Vjekoslava Rosenberga-Ružića je došlo u fokus javnosti 2013 godine nakon što se saznalo da za njegov grob nitko ne plaća naknadu već 10 godina. Postajala je opravdana bojazan da će uprava groblja preseliti Vjekoslavove posmrtne ostatke pošto u Zakonu Republike Hrvatske o grobljima piše da nakon 10 godina neplaćanja naknade i ako je prošlo 30 godina od zadnjeg ukopa u grobnicu to mjesto se može smatrati napuštenim, te da ga uprava groblja može preuzeti, voditi brigu o njemu i u krajnjoj liniji preseliti posmrtne ostatke. No, iako taj isti Zakon o grobljima štiti značajne osobe, grad Varaždin nije odgovorio na novinarske upite da li nešto misle poduzeti u vezi Vjekoslavovog groba i imaju li kakav popis "značajnih Varaždinaca".

Djela
-----

* opera *Kralj od Silbe*
* fragmenti opere *Lijepa Klementinka*
* fragmenti opere *Vilina*
* kantata *Kameni svatovi* (*na tekst Augusta Šenoe*)
**Vjekoslav Šutej** (Rijeka 31. srpnja 1951. - Zagreb, 2. prosinca 2009.), međunarodno poznati hrvatski dirigent.

Životopis
---------

Zahvaljujući roditeljima koji su pjevali u Hrvatskom narodnom kazalištu, proveo je skoro cijelo djetinstvo u glazbenom okruženju. Studirao je u klasi Igora Gjadrova na Muzičkoj akademiji u Zagrebu. Poslijediplomski studij je završio u Rimu kod Franca Ferrarea.

Bio je šef dirigent Zagrebačke filharmonije, umjetnički ravnatelj Dubrovačkih ljetnih igara i redoviti profesor na Muzičkoj akademiji u Zagrebu. Bio je umjetnički ravnatelj i glavni dirigent Hrvatskog narodnog kazališta u Splitu od 1984. do 1989.

Međunarodnu karijeru počeo je na Hollybush festivalu u New Jerseyu, čiji je umjetnički direktor bio 1989. - 1994. Od 1990. do 1993. bio je glazbeni direktor kazališta La Fenice u Veneciji. U Španjolskoj je Šutej poznat kao akademik i član Kraljevske akademije lijepih umjetnosti. Osnovao je Kraljevski simfonijski orkestar Seville te bio njegov umjetnički direktor i glavni dirigent od 1990. do 1996.

Od 1992. do 1997. bio je umjetnički direktor Houston Grand Opere. Nastupao je kao gostujući dirigent u mnogim opernim kućama širom svijeta. 

Dobitnikom je priznanja Ordena grada Beča i Nagrade grada Zagreba, a počasni je član Real Academia de Belles Artes kao i počasni građanin Seville.

Preminuo je 2009. godine, nakon duge i teške borbe protiv leukemije.

Vanjske poveznice
-----------------

* Službene stranice Arhivirano 2009-12-06 na Wayback Machine-u
* GK - razgovor s maestrom Šutejom Arhivirano 2007-10-26 na Wayback Machine-u
* Vjesnik online Arhivirano 2006-11-14 na Wayback Machine-u
* Dobrotvorni koncert Zagrebačke filharmonije

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 116845089
* LCCN: n94069482
* ISNI: 0000 0000 8413 5869
* GND: 134818202
* SUDOC: 120994887
* BNF: cb13998138w (podaci)
* MusicBrainz: d1f2c5fa-3b57-473a-aede-71ed36e615ba
* NKC: js20100225001
* BNE: XX1053691
* CONOR.SI: 35045987

 |
*Za članak o istoimenom vođi pobune iz 1453. godine, pogledajte članak Manojlo Kantakuzin.*

**Manojlo Kantakuzin** (grč. *Μανουήλ Καντακουζηνός*; rođen oko 1326, preminuo 26.03. 1380) je bio prvi morejski despot (1348/1349 — 1380). 

Bio je drugi sin vizantijskog cara Jovana VI (1347 — 1354) i njegove supruge Irine Asen. Tokom svoje vladavine, uspeo je da suzbije samovolju lokalnih gospodara i učvrsti centralnu vlast. Povezao se sa svojim latinskim susedima oko borbe protiv Osmanlija, a uspešnim vođenjem Morejske despotovine se održao na vlasti, protivno potpunom porazu Kantakuzina u borbi za vlast sa Jovanom V Paleologom (sa prekidima 1341 — 1391), koji ga je na kraju i sam prihvatio za vladara Moreje. 

Manojlo je bio ktitor crkve svete Sofije u Mistri, koja se danas, zajedno sa celim gradom, nalazi na spisku UNESKOve svetske baštine.

Život i vladavina
-----------------

Manojlo je rođen oko 1326. godine, kao drugi sin Jovana Kantakuzina. Otac mu je poverio upravu nad Berom (1343 — 1347) i Carigradom (1348), da bi vizantijske posede na Peloponezu 1348. godine organizovao kao zasebnu despotovinu na čije čelo je postavio svog sina Manojla. Tokom svog boravka u Carigradu, Manojlo se oženio ćerkom Konstantina II (1342 — 1344), kralja Kilikije.

On je 25.10.1349. godine stigao na Peloponez i preuzeo vlast. Uspeo je da zavede red među lokalnim arhontima (gospodarima) koji su bili u stalnom sukobu među sobom, ali i sa vrhovnom vlašću. Nakon očevog poraza u građanskom ratu i odstupanja sa vlasti 1354. godine, pobednik Jovan V je pokušao da potisne Manojla iz Moreje. On je poslao Mihajla i Andriju Asena da preuzmu vlast u Moreji. Međutim, Manojlo je uspeo da se održi na vlasti, tako da ga je Jovan V na kraju priznao kao zakonitog vladara. 

Manojlo se povezivao i sa okolnim latinskim državama, posebno sa Atinskim vojvodstvom, a tokom sedme decenije XIV veka uvodi Morejsku despotovinu u grčko-latinski savez protiv Osmanlija i njihovog prodora na Peloponesko poluostrvo. On je takođe ohrabrivao Albance da se naseljavaju na poluostrvu, čime je povećavan broj seljaka zemljoradnika, ali i vojnika najamnika.

Manojlo Kantakuzin je preminuo 26.03.1380. godine u Mistri, a nasledio ga je stariji brat Matija (car savladar 1353 — 1357), koji mu je od 1361. godine pomogao u rukovođenju despotovinom.

Vidi još
--------

* Morejska despotovina

Literatura
----------

* Alexander Kazhdan (editor), „*The Oxford Dictionary of Byzantium*", Oxford, 1991. ((en))

  


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Prethodnik:**Despotovina je formirana 1348.** | **Morejski despot(1348 — 1380)** | Nasljednik:**Matija Kantakuzin** |
**Vladimir Rajić** (Užice, 11. januar 1882 — 14. februar 1956) je bio episkop raško-prizrenski Srpske pravoslavne crkve u periodu 1947—1956. godine.

Biografija
----------

Rođen je 11. januara 1882. godine u Užicu, od oca Nikole i majke Jelene. U Užicu je završio osnovnu školu i dva razreda realke. Posle toga je završio Vitansku (rusku) duhovnu seminariju i 1907. godine Moskovsku duhovnu akademiju. Po završetku školovanja se vratio iz Rusije u Srbije i radio je kao nastavnik u Kragujevcu, Užicu, Šapcu, Beogradu, Skoplju, a od 1922 do 1938. godine u Beogradu.

Zamonašio se 4. maja 1937. godine u manastiru Ravanici, zamonašio ga patrijarh srpski Varnava.

U čin jerođakona rukopoložen je 10. maja, a u čin jeromonaha 13. maja 1937. godine. Tokom juna 1938. godine je izabran, a 30. oktobra 1938. godine hirotonisan za episkopa mukačevsko-prešovskog, na čijem je čelu bio do 1945. godine. Odatle su ga 1941. godine proterali Mađari, pa je od 1945. do 1947. godine administrirao raško-prizrenskom eparhijom. Od novembra 1946. do maja 1947. administrirao je i crnogorsko-primorskom mitropolijom. Za Đurđevdan 6. maja 1943. služio je liturgiju u hramu svetog Đorđa na Čukarici.

20. maja 1947. godine postavljen je za episkopa raško-prizrenskog i na tom položaju ostao do smrti. Kao episkop poslao je frulu vladici Nikolaju u Ameriku, 50-ih godina 20. veka, posle pisma Vladimira Rajevskog, profesora bogoslovije svetog Tihona Zadonskog u Saut Kananu u Pensilvaniji, gde je i vladika Nikolaj takođe radio. Na praznik Cveti 1954. godine rukopoložio je u čin jerođakona Petra Bankerovića u hramu svetog Georgija u Prizrenu, iste godine ga je u crkvi Svete Trojice u Beogradu unapredio u čin jeromonaha. Petar Bankerović (1925-1988) je kasnije bio episkop u Australiji 1977-1988. O problemima u svojoj eparhiji obaveštavao je Sinod SPC, u izveštaju iz 1951. obaveštava da su Albanci srušili novu crkvu u Đakovici da bi se od njenog materijala i na tom mestu podigao spomenik Eminu Duraku.

Vladimir Rajić je umro 14. februara 1956. godine. Po sopstvenoj želji sahranjen je na pravoslavnom groblju u Prizrenu. Opelo je izvršio episkop banjalučki Vasilije, uz učešće brojnog sveštenstva i naroda. U izveštaju od 27. aprila 1961. episkop Pavle navodi da su na groblju u Prizrenu porazbijane sve porcelanske slike na pravoslavnim spomenicima, pa i na spomeniku episkopa Vladimira.

Srpska pravoslavna crkva podnela je inicijativu da se deo Omladinske ulice u Užicu nazove njegovim imenom.

Spoljašnje veze
---------------

* Biografija na sajtu eparhije raško-prizrenske Arhivirano 2011-06-05 na Wayback Machine-u

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Prethodnik:**Damaskin** | **episkop mukačevsko-prešovski1938 — 1945** | Nasljednik:**-** |
**Teodor „Ti-Beg" Begvel** (engl. ) je izmišljeni lik iz američke TV serije Bekstvo iz zatvora. Njegov lik tumači Robert Kneper. „Ti-Beg" se u seriji prvi put pojavljuje u drugoj epizodi.

Teodor Begvel je jedan od najopasnijih zatvorenika u Foks riveru. Nije veliko iznenađenje što on praktično i ne poznaje život izvan zatvorskih zidina. Posle višestrukih optužbi za vandalizam i okrutnost prema životinjama, desetogodišnji Begvel je uhvaćen u pokušaju da spali kuću svoje učiteljice, nakon čega je poslat u dom za maloletne delinkvente. Tamo je upoznao članove alijanse koja se bori za nadmoć bele rase.

Kako je Begvel rastao, rasla je i ozbiljnost njegovih zločina, među kojima su i napad vatrenim oružjem i pokušaj ubistva. Zbog ovih zločina Begvel je završio u strogo čuvanom zatvoru u Alabami, gde je preuzeo lidersko mesto u Alijansi. Po odsluženju kazne, ponovo se vratio kriminalu i započeo seriju silovanja, mučenja i ubistava po Alabami. A zbog toga što su među njegovim žrtvama bili i tinejdžeri, našao se na listi najtraženijih kriminalaca. Tada je živeo kod svoje supruge. Pošto je ona videla poternicu, ona je Begvela odala policiji. Kada su ga konačno uhvatili, Begvelov advokat je zahtevao da bude smešten u zatvor van Alabame, jer je postojala bojazan da će on ponovo postati vođa Alijanse. Smešten je u zatvor Foks river zbog toga što u njemu nije postojao ogranak Alijanse za nadmoć belaca. Ali, karizmatičnom Begvelu je trebalo samo deset meseci da napravi ogranak Alijanse, jednu od najmoćnijih bandi u zatvoru Foks river stejt.

Begvel se kasnije pojavio kao lik u jednoj od epizoda TV-serije *Breakout Kings*.

Zanimljivosti
-------------

* Silas Vir Mičel koji tumači Struju u seriji, hteo je biti Teodor Begvel, ali je ulogu ipak dobio Robert Kneper  .

Izvori
------

1. ↑  „Izdanje uloge Ti-Bega". fox.com. Arhivirano iz originala na datum 2008-03-28. Pristupljeno 2012-06-28.

Spoljašnje veze
---------------

* Begvelova biografija na Fox.com Arhivirano 2007-12-29 na Wayback Machine-u

| * p
* r
* u
*Prison Break* |
| --- |
| TV-serije | *Prison Break*  •  *Prison Break: The Final Break* |
| Likovi | Michael Scofield  •  Lincoln Burrows  •  Fernando Sucre  •  T-Bag  •  Brad Bellick  •  Alexander Mahone  • Sara Tancredi  •  Paul Kellerman  •  C-Note  •  Gretchen Morgan  •  James Whistler  •  Sofia Lugo  •  L. J. Burrows  •  Veronica Donovan  •  John Abruzzi  •  Lechero  •  Don Self  •  General |
| Glumci | Wentworth Miller  •  Dominic Purcell  •  Amaury Nolasco  •  Robert Knepper  •  Wade Williams  •  William Fichtner  •  Sarah Wayne Callies  •  Paul Adelstein  •  Rockmond Dunbar  •  Jodi Lyn O'Keefe  •  Chris Vance  •  Danay García  •  Marshall Allman  •  Robin Tunney  •  Peter Stormare  •  Robert Wisdom  •  Michael Rapaport  •  Leon Russom |