**Hinko Hinković** (pravo ime **Heinrich Moses** [hǎjnrih mǒzes]; Vinica, 11. rujna 1854. – Zagreb, 3. rujna 1929.), jugoslavenski političar, pravnik i publicist. Član Jugoslavenskog odbora.

Biografija
----------

Hinko Hinković je rođen 11. 9. 1854 godine u Vinici, blizu Varaždina, u židovskoj obitelji. Kasnije u životu je promijenio ime i prezime, te se pokrstio. Unatoč tome do kraja života se identificirao sa židovstvom. Doktorirao je pravo u Grazu 1878 godine. Bio je član Stranke prava (SP) i jedan od najbližih suradnika Ante Starčevića, a krajem 1870-ih i glavni urednik stranačkog glasila *Sloboda*. Nakon odlaska u Pariz na daljnje nauke, na mjestu urednika ga je naslijedio Milan Kerdić. U novembru 1879 objavio je programatski članak *"Fiat lux!"* (*Neka bude svjetlo!*), u kojem relativizira Starčevićevo učenje da su Srbi i Slovenci zapravo Hrvati. *Iako je pogrešno što pravoslavci sebe nazivaju Srbima, ne treba im silom nametati hrvatstvo, jer to je u korist zajedničkog neprijatelja, Austrije. Dovoljno je da se priznaju hrvatskim državljanima, te da grade zajedničku budućnost s Hrvatima.* Hinković je napustio stav Starčevića i Eugena Kvaternika da u jednoj državi može postojati samo jedan narod. Uz "politički" narod, nositelja državnosti, počeo je računati i s "genetičkim" ili "kulturnim" narodom, tj. svjesnom zajednicom koja je nastala na temelju istog porijekla i kulturne tradicije. *Srbi se u genetičkm smislu mogu smatrati posebni narodom, a u političkom se smatrati Hrvatima, tj. graditi hrvatsku državu a ne težiti proširenju srpske.* Bio je protivnik velikosrpskog centralizma i unitarizma.

Godine 1884, nakon izbora na kojima je Stranka prava postigla veliki uspjeh od izborenih 24 mandata, na početku zasjedanja novog saziva Sabora, Hinković je u ime stranke podnio Adresu kralju Franji Josipu. Adresa je naglašavala suverenost hrvatskog naroda, osuđivala austro-ugarski dualizam, odricala se zakonitost Hrvatsko-ugarske nagodbe, zahtijevala ujedinjenje svih hrvatskih zemalja (Hrvatske i Slavonije, Vojne Krajine, Dalmacije, Bosne i Hercegovine i slovenskih zemalja), prosvjedovala protiv prevelikih daća i drugih zloupotreba, osuđivala ponašanje državnih činovnika koji su se pretovrili u slijepe agitatore (mađarske) vlade te siju razdor među pučanstvo, tj. među Hrvate i Srbe.

Hinković se kasnije došao u sukob sa Starčevićem i napustio stranku. Bio je jedan od osnivača Hrvatsko-srpske koalicije 1905 godine. Istakao se kao glavni branitelj na Veleizdajničkom procesu godine 1909. U doba Prvog svjetskog rata boravio je u emigraciji i djelovao kao član Jugoslavenskog odbora. Za boravka u Sjedinjenim Američkim Državama (SAD) razvio je snažnu promidžbu protiv Austro-Ugarske i za stvaranje jugoslavenske države.

Bio je pisac mnogih antiklerikalnih brošura, spiritističkih spisa i antiaustrijskih brošura, tiskanih na francuskom i engleskom. Objavio memoare *Iz velikog doba* 1927. Bio je poznat i kao pravni pisac. Godine 1901 pokrenuo je spiritistički časopis "Novo sunce" koji je uređivao do 1905.

Hinko Hinković je umro 3. 9. 1929 u Zagrebu, te je sahranjen zagrebačkom groblju Mirogoj.

Literatura
----------

* Goldstein, Ivo (2005). *Židovi u Zagrebu 1918 - 1941.*, Zagreb: Novi Liber. ISBN 953-6045-23-0
* Gross, Mirjana: *Povijest pravaške ideologije*, Zagreb: Institut za hrvatsku povijest, 1973.
* Pribićević, Svetozar: *Izabrani politički spisi*, Zagreb: Golden Marketing i narodne novine, 2000.