**Oslobodilačka revolucija** (španjolski: *Revolución Libertadora* izgovor: [reβolusjon liβertaðoɾa]) bila je vojni i civilni ustanak kojim je završio drugi predsjednički mandat Juana Peróna u Argentini, dana 16. rujna 1955.

Povijest
--------

Predsjednik Perón je prvi put izabran 1946. Godine 1949, ustavni amandman pod pokroviteljstvom Vlade uveo je niz radničkih prava i mogućnost ponovnog izbora predsjednika. Perón je ponovo izabran 1952. U to vrijeme, njegovu vlast su masovno podržavali sindikati, vojska i Katolička crkva.

Međutim, gospodarski problemi, neke od Vladinih politika i Perón vlastiti kult ličnosti promijenili su ovu situaciju. Oporba je kritizirala Perón zbog tretmana disidenata (pisci, umjetnici, političari i drugi intelektualci koji su bili maltretirani, a ponekad I prisiljeni na progonstvo). Vladin odnos s Katoličkom crkvom također se pogoršao. Kako se Crkva sve više distancira od Peróna, vlada, koja je isprva put poštivala crkvene povlastice, sada ih je oduzela na izrazito konfliktan način. Do 1954, Crkva je bila otvoreno anti-Peronistička, što je utjecalo na neke frakcije vojske.

Oko 1955, Perón je izgubio podršku velikog dijela vojske, koja se urotila s drugim političkim akterima (pripadnicima Radikalne stranke i Socijalističke stranke, kao i konzervativnim skupinama). Došlo je do nemira u različitim dijelovima zemlje. 14. lipnja, katolički biskupi su izjasnili protiv Peróna tijekom tjelovske procesije koja se prretvorila u demonstracije protiv vlade.

Dana 16. lipnja, mornarica i ratno zrakoplovstvo bombardirali su  *Plaza de Mayo*, ranivši ili ubivši nekoliko stotina civila. U znak odmazde, ekstremističke skupine Peronista napale su i spalile više crkava te noći, navodno na poticaj potpredsjednika Alberta Teisairea.

Jedina važna politička potpora Perónu dolazila je iz CGT (glavne konfederacije sindikate), koja je pozivala radnike na obranu predsjednika. Perón obratio radničkim prosvjednicima 31. kolovoza.

Dana 16. rujna, novim ustankom, koji su predvodili general Eduardo Lonardi, general Pedro E. Aramburu i kontraadmiral Isaac Rojas, svrgnut je Perón i uspostavljena privremena vladu. Za nekoliko dana, došlo je do borbe u mjestima kao što su grad Cordoba ( Lonardijevo središnje zapovjedništvo), pomorska baza Puerto Belgrano u blizini Bahia Blanca, još jedna pomorska baza u Río Santiago, i nekoliko vojnih garnizona u provinciji Corrientes. Pobunu u Corrientesu , koja je u početku bila poražena, predvodio je Pedro Eugenio Aramburu, koji je kasnije postao jedan od glavnih igrača u budućoj vladi. Dva pobunjenička razarača, blokadom Rio de la Plata, bilji su mitraljirani od lojalističkih zrakoplova. Grad Mar del Plata je podvrgnut pomorskom bombardiranju 19. rujna, a događali su se i raštrkani okršaji i zračni napadi drugdje , uključujući i sam Buenos Airesu. Bilo je više od 200 smrtnih slučajeva. Nakon što je shvatio da je zemlja bila na rubu građanskog rata, Perón je podnio ostavku i zatražio je azil u Paragvaju, nakon uzimanja utočišta na paragvajskoj topovnjači.

  

Dana 23. rujna, general Lonardi je preuzeo predsjedanje i održao govor s balkona u Casa Rosadi, rekavši da će biti "ni pobjednika ni poraženih" (ni vencedores ni vencidos, ponavljajući istu rečenicu koju je izgovorio Urquiza kada je bio pobjednik nad Rosasom u bitci kod Caserosa). Lonardi je obećao da će privremena uprava završiti čim zemlja bude "reorganizirana". Njegov pomirljivi donio mu je protivljenje tvrdolinijaša, a u studenom unutarnjim udarom Lonardi je svrgnut a za predsjednika postavljen general Aramburu.

Nakon Revolución Libertadora, Perón i njegovi sljedbenici bili su optuženi za izdaju a posmrtni ostaci Eve Perón su u tajnosti preseljeni u Italiju i pokopni na groblju u Milanu pod lažnim imenom. Javno spominjanje Peróna ili njegove pokojne supruga, uključujući i pjesme, spise i slike, bilo je zabranjeno. Peronistička stranka pretrpjela je zabranu koja je trebala trajati do Perónova povratka godine 1973, iako je Perón utjecao na rezultate izbora 1958 i 1963 iz egzila u Madridu.