recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Mii-dera (三井寺,御井寺, *Mii-dera*?)**, formalno **Onjō-ji (園城寺, *Onjō-ji*?)**, je budistički hram smješten u podnožju Planine Hiei u japanskom gradu Ōtsu, u prefekturi Shiga. Nalazi se u relativnoj blizini grada Kyoto i Jezera Biwa, najvećeg Japanu. Predstavlja sjedište Tendai sekte Jimon, jednog od glavnih pravaca japanske škole Tendai. Predstavlja svojevrstan sestrinski hram Enryakujija, koji se nalazi na vrhu iste planine i predstavlja jedan od četiri najveća hrama u Japanu.

Mii-deru je godine 672. osnovao car Temmu u počast svog preminulog brata cara Tenjija. Svoje je današnje ime dobio dva vijeka pod vodstvom Enchina, jednog od vođa sekte Tendai. Između Mii-dere i Enryakuja je nastalo suparništvo koje je oko 970. dovelo do toga da Enryakuji postane prvi budistički hram sa stajaćom vojskom. Suparništvo između dva hrama i njihovih soheija (redovnika-ratnika) je često eskaliralo u oružane sukobe, a samo u 11. vijeku je Mii-dera spaljivana čak četiri puta. Redovnici su nakon toga sudjelovali u Genpei ratu krajem 12. vijeka, kao i u ratovima Sengoku perioda. Godine 1571. je hram posljednji put spalio gospodar rata Oda Nobunaga, a nakon čega je obnovljen.

Izvori
------

1. ↑  Iwao, Seiichi *et al.* (2002). *Dictionnaire historique du Japon,* p. 2134.

Literatura
----------

* Iwao, Seiichi, Teizō Iyanaga, Susumu Ishii, Shōichirō Yoshida, *et al.* (2002). *Dictionnaire historique du Japon.* Paris: Maisonneuve & Larose. ISBN 978-2-7068-1632-1; OCLC 51096469
* Ponsonby-Fane, Richard Arthur Brabazon. (1956). *Kyoto: The Old Capital of Japan, 794-1869.*[*mrtav link*] Kyoto: The Ponsonby Memorial Society.
* Sansom, George Bailey. (1958). *A History of Japan to 1334.*[*mrtav link*] Stanford: Stanford University Press. ISBN 978-0-8047-0523-3
* Turnbull, Stephen and Wayne Reynolds. (2003). *Japanese Warrior Monks AD 949-1603.* Arhivirano 2014-01-08 na Wayback Machine-u Oxford: Osprey Publishing. ISBN 978-1-84176-573-0
* \_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_. (1998). *The Samurai Sourcebook.* London: Arms & Armour Press. ISBN 978-1-85409-371-4; OCLC 60220867 [reprinted by Cassell, London, 2000. ISBN 978-1-85409-523-7; OCLC 59400034

Vanjske veze
------------

* Mii-dera official web site ()
* York Public Library Digital Gallery, early photograph view of Lake Biwa from Mii-dera

***Mii-dera*** na Wikimedijinoj ostavi

35°00′48″N 135°51′10″E﻿ / ﻿35.01333°N 135.85278°E﻿ / 35.01333; 135.85278
Za ostale osobe s istim imenom, v. Milan Jelić (razvrstavanje).
**Milan Jelić** (rođen je 26. marta 1956. u Koprivni kod Modriče, preminuo 30. septembra 2007. u Doboju.), je bio srpski političar iz Republike Srpske odnosno Bosne i Hercegovine, do svoje smrti (od srčanog udara) predsjednik Republike Srpske, predsjednik Fudbalskog saveza BiH i fudbalskog saveza Republike Srpske.

Srednju školu je završio u Doboju, a Ekonomski fakultet u Subotici. Četiri godine proveo u SO Modriča, a početkom 1987. postavljen je za generalnog direktora OOUR „8.septembar" u Modriči, (današnjeg državnog preduzeća „28.juni"), gde je proveo sedam godina, a potom postavljen za generalnog direktora „Rafinerija ulja" Modriča. Potpisivanjem Dejtonskog sporazuma biran je ispred opštine Modriča za narodnog poslanika u Skupštini Republike Srpske. Doktorirao je na Ekonomskom fakultetu u Banjaluci na temu "Problemi i modaliteti organizaciono-upravljačke transformacije preduzeća u tranziciji". Od oktobra 2003. godine u svojstvu docenta predaje Menadžment na Tehnološkom fakultetu u Zvorniku , a od 2004. godine isti predmet na Ekonomskom fakultetu u Banjoj Luci. U 2002. godini zajedno sa Dr Živanom Živkovićem i Dr Nemanjom Popovićem objavio je stručnu knjigu "Osnove menadžmenta", a u 2003. godini sa istim autorima stručnu knjigu "Upravljanje istraživanjem i razvojem". 2004. godine zajedno sa profesorima Živkovićem, Popovićem i Šefikom Muhićem objavio strucnu knjigu "Strategijski menadžment". Iz oblasti menadžmenta i organizacije poslovnih sistema objavio je niz radova u stručnim časopisima među kojima posebno ističemo "Mjerenje uspješnosti rada menadžera", "Budućnost velikih preduzeća u tranziciji", "Prijedlog organizacione transformacije NIRS-a". 

U više navrata za svoj rad nagrađivan je prestižnim priznanjima među kojima posebno ističemo priznanje Menadžera godine u Republici Srpskoj za 2002. godinu, te menadžera decenije u BiH u 2003. godini.

| * p
* r
* u
Predsjednici Republike Srpske |
| --- |
| 
* Radovan Karadžić
* Biljana Plavšić
* Nikola Poplašen
* Petar Đokić (v.d.)
* Mirko Šarović
* Dragan Čavić
* Milan Jelić
* Igor Radojičić (v.d.)
* Rajko Kuzmanović
* Milorad Dodik
* Željka Cvijanović

 |  |
**Mile Mrkšić** (srpski Миле Мркшић, 20. VII 1947. Vrginmost, - 16. VIII 2015, Lisabon) je bivši srpski pukovnik JNA koji je bio zadužen za sektor jug prilikom Bitke za Vukovar 1991. tijekom Rata u Hrvatskoj. Nadgledao je prijevoz 200-injak hrvatskih zarobljenih vojnika i ranjenika iz vukovarske bolnice na Ovčaru, gdje ih je ostavio u rukama Teritorijalne obrane i srpske paravojske koji su ih na kraju tamo ubili. Zbog uspjeha u zauzimanju Vukovara, Mrkšić je unaprijeđen u vrhovnog komandanta Srpske vojske Krajine (SVK). Nakon poraza u operaciji Oluji, Mrkšić i većina bivših zapovjednika JNA i SVK pobjegli su 1995. u Srbiju. Okrivljen je za poraz SVK te je neko vrijeme stavljen u kućni pritvor i prodaju robe na zelenoj tržnici.

Međunarodni krivični sud za bivšu Jugoslaviju (MKSJ) je u jednoj od prvih optužnica za rat u Hrvatskoj 1995. optužio Mrkšića, Veselina Šljivančanina i Miroslava Radića za masakr na Ovčari. 2002. Mrkšić se dobrovoljno predao i otišao u Haag. 2007. MKSJ ga je proglasio krivim za mučenje, okrutno postupanje i ubojstvo te osudio na 20 godina zatvora. Prebačen je u Portugal na služenje kazne. Tamo je preminuo od raka pluća.

Izvori
------

1. ↑  „Accurate fire on military targets, random targeting of civilians". Sense Agency. 19 June 2009. Arhivirano iz originala na datum 2012-03-16. Pristupljeno 3 July 2011.
2. ↑  „Mrkšić found guilty of aiding and abetting murders at Ovčara, and Šljivančanin guilty of mistreatment, Radić acquitted". The Hague: ICTY. 27 September 2007. Pristupljeno 3 July 2011.
3. ↑  Batty, David (27 September 2007). „Ex-Serb colonel gets 20 years for Vukovar war crimes". Guardian. Pristupljeno 3 July 2011.
4. ↑  „Serb Army officers sentenced in Vukovar mass murder case". New York Times. 27 September 2007. Pristupljeno 3 July 2011.

Vanjske veze
------------

* MKSJ: Podaci o predmetu
**Milivoj Ašner** (Daruvar, 21. travnja 1913. - Klagenfurt, 14. lipnja 2011.), bio je bivši zapovjednik policije u NDH, optužen za deportacije stotine Srba, Roma i Židova.

Životopis
---------

Osnutkom NDH 1941. Ašner postaje zapovjednik policije u Slavonskoj Požegi. Nakon rata 1945. Ašner se sklanja u Austriju te uzima novo ime Georg Aschner. Godine 1992. Ašner se vraća u Hrvatsku, u Slavonsku Požegu. Tu ostaje sve do 2004. kada se vraća natrag u Klagenfurt. 2005. Republika Hrvatska optužuje Ašnera za zločin protiv čovječnosti u Slavonskoj Požegi u razdoblju od 1941. - 1942. Austrijska vlast odbila ga je izručiti Republici Hrvatskoj jer ima austrijsko državljanstvo. Austrijski državni istražitelji u provinciji Koruškoj, gdje Ašner živi, objavile su da Ašner više nema austrijsko državljanstvo.
Ašner je na Interpolovoj listi najtraženijih, te po Simon Wiesenthal centru 4. najtraženiji nacist.
U lipnju 2008. novinari su ga slikali među hrvatskim navijačima na Europskom nogometnom prvenstvu u Klagenfurtu. Slikan je u vrlo zdravom stanju, iako su austrijske vlasti tvrdile da je Ašner teško bolestan. To je potaklo Hrvatsku da još jednom pozove na Ašnerovo izručenje, ali bezuspješno. Bivši guverner provincije Koruške, Joerg Haider pohvalio je Ašnerovu obitelj i rekao da "on među nama živi mirno već godinama, i treba proživjeti suton svoga života među nama". Time je Haider izazvao mnoge kritike, što je potaklo Efraima Zuroffa iz Simon Wiesenthal centra da komentira da je Haiderovo političko stajalište "politička atmosfera koja postoji u Austriji i koja u određenim krugovima jako simpatizira nacističke ratne zločince".
U intervjuu HRT-a s Ašnerom, Ašner je priznao da je sudjelovao u deportacijama, ali govori da ti koji su deportirani nisu vođeni u logore smrti, kako se vjeruje, nego u svoju domovinu. Rekao je da je njegova savjest čista i da je spreman ići na suđenje u Hrvatsku, ali također govori i da je njegovo zdravlje problem. kazao im je. U pretraživanju koje se dogodilo isti tjedan, potvrđeno je prethodno - Ašner je mentalno onesposobljen za suđenje. Kako bilo, Zuroff je iskazao svoju sumnju u Ašnerovu iskrenost te rekao kako Ašner laže ili pretjeruje o svome zdravstvenom stanju. Umro je u Klagenfurtu 14. lipnja 2011. u 98. godini života.

Izvori
------

1. ↑
2. 1 2  "Ašner oživljava optužbe zbog kojih ga je austrijska vlast skrivala", (*International Herald Tribune*), 20. lipnja 2008.
3. ↑  „Ašner je bio na Interpolovoj listi najtraženijih". Arhivirano iz originala na datum 2011-06-22. Pristupljeno 2014-07-26.
4. ↑  Simon Wiesenthal Center (SWC)'s Godišnji izvještaj o najtraženijima Arhivirano 2012-09-19 na Archive.is-u, ispisano 30. travnja 2008.
5. ↑  "Fugitive Hunt", *Dateline World Jewry*, Svjetski židovski kongres, srpanj/kolovoz 2008.
**Muzafer Dervišević** (Brčko, 1927. - Brčko, 1987.), bosanskohercegovački je novinar.

Životopis
---------

Muzafer Dervišević je rođen u Brčkom, 21. februara 1927. godine, kao peto dijete općinskog službenika Sulejmana Derviševića. Njegov otac sa suprugom Hedijom imali su šestero djece: Inisa, Arifa, Seada, Muzafera i dvije kćerke Hanumku i Razu. Osnovnu školu i
Trgovačku akademiju Muzafer je završio u Brčkom i od djetinjstva je volio čitati knjige i pisati. 

Pošto su mu trojica starije braće - Inis, Arif i Sead, otišli u partizane i on je kao mladić pristupio ilegalcima - SKOJ-u. Nakon oslobođenje zemlje Muzafer je završio Školu rezervnih oficira 1948. godine u Somboru, gdje je obolio od tuberkuloze. Borio se i izborio sa bolešću, te nakon dolaska iz vojske u Brčko postao najmlađi novinar u tom gradu. U početku je pisao o raznim narodnim svečanostima i obilježavanju značajnih datuma iz NOB-a i rada organa narodne vlasti. 

Početkom 1953. godine, Odlukom Sreskog Narodnog fronta Brčko, Muzafer je zadužen da pokrene Brčanske novine. U to vrijeme (1953. godine) Muzafer je bio jedini novinar u Brčkom, a u pripremanju prvog broja Brčanskih novina je radio i kao novinar, urednik i fotoreporter. Prvi broj Brčanskih novinar izašao je u julu 1953. godine. Prvi kolporter bio je Naziv Peštalić: "Evo prvog broja Brčanskih novina. Kupujte narode", uzvikivao je Peštalić. 

Prve Brčanske novine štampane su u tada veoma skromnoj brčanskoj štampariji. Muzafer nije imao redakciju ni daktilografe, a list je izlazio svakih 15 dana do početka 1956. godine, kada se ugasio zbog nedostatka finansijskih sredstava. 

Muzafer je nastavio novinarsku karijeru i poslije 1956. godine na poslovnima informisanja u sreskom odboru Narodnog fronta Brčko. To je trajalo do 1960. godine kada je u Brčkom počela sa radom lokalna radio stanica Radio Brčko, u kojoj je Muzafer radio kao novinar i urednik, a potom je 1964. godine imenovan za direktora ove ustanove. 

Godine 1974. Muzafer odlazi u penziju, a potom ga Radio Beograd, Tanjug, Večernje novosti i Borba angažuju za svoga dopisnika. Kao dopisnik Radio Beograda pokrivao je cijelu Bosnu i Hercegovinu, skupa sa novinarem iz Sarajeva Ljubomirom Nikolićem. Mnogobrojni sastanci u Beogradu sa vođećim novinarima Jugoslavije, dali su veliko iskustvo njegovom radu, tako da je znao objaviti informacije koje nisu bile drage vlastima u Brčkom, a opet nisu ga radi njih proganjali. 

Preminuo je u Brčkom 1987. godine. Iza sebe je ostavio sinove Arifa i Edvina.

Literatura
----------

* Mujkić Muhamed, *Monografija o Brčkom u Bosni/BiH*, Muzafer Dervišević, 361-362, Brčko, 2021.
**Napad sarinom na Tokijsku podzemnu željeznicu** (**Sarinski incident u podzemnoj željeznici** (地下鉄サリン事件, *Chikatetsu Sarin Jiken*?)) se zbio 20. marta 1995. u Tokiju kada su sljedbenici apokaliptičnog kulta Aum Shinrikyo ispustili vreće sa sarinom na stanicama Tokijske podzemne željeznice. Napad je zapovijedio njegov vođa Shoko Asahara, nedugo nakon što su vlasti otpočele istragu povodom ranijih terorističkih aktivnosti te organizacije, a motiv je bilo nastojanje da se omete istraga, odnosno izazove Apokalipsa nakon koje bi Asaharini sljedbenici bili jedini preživjeli. Sarin, koji je bio proizveden od članova sekte, je pogodio veliki broj ljudi; službeno je ozlijeđeno 1050 ljudi, a 17 je umrlo. To ga je učinilo najvećim terorističkim činom u historiji poratnog Japana, i najvećim kemijskim napadom koji su izveli civili. Japanske vlasti su nakon napada pohapsile članove sekte, uključujući Asaharu koji je nakon višegodišnjeg suđenja osuđen na smrt te pogubljen 2018. godine.

Izvori
------

1. ↑  **Lua greška in Modul:Citation/CS1 at line 4393: bad argument #1 to 'pairs' (table expected, got nil).**

Vanjske veze
------------

* Aum Shinrikyo A history of Aum and list of Aum-related links
* The Aum Supreme Truth Terrorist Organization – The Crime library Crime Library article about Aum
* I got some pictures of sarin scattered on the metro floor Several pictures taken by One of the passengers on the scene (in Japanese)
* "Homebrew chemical terror bombs, hype or horror?," *The Register*
**Paul Raud** (Kirikuküla, 22. listopada 1865. – Tallinn, 22. studenog 1930.), estonski slikar. Paul Raud je manje poznati brat blizanac Kristjana Rauda, jednog od najznačajnijih estonskih slikara. Njegova djela stilski pripadaju realizmu i impresionizmu. Paul Raud je studirao slikarstvo na Umjetničkoj akademiji u Düsseldorfu, pod utjecajem Eduarda von Gebhardta, te je povezivan s Düsseldorfskom školom.

Kada se vratio u Estoniju, neko je vrijeme gotovo isključivo radio portrete po narudžbi prije nego je 1896. godine s bratom i Amandusom Adamsonom otpurovao na otoke Muhu i Pakri. Njegova djela iz ovog perioda uspoređivana su s onima Maxa Liebermanna. Godine 1899. vratio se u Njemačku, gdje je počeo slikati pod utjecajem impresionizma. Ovo je iskustvo, u kombinaciji s onim stečenim tokom rada s Iljom Rjepinom, utjecalo na njegov kasniji stil.

U kasnijoj životnoj fazi, a posebice tijekom i nakon Prvog svjetskog rata, radio je kao nastavnik i učitelj slikanja u Estoniji. Umro je u Tallinnu 1930. godine.

Vanjske veze
------------

***Paul Raud*** na Wikimedijinoj ostavi

* "From one Century to the Next: Exhibition of works by Kristjan and Paul Raud in Kumu Art Museum June 22–October 8, 2006[*mrtav link*], information folder from the Art Museum of Estonia
* Works by Paul Raud at the Art Museum of Estonia
* Biography from answers.com

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 278149066556765601395
* LCCN: no2008020927
* ISNI: 0000 0000 6660 5433
* GND: 133539865
* SUDOC: 120886405
* BNF: cb156793815 (podaci)
* ULAN: 500120499
* RKD: 319876

 |
**Petar Zdravkovski – Penko** (4. novembar 1912, Prilep, Osmansko carstvo – 26. jul 1967, Bejrut, Liban ) – prosvetitelj, državnik, diplomata.

Biografija
----------

Petar Zdravkovski - Penko rođen je 4. novembra 1912 godine u Prilepu, Osmansko carstvo. Završio je Učiteljsku školu u Beogradu, Jugoslavija, gde se uključio u studentski i radnički socijalistički pokret. Nakon diplomiranja radio je kao učitelj u selima Grnčarevo i Podmočani kod Resena.

Učlanio se u Komunističku partiju Jugoslavije (KPJ) i nakon bugarske fašističke okupacije učestvovao je u pripremama za oružani otpor u Prilepu. Bio je u zatvoru i nakon dužeg ispitivanja interniran u Bugarsku. U proljeće 1943. vratio se u Makedoniju, a u jesen iste godine pridružio se oružanim partizanskim snagama u Debarci.

Posle Drugog svetskog rata postavljen je na različite političke funkcije: nastavnik u partijskoj gimnaziji u Skoplju, šef Odseka za štampu Vlade NR Makedonije (NRM); šef Radio Skoplja (1947-1949); Generalni sekretar Vlade NRM (1949-1950), član Izvršnog veća NRM; Ministar prosvetnog saveta (1957-1962); ministar Savjeta za nauku; član Sobranja Centralnog komiteta Socijalističke Republike Makedonije. Kao ministar prosvete bio je predsednik Saveta Univerziteta u Skoplju.

Diplomatska karijera
--------------------

Tečno je govorio francuski i imao je radno znanje engleskog, ruskog i turskog jezika. Diplomatsku karijeru započeo je kao opunomoćeni ministar (rang ambasadora) u Jugoslovenskoj diplomatskoj misiji u Helsinkiju, Finska (1950-1953). Postavljen je za šefa kabineta Odeljenja za spoljne poslove u Beogradu (1953-1954) i generalnog konzula Jugoslavije u Marseju, Francuska (1954-1957). Godine 1965. imenovan je za ambasadora Jugoslavije u Bejrutu, Liban (također akreditovan u Jordanu), gdje je nakon kraće bolesti preminuo 1967 godine.

Sahranjen je uz visoke državne počasti u Aleji zaslužnih građana na groblju Butel u Skoplju.

Odlikovan je mnogim domaćim i međunarodnim odlikovanjima:

| Nagrada | Godina |
| --- | --- |
| Partizanska spomenica 1941 | 26. oktobra 1946 |
| Orden bratstva i jedinstva | 1. juna 1947 |
| Orden zasluga za narod | 1. juna 1947 |
| Orden za hrabrost | 14. aprila 1950 |
| Veliki krst ordena finskog lava | 12. decembra 1952 |
| Orden Republike | 27. novembra 1961 |
| Oficir francuske Legije časti | 7. maja 1956 |
| Nacionalni orden kedra | 11. oktobra 1967. (posthumno) |

U skopskoj opštini Butel osnovna škola nosi njegovo ime.

Ulica u gradu Prilepu nosi ime Penko Zdravkoski.

Dalje čitanje
-------------

* (mk) *Izvori za osloboditelnata vojna i revolucija vo Makedonija 1941-1945: Dokumenti na Komunističkata partija na Jugoslavija i Komunističkata partija na Makedonija 1941-1945*. Institut za nacionalna istorija. str. 434.
**Sadako Sasaki** (japanski: **佐々木 禎子**; Hiroshima, 7. siječnja 1943. - Hiroshima, 25. listopada 1955.), japanska djevojčica koja je, u trenutku atomskog bombaridiranja Hiroshime, imala dvije godine i postala globalno najpoznatija *Hibakusha*, osoba koja je preživjela bombardiranje. Povijest Sadako pamti preko priče o tisuću origami ždralova, a danas se njezino ime koristi kao simbol nevinih žrtava rata. 

Kada je, 6. kolovoza 1945. bomba pogodila Hiroshimu, Sadako je bila u svom domu kraj mosta Misasa, tek oko dva kilometra od mjesta eksplozije. Udar je bio toliko snažan da je Sadako izletjela kroz prozor. Njezina majka, Fujiko Sasaki, izašla je iz kuće da ju potraži, misleći da je mrtva, ali djevojčica je ipak bila živa. Posljedice bombardiranja bit će vidljive tek 10-ak godina kasnije. Naime, u studenom 1954. djevojčici su se na vratu pojavile otekline, a u siječnju 1955. su joj se na nogama pojavile purpurne mrlje. Nedugo zatim, dijagnosticirana joj je leukemija (njezina majka ju je nazvala "bolest atomske bombe"). Hospitalizirana je 21. veljače 1955. godine; dana joj je maksimalno još godina dana života. 

U tom periodu, liječnici su zabilježili velik porast oboljelih od leukemije, posebice među djecom. Već početkom 1950-ih, bilo je jasno da leukemija nastaje kao posljedica izloženosti radijaciji. 

Tokom boravka u bolnici, Sadako su često posječivali prijatelji iz razreda, a prema popularnoj priči, Sadako je željela izraditi tisuću origami ždralova, vjerujući kako će joj popularna legenda ispuniti želju i donijeti ozdravljenje. Ipak, njezino se stanje s vremenom pogoršavalo. Sredinom listopada 1955. noga joj je bila potpuno natečena. Nakon što su ju roditelji nagovorili da jede, Sadako je zatražila čaj s rižom i komentirala: "Dobro je." Bile su to njezine posljednje riječi. 

Sadako Sasaki preminula je u jutro 25. listopada 1955. godine, u dobi od 12 godina, okružena obitelji. 

Njezina smrt dovela je do brojnih apela za mir. U njezinu čast, 1958. godine je postavljena statua s njezinim likom kako u ruci drži zlatnog ždrala. Statua i danas stoji u Memorijalnom parku mira u Hiroshimi. Isto tako, njezina priča je bila tema nekoliko knjiga, među kojima se ističu *Sadako Will Leben*, austrijskog pisca Karla Brucknera, te *Sadako and the Thousand Paper Cranes*, američke autorice Eleanor Coerr.
**Svetozar Stojanović** (Kragujevac, 18. oktobar 1931 — Beograd, 7. maj 2010) je bio srpski filozof.

Biografija
----------

Rođen je 1931. u Kragujevcu u trgovačkoj porodici. U Kragujevcu je završio osnovnu školu i gimnaziju. Diplomirao je filozofiju na Filozofskom fakultetu Univerziteta u Beogradu 1955. godine, na istom fakultetu je doktorirao filozofiju 1962. godine tezom *Savremena meta-etika*. Asistent iz Etike je postao 1958. Od 1962. godine, kada je doktorirao, postao je docent a od 1969. vanredni profesor na istom predmetu, do 1975. godine, kada je *stavljen na raspolaganje* tj. izbačen je sa Beogradskog univerziteta zajedno sa još sedam drugih profesora 28. januara 1975. godine zbog disidentske delatnosti kao član grupe „Praksis". Tom prilikom izbačeni su i Mihailo Marković, Ljubomir Tadić, Zagorka Golubović, Miladin Životić, Dragoljub Mićunović, Nebojša Popov i Trivo Inđić. Vraćen je na Univerzitet početkom 90-ih godina.
Radio je kao gostujući profesor i na univerzitetima u SAD, Nemačkoj, Velikoj Britaniji, Austriji, Indiji.

Bio je predsednik Srpskog filozofskog društva 1970-1974. Zajedno ca politikologom Đurom Kovačevićem, Svetozar Stojanović je 2002. osnovao Srpsko-američki centar u Beogradu čiji je bio i predsednik. 2009. godine. Ovaj centar je prerastao u Centar za nacionalnu strategiju.Jedan od osnivača Instituta za filozofiju i društvenu teoriju Univerziteta u Beogradu.

U periodu od 15. juna 1992. do 31. maja 1993. bio je specijalni savetnik Dobrice Ćosića, tadašnjeg predsednika SR Jugoslavije. Vodio je njegov savetnički tim.

Bio je direktor Instituta za filozofiju i društvenu teoriju 1994-2000. Bio je član Upravnog odbora komapnije „Politika", zatim član Saveta Republičke radio-difuzne agencije (RRA).

Objavio je sedam knjiga, četiri brošure i oko 130 članaka. Dela su mu prevođena na 14 jezika. Najznačajnija dela su: „Savremena meta-etika", „Između ideala i stvarnosti", „Istorija i partijska svest" i „Na srpskom delu Titonika".

Uvršten je u *Biographical Dictionary of Twentieth Century Philosophers* 1996. zajedno sa Branislavom Petronijevićem i Mihailom Markovićem iz Srbije.

Umro je u Beogradu 7. maja 2010. godine.

Bibliografija
-------------

### Filozofske studije

* *Savremena meta-etika*, disertacija, 1964. 1971. 1994.
* *Marksistička etika i socijalističko obščestvo*, 1966.
* *Između ideala i stvarnosti*, 1969.
* *Between Ideals and Reality*, Oxford University Press, New York, 1973.
* *Tolerance and Revolution*, s Paul-om Kurz-om, 1970.
* *Od marksizma do etatizma sa ljudskim licem*, 1987.
* *Istorija i partijska svest*, 1988.
* *Autoritet bez vlasti: Dobrica Ćosić kao šef države*, 1993.
* *Propast komunizma i razbijanje Jugoslavije*, 1995.

Spoljašnje veze
---------------

* Biografija Svetozara Stojanovića
* Umro filozof Svetozar Stojanović („Politika", 8. maj 2010)
* Umro Svetozar Stojanović („RTS", 8. maj 2010)
* Umro filozof Svetozar Stojanović („Blic", 8. maj 2010)

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 92665403
* LCCN: n81068780
* ISNI: 0000 0001 0859 2539
* GND: 129959693
* SUDOC: 029012759
* BNF: cb12072822w (podaci)
* NKC: jx20070426005

 |
Tamara i Juda, Rembrant
**Tamara** (hebrejski *Támár*) je biblijska ličnost opisana u Starom zavetu, u Prvoj knjizi Mojsijevoj, poglavlje 38. Njen sin je Fares, predak judejskog kralja Davida, samim tim i Isusa Hrista. Scene njenog života poslužile su kao inspiracija mnogim slikarima, među njima su Rembrant, Ferdinand Bol, Jakopo Tintoreto i Art de Gelder.

Priča o Tamari
--------------

Susret Tamare i Jude
Tamara predaje prsten, maramu i štap
Tamara je bila devojka koju je oženio Er, Judin sin prvenac. Ostala je udovica nakon što je Era *ubio Gospod jer beše nevaljao*. Kako Tamara nije imala dece, po tadašnjem običaju udala se za Onana, brata njenog preminulog muža, tako da može da rodi naslednika koji bi se smatrao prvencem najstarijeg sina. Onan međutim nije želeo da se njegov sin smatra Erovim naslednikom pa je pri opštenju sa Tamarom svoje seme prosipao na zemlju, te ga je Bog zbog toga kaznio smrću. Tamaru je nakon toga Juda vratio u kuću njenog oca i poručio joj da tamo ostane dok ne odraste njegov najmlađi sin, Šaleh, za kojeg će je kasnije udati.
Nakon nekog vremena Judi je umrla žena, Savina kći.

Tamara je primetila da je Šaleh već odavno odrastao, a da je ipak nisu udali za njega. Kada je čula da se Juda, njen svekar, vraća iz Tamne, skinula je svoju udovačku odeću, pokrila lice i otišla na raskrsnicu kojom je njen svekar trebalo da prođe. Kada je naišao Juda, nije prepoznao Tamaru jer je pokrila lice, pomislio je da je prostitutka. Rekao joj je da će joj poslati jare za njene usluge kada dođe kući, ali Tamara je tražila zalog dok joj ne pošalje pa je uzela Judin prsten, štap i maramu. Tamara je nakon ovoga zatrudnela sa Judom.

Kada je Juda poslao jare Tamara više nije bila tamo. Pošto je prošlo oko tri meseca, Judi su javili da je njegova snaha Tamara učinila preljubu i ostala trudna. Kao kaznu za to Juda je naredio da je spale. Kada su došli da je povedu, Tamara je poslala Judi njegov štap, prsten i maramu, uz reči da je zatrudnela sa čovekom koji joj je to ostavio. Čuvši to, Juda izgovara da je Tamara pravednija od njega te ostaje živa.
**Timothy "Tim" Speedle**, poznat i po nadimku **Speed**, je izmišljeni lik policijskog detektiva i forenzičara u američkoj TV-seriji *CSI: Miami* koga je tumačio Rory Cochrane.

Speedle je radio kao forenzičar u policiji St. Petersburga prije nego što se priključio Policiji Miami-Dadea gdje je ga je u svoj tim uzeo Horatio Caine. Speedle se tamo istakao ležernim odnosom prema svom radu, koga, za razliku od svojih naukom fasciniranih kolega, smatrao tek sredstvom za plaćanje računa, a na posao dolazio motociklom. Usprkos toga, postao je izuzetno blizak sa Ericom Delkom koji mu postaje najbolji prijatelj. Zajedno sa njime se našao u noćnom klubu za vrijeme podmetnutog požara, gdje je upravo njegova domišljatost omogućila spašavanje posjetitelja, a sam Speedle, iako je događajima duboko traumatiziran, poslije inzistirao da sudjeluje u istrazi.

Speedle, iako talentiran za svoj posao, je svoju ležernost iskazivao i kroz neopreznost u čuvanju i održavanju opreme, a što je na kraju imalo i kobne posljedice kada mu se prilikom pljačke draguljarnice zaglavio službeni pištolj. Zbog toga su pljačkaši uspjeli ustrijeliti, te je od rana umro na rukama Horatia Cainea.

Speedleova smrt je teško pogodila ostatak tima, koji mu i dalje održava svojevrsni oltar u obliku ormarića sa njegovim stvarima. Godinama nakon njegove smrti je Delko još uvijek traumatiziran, te počinje halucinirati kako je Speedle živ, a što će ga kraju dovesti do toga da otkrije pronevjeru u vlastitom uredu.

Pozadina
--------

Lik Tima Speedlea je likvidiran na zahtjev glumca Roryja Cochranea, koji je nakon prve dvije sezone bio previše iscrpljen ritmom snimanja te smatrao da mu ono priječi filmske angažmane.

Izvori
------

1. ↑

Vanjske veze
------------

* Tim Speedle na sajtu IMDb

| * p
* r
* u
*CSI: Miami* |
| --- |
| 1 • 2 • 3 • 4 • 5 • 6 • 7 • 8 • 9 • 10 • Sve epizode |
| Epizode | "Majami/Nju Jork Nonstop" • "Krivični let" • "Srećan Put" |
| Likovi | Horejšio Kejn • Keli Dukejn • Rajan Volf • Frenk Trip • Natalija Boa Vista • Džesi Kardoza  • Volter Simons • Megan Doner • Jelina Salas • Aleks Vuds • Tim Spidl • Tara Prajs • Erik Delko |
| Crossoveri | "Majami/Nju Jork Nonstop" • "Krivični let" • "Srećan Put" |
| *CSI: Miami* službeni website |
**Tri posleratna druga** je šesti album novosadskog kantautora Đorđa Balaševića. Album sadrži 9 numera i sve su postale hitovi. Ovo je poslednji album prije prijelaska u Diskoton. Album je izašao decembra/prosinca 1989. godine u izdanju Jugotona.

O albumu
--------

Ovim albumom se iskupio za neuspijeh prijethodnog albuma Panta rei. Snimanje je bilo u studiju Radio Novi Sad. Aranžmane je radio pijanista Aleksandar Dujin, dok na ovom albumu gitaru svira Elvis Stanić.

Spisak numera
-------------

Tekstovi i glazba: Đorđe Balašević. 

| Br. | Skladba | Trajanje |
| --- | --- | --- |
| 1. | "Sugar rap"   |   |
| 2. | "Još jedna pesma o maloj garavoj"   | 3:16 |
| 3. | "Devojka sa čaradš nogama"   |   |
| 4. | "Ćaletova pesma"   |   |
| 5. | "D moll"   |   |
| 6. | "Kad odem"   |   |
| 7. | "Remorker"   |   |
| 8. | "Saputnik"   |   |
| 9. | "O, Bože"   |   |

Zanimljivosti
-------------

Na dan izlaska albuma, emitovani su spotovi u vidu filma. Lokacije su bile u šećerani, Srpsko narodno pozorište u Novom Sadu…
**Vladimir Čonč** (Zagreb, 13. siječnja 1928. - Zagreb 15. listopada 2012.) nadimak **Čona**, hrvatski nogometaš, osvajač srebrne medalje na Olimpijskim igrama u Helsinkiju 1952. godine. Bio je igrač sredine terena. Sjajan tehničar, velika radijusa kretanja, izvrsna pregleda igre i velika smisla za organizaciju igre. Izvanredno je izvodio jedanaesterce i često postizao pogotke točnim udarcima iz daljine.

Klupska karijera
----------------

Ponikao u juniorima Građanskog. Nastupao za zagrebačke klubove Poštar (1945. - 1946.), Lokomotivu (1946. - 1949. i 1951. - 1952.) i Dinamo (1953. - 1961.), te Naša Krila iz Zemuna (1950.) i njemačke klubove Kickers Offenbach (1961. - 1962.), Eintracht Bad Kreuznach (1962. - 1963.) i Opel Rüsselsheim (1963. - 1966.). Najviše nastupa imao je za zagrebački Dinamo odigravši 413 utakmica i postigavši 119 pogotka. Bio je prvak Jugoslavije s Dinamom 1953./54. i 1957./58. te osvajač Kup maršala Tita 1959./60.. Za Dinamo je prvi put nastupio 4. siječnja 1953. protiv Zagrebačke reprezentacije (10:0) postigavši dva pogotka, a posljednji put 18. lipnja 1961. protiv FC Luzerna (0:0).

Reprezentativna karijera
------------------------

Za Jugoslavensku reprezentaciju odigrao je samo jednu utakmicu 28. studenog 1956. godine protiv Engleske u Londonu. Za B reprezentaciju nastupio je tri puta. Mnogo puta je bio u reprezentaciji pričuva Rajku Mitiću, kao i na Olimpijskim igrama 1952. gdje je osvojio srebrnu medalju.

Izvori
------

* Odlazak modre legende: Umro Vladimir Čonč
* (engleski) National Football Teams: Čonč, Vladimir
* Fredi Kramer, *Sveto ime Dinamo*, Zagreb, 2006. str. 191
**Zakon Libby Zion** (engleski:  je kolokvijalni naziv za čl. 405 **Zakona o Odjelu za zdravstvo Države New York**, odnosno odredbu prema kojoj je radno vrijeme svih stažista u bolnicama države New York ograničeno na maksimalno 80 sati na tjedan. Ime je dobio po **Libby Zion** (novembar 1965 - 5. mart 1984), studentici Bennington Collegea koja je umrla od srčanog zastoja 19 sati poslije primanja na hitni odjel njujorške bolnice; kasnije se ispostavilo da je uzrok smrti tzv. serotoninski sindrom uzrokovan fatalnom kombinacijom antidepresiva fenelzina koja je uzimala prije dolaska u bolnicu, odnosno antispazmičkog lijeka demerola koji joj je pripisao dva tamošnja ljekara-stažista. Njen otac, pravni i bivši novinar *New York Timesa*, javno je ustvrdio da mu je kćer umrla uslijed nesposobnosti ljekara, odnosno da je tome pridonio zamor uslijed dugotrajne, 36-satne radne smjene ljekara. Protiv ljekara - dr. Luise Weinsten i Gregga Stonea - su pokrenuti i kazneni postupci i građanska parnica koji su izazvali veliki publicitet u njujorškoj javnosti. Iako su u oba suđenja ljekare i bolnicu na kraju oslobodili odgovornosti, država New York je 1989. godine donijelo ograničenja prema kojima nijedan ljekar-stažist nije smio raditi duže od 80 sati tjedno, niti da jedna smjena nije smjela biti duža od 24 sata.

Slučaj Libby Zion je izvan države New York poznat po tome što je poslužio kao inspiracija za zaplet *Prescription for Death*, prve epizode popularne TV-serije *Law & Order*.

Izvori
------
**Zoran Žižić** (Titograd, 4. marta 1951. – Podgorica, 4. januara 2013.), premijer Savezne Republike Jugoslavije od 4. novembra 2000. do 24. jula 2001. godine.

Biografija
----------

Zoran Žižić je rođen 4. marta 1951. godine u Titogradu. Magistrirao je na Pravnom fakultetu u Beogradu.

Posle uspostavljanja višestranačja, bio je potpredsednik Vlade Crne Gore, poslanik u Skupštini Crne Gore i savezni poslanik na listi Demokratske partije socijalista. Kada je 1997. došlo do rascepa u DPS između frakcija Momira Bulatovića i Mila Đukanovića, Žižić se priklonio Bulatovićevoj opciji. Posle izbora 2000. bio je premijer u vladi koju su činile stranke DOS-a i SNP. Podneo je ostavku na mesto premijera 2001. nakon izručenja Slobodana Miloševića Haškom tribunalu. Nasledio ga je stranački kolega Dragiša Pešić.

Napustio je SNP 2005. zbog neslaganja sa Predragom Bulatovićem, posle čega je bio lider Demokratske stranke jedinstva. Aktivno je učestvovao u kampanji *Bloka za očuvanje zajedničke države Srbije i Crne Gore*, prilikom referenduma o osamostaljenju Crne Gore maja 2006. godine.

Preminuo je u Podgorici 4. januara 2013.

Vidi još
--------

* Spisak predsednika vlada Jugoslavije

Vanjske veze
------------


|  |  |
| --- | --- |
|  | ***Portal Biografija***  |
|  | ***Portal Crna Gora***  |
|

* Biografija Zorana Žižića na porodičnoj stranici: **Porodica Žižić** Arhivirano 2020-11-29 na Wayback Machine-u
**Zvonimir ´Zvonko´ Požega**, nekadašnji igrač Hajduka i jugoslavenski reprezentativac. Igrao je na pozicijama braniča i halfa.

Igračka karijera
----------------

Nogometnu karijeru započeo 1928. g. u sportskom društvu Sparta iz Zemuna. Sa nepunih 17 godina postaje prvotimac Sparte. Po stupanju u mornaričku podoficirsku školu (smijer zrakoplovstvo) u Divuljama nastupa za sekciju Ratne mornarice, a potom i u trogirskom Slavenu i splitskom Dalmatincu. U Splitskog Hajduka dolazi 1934. ali se vrlo kratko zadržava jer dobiva premještaj u Boku kotorsku. Tamo nastupa za Arsenal iz Tivta i Jugoslaven iz Kotora. Ponovnim premještajem u Split iznova se nalazi u Hajdukovom *bijelom* dresu, gdje ostvaruje izvrsne igre na pozicijama desnog halfa i centarhalfa. 
Zbog vojnog premještaja u Zemun od 1938. nastupa za Vojvodinu iz Novog Sada.

### Reprezentativna karijera

U to vrijeme igranja za Hajduk Požega dobiva poziv za reprezentaciju. Debitirao je za državni dres 7. svibnja 1939. u prijateljskoj utakmici sa Rumunjskom (0:1) na Kupu prijateljskih zemalja. Zadnju reprezentativnu utakmicu odigrao je 4. lipnja 1939. na prijateljskoj utakmici protiv Italije (1:2).

Tragičan kraj
-------------

Požega je kao narednik zrakoplovstva pao sa zrakoplovom u jesen 1940. u Pančevački rit blizu Beograda. Mokar i promrzao, proveo je u močvari cijelu noć. Kao posljedica te kobne noći, obolio je od tzv. galopirajuće tuberkuloze i umro godinu dana poslije, u jesen 1941. g. u Zemunu, gdje je i pokopan.
**Marie Anne Élisa Bonaparte Baciocchi Levoy**, rođena kao **Maria-Anna de Buonaparte** (Ajaccio, 3. siječnja 1777. - Trst, 7. kolovoza 1820.) je bila francuska plemkinja, najstarija preživjela kći Carla Buonapartea i Letizije Ramolino. Rođena i krštena kao Maria-Anna, kasnije tokom života je službeno preuzela svoj nadimak, Élisa, kojeg je dobila od brata Luciena, kao ime. Élisa je bila mlađa sestra Josepha, Napoleona i Luciena, a starija od još dvojice braće i dvije sestre.

Kao kneginja od Lucce i Piombina te vojvotkinja od Toskane, Élisa je bila jedina od triju sestara koja je imala stvarnu političku moć. Ipak, njezini odnosi s ostatkom obitelji bili su relativno nategnuti zbog njezina oštra jezika. Kao vladarica, pokazivala je naglašen interes za umjetnost, posebice teatar, te je poticala razvoj iste u zemljama kojima je vladala.

Nakon Napoleonova pada je uhapšena od strane Austrijanaca, ali je ubrzo puštena u Trst s titulom grofice od Compignana. Tokom 1820. godine se razbolila i umrla, u dobi od 43 godine te tako postala jedina odrasla sestra koja nije nadživjela Napoleona (čak su ga i sva braća nadživjeli). Pokopana je u Bologni.
**Žarko Petrović** (Novi Sad, 27. oktobar 1964 - Novi Sad 2. april 2007.) je bivši srpski odbojkaš i jugoslovenski reprezentativac.

Rođen je 27. oktobra 1964. godine u Novom Sadu. Odbojku je počeo da trenira u OK Maglić iz Maglića. Sa nepunih 18 godina prešao je u novosadsku Vojvodinu i u njoj stekao slavu i reprezentativni status. U jesen 1989. godine preselio se u italijasnku ekipu Olio Venturi iz Spoleta gde je sa velikim uspehom igrao do 1994. godine. Naredne sezone prešao je u solunski Aris, ali se, zbog ličnih razloga, ponovo vratio u Italiju i branio boje ekipe Maćerata. Zatim je nastupao u Japanu, dve sezone u Vojvodini, a karijeru je završio u slovenačkom Mariboru.

Žarko Petrović je 253 puta oblačio dres reprezentacije Jugoslavije. Sa reprezentacijom je osvojio bronzanu medalju na Olimpijskim igrama u Atlanti 1996. evropsku bronzu u Atini 1995, zlatne medalje na Univerzijadi u Zagrebu 1987. i na Svetskom kupu u Japanu 1996. i srebro na Mediteranskim igrama u Atini. Sa Vojvodinom je četiri puta bio šampion države i dva puta pobednik nacionalnog kupa, a bio je u ekipi Vojvodine kada je 1983. godine osvojila treće mesto u Kupu evropskih kupova.

U izboru „Dnevnika" Žarko Petrović je 1987. godine proglašen za najboljeg sportistu AP Vojvodine, dobitnik je brojnih sportskih i drugih priznanja, među kojima i „Spartakove" nagrade i „Statue velikana" OK Vojvodine.

Žarko Petrović je preminuo 2. aprila 2007. posle kraće ali teške bolesti. Sahranjen je u Aleji velikana na novosadskom Novom groblju.
**Grateful Dead** (izgovor: *Grejtful ded*) je bio američki psihodelični rok bend osnovan 1965. u San Francisku. Grupa je bila poznata po jedinstvenoj eklektičkoj mešavini raznih stilova i žanrova u svojoj muzici - koja je uključivala rok, folk, blugras, bluz, kantri, džez, psihodeliju i gospel - te po dugim koncertnim improvizacijama.

Fanatični obožavaoci grupe, od kojih su neki godinama pratili grupu sa koncerta na koncert, poznati su pod nazivom Deadheads ("mrtve glave"). Za mnoge od njih grupa je jednostavno "Dead".

Grupa je bila de fakto "domaći bend" u komuni "Vesela spadala" koju je osnovao pisac Ken Kizi, sa ranim zvukom u kojem su se podjednako mešali uticaji LSD-a i ritma i bluza. Muzika grupe bila je uzbudljiva i uticajna mešavina tada popularnog psihodeličnog roka, bluza, džeza, rokenrola i blugras muzike a za neke kritičare grupa Grejtful ded bila je "prvi i najbolji džem bend na svetu"..

Vanjske veze
------------

***Grateful Dead*** na Wikimedijinoj ostavi

* Oficijelno mrežno mesto grupe Grejtful ded
* Kompletna diskografija grupe
* Stihovi pesama grupe

Izvori
------

1. ↑  Garofalo, Reebee (1997). Rockin' Out: Popular Music in the USA. Allyn & Bacon. ISBN 0205137032. p. 219.
**Srđan Mrkušić** (Podgora, 26. svibnja 1915.– Beograd, 30. listopada 2007.), jugoslovenski je bivši nogometaš, reprezentativac Jugoslavije i šumarski inženjer.

Nogometna karijera
------------------

### Klupska karijera

Poznat je bio kao "treći branič" odnosno "treći bek", jer se nije bio zadržavao na vratarskoj crti, nego je često istrčavao i ispucavao loptu kao još jedan zadnji igrač, branič.

Nogomet je zaigrao u splitskom AŠK-u, iako su se njegovi roditelji protivili, smatrajući to igrom koja nije za fine ljude. Očeva je riječ presudila te je Mrkušić zaigrao nogomet.

Mrkušića je uočio legendarni Hajdukov trener Luka Kaliterna koji ga je 1934. doveo u Hajduka. 
Za Hajduka je igrao jednu sezonu, nakon čega je otišao u beogradski BSK. I nakon Drugog svjetskog rata je ostao u Beogradu, igrajući za Milicionara, a potom je otišao u Crvenu zvezdu. Sa Zvezdom je osvojio jedno prvenstvo i 3 jugoslavenska kupa. Na svojoj oproštajnoj utakmici 9. rujna 1953. godine već je bio ušao u 39. godinu života te je tada bio najstariji igrač koji je ikad igrao u prvoligaškom susretu bivše Jugoslavije.

### Reprezentativna karijera

Za reprezentaciju Jugoslavije je igrao prije i poslije Drugog svjetskog rata i odigrao 11 utakmica. Prvi je put nastupio 1941. godine na utakmici protiv nogometne reprezentacije Madžarske (1:1) u Beogradu, 23. ožujka 1941. godine a ta je utakmica bila posljednja utakmica Jugoslavije pred Drugi svjetski rat. Mnogo je pomogao u kvalifikacijama za svjetsko prvenstvo 1950. godine. Sudjelovao na Svjetskom prvenstvo u nogometu 1950. godine u Brazilu. Od reprezentacije se je oprostio 1950. godine u Beču, 8. listopada, na utakmici protiv nogometne reprezentacije Austrije (2:7), oslobodivši mjesto novoj vratarskoj legendi, Vladimiru Beari.

Nakon što je prestao igrati nogomet, ostao je živjeti u Beogradu sve do kraja života.

Priznanja
---------

### Individualna

### Klupska

**BSK**

* Prvak Jugoslavije **(1)** : *1938./39.*

**Crvena zvezda**

* Prvak Jugoslavije **(1)** : *1951.*
* Kup maršala Tita **(3)** : *1948.*, *1949.*, *1950.*

Zanimljivosti
-------------

* Diplomirao je hortikulturu na beogradskom sveučilištu. U nogometu je ostao i kroz posao: angažirao se na održavanju i izgradnji nogometnih igrališta.
* Godine 1945. igrao je za nogometnu selekciju NR Srbije.
Paolo Veronese Bitka kod Lepanta
**Paolo Veroneze** (pravo ime: *Paolo Kaljari*, ital. *Paolo Cagliari/Caliari, Paolo Veronese*, 1528 — 19. april 1588) je venecijanski slikar iz epohe renesanse, odnosno manirizma. Poreklom je iz Verone, po kojoj je dobio nadimak *Veroneze*. S Ticijanom i Tintoretom se smatra jednim od trojice velikih slikara pozne renesanse. 

Bio je učenik svoj ujaka G. A. Badilea u Veroni, a došavši u 27. godini u Veneciju, postaje uz Tiziana i Tintoretta najistaknutiji predstavnik mletačkog slikarstva cincquecenta - glorifikator je raskoša, obilja i ljepote grada na lagunama. 

Teme su mu isključivo biblijske i alegorijsko-mitološke, a posebno ga privlači motiv gozba ("Gozba u kući Levijevoj", "Gozba u kući Simeonovoj", "Svadba u Kani"). Koliko su po imenu biblijske scene bile profanoga karaktera, svjedoči i činjenica da je majstor morao 1573. opravdati pred tribunalom Inkvizicije. Osobito znamenita djela izveo je za Duždevu palaču: na stropu dvorane Velikog vijeća "Apoteza Venecije", a u drugim odajama "Otmica Europe", votivna slika u spomen pobjede kod Lepanta i niz alegorijskih figura pretežno ženskih aktova ili poluaktova. Ljepotu ženskog tijela ostvario je u slici "Suzana u kupelji" i alegoriji "Nevjera". Kao portretist idealizira lik u bogatom aranžmanu brokatnoga kostima, frizure i nakita. Na onome što je kod Veronesea slovio kao "bogatstvo" neposredno će se nastaviti slikarstvo baroka.

Spoljašnje veze
---------------

***Paolo Veronese*** na Wikimedijinoj ostavi

* Paolo Veroneze na Artsiklopediji
* Biografija

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 95162605
* LCCN: n79040166
* ISNI: 0000 0001 2096 6716
* GND: 118626647
* SELIBR: 317407
* SUDOC: 027573370
* BNF: cb13949328b (podaci)
* BIBSYS: 14033166
* ULAN: 500021218
* MusicBrainz: 778de28a-7b25-4b8d-8dd7-c10e94877584
* NLA: 36514554
* NDL: 00459704
* NKC: jn20000701891
* BNE: XX1082252
* KulturNav: id
* RKD: 80585
* CONOR.SI: 8281955
* NSK: 000082917

 |
*Glasoečko* (makedonski: гласоечко) je muško tradicionalno dvoglasno pjevanje vokalne muzike iz mjesta Donji Polog, kod Tetova, zapadni dio Makedonije. Pjesme se pjevaju polifonijski, dok se dronski glas proturječno kreće u odnosu na melodijski vodeći glas, često uz pratnju pastirske frule i gajda.

Naziv glasoečko potiče otud što se ove pjesme pjevaju glasno. U prošlosti je u ovim siromašnim oblastima bilo teško doći do muzičkih instrumenata, pa su pjevači, muškarci i žene, morali glasno da pjevaju (gotovo da viču) da bi se pjesma čula. U nekim oblastima sreće se i pod nazivom seosko pjevanje.

Glasoečko se izvodi spontano u grupama od dvoje ili troje, na proslavama, skupštinama, svadbama, večerama i drugim društvenim okupljanjima. Izvođenje ove muzičke baštine predstavlja simbol kulturnog identiteta za nosioce, integrisane u multietničko društvo.

Izvođači ove muzičke tradicije su istaknuti i talentovani individualni pjevači koji su svoja znanja sticali oponašajući tehnike i vještine svojih prethodnika.

### Nematerijalna svjetska baština

Glasoečko se nalazi na UNESCO-voj Reprezentativnoj listi nematerijalnog svjetskog naslijeđa kao element nematerijalnog kulturnog naslijeđa u Sjevernoj Makedoniji. Odluku o upisu donio je Međuvladin komitet za očuvanje nematerijalnog kulturnog naslijeđa na zasjedanju koje je održano od 30. novembra do 4. decembra 20. u Namibiji

Izvori
------

1. ↑  СО ГЛАСОЕЧКО ПЕЕЊЕ ТЕШКО ЌЕ ФАТИШ ДЕВОЈКА, АМА ТРАДИЦИЈАТА МОРА ДА ПРОДОЛЖИ, 2017. - sdk.mk - Pristupljeno 1.1.2024
2. ↑  UNESCO: Nematerijalna kulturna baština u Sjevernoj Makedoniji - ich.unesco.org, Pristupljeno, 7.12.2023()
3. ↑  „Glasoečka". *UNESCO - ich.unesco.org*. Pristupljeno 9. 12. 2023. ()

***Glasoečko*** na Wikimedijinoj ostavi
**Christian Albert Theodor Billroth** (Bergen na Rügenu, 26. travnja 1829. - Opatija, 6. veljače 1894.), austrijski kirurg, kojeg se smatra ocem moderne abdominalne kirurgije, te glazbenik.

Kao glazbenik cijeli život je bio prijatelj skladatelja Johannesa Brahmsa, bio je patron bečke glazbene scene toga vremena i prvi je pokušao znanstvenu analizu glazbe.

Životopis
---------

Spomen-obilježje Theodoru Billrothu u Opatiji
Rođen je u Bergenu na Rügenu (Njemačka) 26. travnja 1829. godine.

Billroth je završio u Greifswaldu, te je kasnije i studirao medicinu na Sveučilištu u Greifswaldu. Karijeru je nastavio na Svečilištu u Göttingenu, gdje je došao slijedeći profesora Wilhelma Bauma, a doktorirao je na Sveučilištu u Berlinu. Profesor kirurgije postao je 1867. godine na Sveučilištu u Beču. Zajedno s Rudolfom Wagnerom (1805.–1864.) i Georgom Meissnerom (1829.–1905.), Billroth je boravio u Trstu gdje su proučavali ribe drhtulje (rod lat. *Torpedo*).

Bio je učitelj i prijatelj mnogim hrvatskim liječnicima koji su studirali u Beču, a 1887. godine izabran je za počasnoga člana Hrvatskog liječničkog zbora (Sbora liečnika kr. Hrvatske i Slavonije). Već je od 1872. upozoravao na bioklimatske pogodnosti Opatije te ju je svojim pacijentima preporučivao za oporavak. Zahvaljujući njegovu autoritetu, Opatija je 1889. proglašena lječilišnim mjestom, a u njoj se Billroth u poznim životnim godinama stalno nastanio. Njegova pisma iz Opatije objavljena su, zajedno s drugim pismima, u knjizi *Briefe von Theodor Billroth* (Hannover i Leipzig 1895). Na opatijskome šetalištu Lungomare, uz crkvu sv. Jakova, podignuto mu je 1965. spomen-obilježje.

Umro je u Opatiji 1894.g.

Kirurgija
---------

Billroth je u svome znanstvenom radu prvi uveo koncept revizije, prikazivanja svih rezultata, dobrih i loših, što je dovelo do otvorene rasprave o morbiditetu, mortalitetu, te boljeg odabira pacijenata za operativne zahvate.
Billroth je izravno zaslužan za brojne pomake u kirurgiji; prva ezofagektomija (1871.), prva laringektomija (1873.), i najznačajnije prva gastrektomija zbog karcinom želuca (1881.). Legenda kaže da su Billroth kamenovali do smrti na ulicama Beča nakon što je pacijent umro poslije prvog pokušaja gastrektomije.
Billrothov rad i metode značajno su utjecali na modernu kirurgiju, a suradnjom i učenjem je ostavio trag na brojne nasljednike od kojih su među najznačajnijima za modernu kirurgiju Alexander von Winiwarter, Jan Mikulicz-Radecki, John B. Murphy i William Halsted.

Izvori
------

1. ↑  Hrvatski liječnički zbor Arhivirano 2014-12-15 na Wayback Machine-u *26. Veljače 1991. vraćen naziv Hrvatski liječnički zbor* (pristupljeno 23. svibnja 2013.)
2. ↑   I. Blažević, Leksikografski zavod Miroslav Krleža 2008. (pristupljeno 23. svibnja 2013.)

Vanjske poveznice
-----------------

### Sestrinski projekti

|  |  |
| --- | --- |
|  | U Wikimedijinoj ostavi nalazi se članak na temu: **Theodor Billroth** |
|  | U Wikimedijinoj ostavi ima još materijala vezanih za: **Theodor Billroth** |

### Mrežna sjedišta
**Anne-Marie Javouhey** (Chamblanc, 11. novembar 1779. - Pariz, 15. jul 1851.) bila je osnivačica ženske kongregacije Sestre sv. Josipa od Clunya.

Biografija
----------

Redovnice njenog reda kog je osnovala 12. maja 1807. trebale su baviti odgojem djece i brigom za bolesne i siročad.
Djelokrug rada nove kongregacije je proširen 1819. na misionarstvo. Anne-Marie je 1822. osnovala prvu misiju u Senegalu. Ona je za cilj imala evangelizaciju domorodaca.

Na zahtjev francuske vlade 1828. otišla je u Francusku Gvajanu, sa 36 redovnica i 50 kolonista, i ubrzo je organizirala samostalnu koloniju, koja je unaprijedila život u naselju Mana. U Francusku se vratila 1833. na zahtjev vlade ponovno je otišla U Francusku Gvajanu, 
ovaj put da preuzme brigu o 520 tek oslobođenih crnih robova i pomogne im da stanu na vlastite noge u novim okolnostima.

Blaženom ju je proglasio papa Pio XII 1950.

Izvori
------

1. 1 2 3 4  „*Venerable Anne-Marie Javouhey*" (engleski). New Advent. Pristupljeno 30.12.2023.

Vanjske veze
------------

* *Venerable Anne-Marie Javouhey* (na portalu New Advent) ()