recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
***Europa Universalis II*** je strateška video igra koju je godine 14. novembra 2001. izdao švedski studio Paradox Interactive. Predstavlja nastavak video igre *Europa Universalis*, a igraču omogućava da u periodu od 1419. do 1789. godine preuzem vlast nad jednom od par stotina historijskih država te od nje pokuša izgraditi carstvo.

Osnovni mehanizam igre je preuzet iz prethodnog nastavka, ali je također značajno proširen raznim opcijama koje igrača tjeraju da vodi računa o ekonomiji, naučnom razvoju, istraživanju, kolonizaciji, diplomaciji, religijskim pitanjima i unutrašnjoj stabilnosti. Uz to na igru mogu uticati brojni slučajni događaji koji pred igrače stavljaju brojne dileme i izazove. Moguće je igrati tzv. Veliku kampanju (od 1419. do 1789. godine), ali i kraće scenarije, obično vezane uz događaje kao što su američka i francuska revolucija. 

Igra je doživjela još veći uspjeh od svog prethodnika, a tome joj je pridonijelo i da se većina podataka vezana uz igru (imena, stanovništvo provincija, osobine historijskih ličnosti i sl.) koristi tekstualne datoteke; time je omogućeno relativno jednostavna adaptacija igre u različite modove. Jedan od najpopularnijih modova po imenu AGCEEP je godine 2009. poslužio kao podloga za ekspanziju *For the Glory*.

Za azijsko tržište je razvijena verzija *Europa Universalis II: Asia Chapters* koja donosi novu grafiku i mnogo detaljniji broj provincija u zemljama kao što su Japan, Koreja i Kina. 

*Europa Universalis II* je potakla stvaranje novih igara koji isti ili sličan mehanizam igre koriste za druge historijske periode; godine 2002. je izdan *Hearts of Iron* posvećen drugom svjetskom ratu, 2003. Victoria: An Empire Under the Sun smješten u 19. vijek te 2004. *Crusader Kings* smješten u srednjovjekovnu Evropu. Paradox je, uz pomoć raznih alata za konverziju, omogućio igračima da koristeći vlastite snimke mogu prebacivati vlastite podatke iz jedne igre u drugu, odnosno kroz četiri različite igre "voditi" istu zemlju od srednjeg vijeka do 1947. godine.

Izvori
------

1. ↑  For the Glory Announcement, Paradox Forums Retrieved 8. IX 2011

Vanjske veze
------------

* Europa Universalis II Official wiki
* Europa Universalis II Arhivirano 2012-02-23 na Wayback Machine-u at Paradox Interactive
* Europa Universalis II na MobyGames
* Europa Universalis II na Projektu Open Directory

| * p
* r
* u
Video igre koje je razvio Paradox Development Studio |
| --- |
| *serija Crusader Kings* | 
* *Crusader Kings*
* *Crusader Kings II*

 |
| serija *Europa Universalis* | 
* *Europa Universalis*
* *Europa Universalis II*
* *Europa Universalis III*
* *Rome*
* *Europa Universalis IV*

 |
| serija *Hearts of Iron* | 
* *Hearts of Iron*
* *Hearts of Iron II*
* *Hearts of Iron III*
* *Hearts of Iron IV*

 |
| serija *Victoria* | 
* *Victoria*
* *Victoria II*

 |
| ostalo | 
* *Sengoku*
* *March of the Eagles*
* *Stellaris*
* *Runemaster* (otkazana)

 |
| Popis igara Paradox Interactive |
Geoffroy III
**Geoffroy III od Anjoua** (francuski: ; 1040–1096), također poznat i po nadimku *le Barbu* ("Bradati") bio je grof Anjoua od 1060. do 1068..

Bio je najstariji sin grofa Geoffroya II od Gatinaisa i Ermengarde od Anjoua, kćeri grofa Fulka III od Anjoua (Foulques). Njega i mlađeg brata Fulka je odgojio ujak Geoffroy Martel; iako je preferirao Fulka kao svog nasljednika, poštovao je običaje i vlast nad svojom grofovijom ostavio Geoffroyu. 

Mlađem bratu je 1062. predao Santoinge kao apanažu, ali nju je Fulk izgubio nakon napada od strane grofa Guy-Geoffroya od Poitoua, pri čemu Geoffroy svom Fulku nije došao u pomoć. Sljedeće godine je, pak, sam Geoffroy izgubio posjede u pokrajini Maine. 1065. je, pak, ekskomuniciran nakon pokušaja da, protivno volji nadbiskupa Barthelemyja, postavi biskupa na svojim posjedima. Konačno je 1067. Fulk protiv njega digao ustanak i svrgnuo ga. Geoffroy je pušten na slobodu, ali je odmah potom pokušao vratiti vlast. Fulk ga je tada zarobio, ali ovaj put za stalno bacio u tamnicu. Geoffroy je tamo proveo sljedećih 28 godina prije nego što je pušten na intervenciju pape Urbana II. Nedugo poslije puštanja je umro.

Izvori
------

1. 1 2  Detlev Schwennicke, *Europäische Stammtafeln: Stammtafeln zur Geschichte der Europäischen Staaten*, Neue Folge, Band II: Die Ausserdeutschen Staaten Die Regierenden Häuser der Übrigen Staaten Europas (Marburg, Germany: Verlag von J. A. Stargardt, 1984), Tafel 82
2. ↑  Jim Bradbury, 'Fulk le Réchin and the Origin of the Plantagenets', *Studies in Medieval History Presented to R. Allen Brown*, Ed. Christopher Harper-Bill, Christopher J. Holdsworth, Janet L. Nelson (The Boydell Press, 1989), p. 27

Napomene
--------


  


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Prethodi: **Geoffroy II**  |  **grof Anjoua** 1060–1068 | Slijedi: **Fulk IV**  |
**Venerina padina** je dio Titeve glave, na lijevoj obali rijeke Zvonačke, u blizini Zvonačke banje, opština Babušnica, jugoistočna Srbija. Ime je dobila po biljci, u narodu poznata kao venerina vlas, djevojačka kosa ili gospina vlas (*Adiantum capillus veneris L.*)

Venerina vlas
-------------

Venerina vlas
Ova višegodišnja zeljasta biljka iz grupe paprati je prirodna rijetkost i nalazi se na spisku Crvene knjige flore Srbije. Papratnica "Venerina Vlas" je dekorativna biljka koje se uzgaja i kao sobna biljka. Široko je rasprostranjena u tropskim i suptropskim područjima. Na području Balkana nastanjuje mediteranske, primorske krajeve, na vlažnim stijenama pored izvora i potoka te na mjestima gdje postoje bunari, zidovi, te česme odnosno na području gdje ima više vlažnosti u blizini različitih vrsta mahovina, koje i same zahtijevaju puno vlage za razvoj.

Zaštićeno područje
------------------

Venerina padina nalazi se pod zaštitom kao specijalni rezervat prirode, kao jedina i najsjevernija tačka rasprostranjenja ugrožene biljne vrste venerine vlasi - na području Republike Srbije. Rezervat se nalazi na bigrenoj terasi. Ova stijena ima izuzetno osjetljiv proces stvaranja koji je direktno vezan za proces oticanja termalnih voda. Nastala je prirodnim taloženjem bigra iz termalnih izvora Zvonačke banje. 

Mogućnost nastanka staništa ove rijetke paprati te njenog opstanka na ovom području omogućila je blizina toplog izvora "Zvonačka Banja" te povoljna vlažnost staništa koji su ublažili lokalnu klimu. Ta vrsta je na području Srbije bila potpuno nestala ali je vraćena na svoje stanište postupkom reintrodukcije na područje ovog specijalnog rezervata. 

Specijalni rezervat "Venerina padina" nalazi se u režimu zaštite I stepena te se na ovom području zabranjuje korišćenje prirodnih bogatstava. Zabranjeni su svi drugi oblici korišćenja ovog prostora i sve aktivnosti, osim izvođenja mjera zaštite zajednice Venerine vlasi, naučnih istraživanja i kontrolisane edukacije. Zbog ovih strogih mjera zaštite staništa Venerine vlasi stvoriće se povoljni uslovi za njen opstanak i time očuvati prirodnu raznolikost Srbije.

* Naziv: Venerina padina
* Kategorija zaštićenog područja: I kategorije,
* Godina proglašenja: 2005.
* Površina: 0 ha,
* Režimi zaštite: I (prvog) stepana
* Opština: Babušnica
* Prvi upravljač: Hotel Mir - Zvonačka banja

Termomineralnu vodu koristi i lokalno stanovništvo, koje vodu često preusmjerava ka vikendicama, čime je dotok vode do staništa ugrožen. Često dolazi i do začepljenja mlaznica pomoću kojih voda preliva cijelo stanište usljed nagomilavanja mahovine i bigra. Akcijom Zavoda za zaštitu prirode Srbije i JP „Srbijašume" u Specijalnom rezervatu prirode uspostavljen je stabilan sistem dotoka termalne vode neophodan za opstanak rijetke vrste paprati na njenom jedinom staništu u Srbiji. Ovom prilikom, u cilju edukacije i ukazivanja na značaj zaštite ovog staništa, postavljena je i informativno edukativna tabla o značaju očuvanja ove vrste. Akciju su podržali, pomažući u izvođenju terenskih radova predstavnici Mjesne zajednice i mještani sela
**Crkva svetog Ante Padovanskog u Lukavcu** je rimokatolička crkva u Vrhbosanskoj nadbiskupiji. Nalazi se u dijelu Lukavca, Bosna i Hercegovina, sjeverno od željezničke pruge, u ulici Lukavačkih brigada. U Bosni i Hercegovini ima ukupno 15 crkava, odnosno župa, koje su posvećene svetom Anti Padovanskom. Komisija za očuvanje nacionalnih spomenika, na sjednici održanoj 5. novembra 2015. godine, donijela je odluku da se crkva sa župnim dvorom proglasi za nacionalni spomenik BiH. Ovu odluku Komisija je donijela u sljedećem sastavu: Zeynep Ahunbay, Martin Cherry, Amra Hadžimuhamedović, Dubravko Lovrenović i Ljiljana Ševo (predsjedavajuća komisije). Nacionalni spomenik se sastoji od crkve, župne kuće i dvorišta.

Na zahtjev katoličkih vjernika i uz pomoć Tvornice sode u Lukavcu nadbiskup Josip Stadler je 1910. godine odobrio osnivanje župe u Lukavcu. Do tada Lukavac je pripadao tuzlanskoj župi. Crkvu je projektovao Karlo Paržik 1928. godine u duhu neoromanizma. Karlo Paržik je bio jedan od najznačajnijih protagonista na arhitektonskoj sceni u Bosni i Hercegovini, tokom austrougarskog, ali i perioda između dva svjetska rata. Stilski je najsličnija crkvi u Osovi iz 1926. godine, s naglaskom na kompoziciju volumena i motiv arkada ispod strehe s produženim trakama niz fasadu. Župni dvor projektovao je Florijan Strauss iz Tuzle, vlasnik firme koja je izvela građevinske radove. Radovi su završeni 1930. godine. Župna je kuća daleko manje spomeničke vrijednosti od crkve. Župa je 1932. godine promijenila patrona. Novi zaštitnik župe je sveti Anto Padovanski i po njemu je nazvana novoizgrađena crkva.

Crkva Sv. Ante Padovanskog u Lukavcu je primjereno održavana i u vrlo dobrom konstruktivnom stanju. Tokom 2017. god. putem transfera za obnovu kulturnog i graditeljskog naslijeđa Federalnog ministarstva nauke kulture i sporta izvršena je izgradnja drenažnog sistema i obnova fasade.

Vanjski linkovi
---------------

* Zavod za zaštitu i korištenje kulturno-historijskog i prirodnog naslijeđa TK - Crkva Sv. Ante Padovanskog sa župnom kućom, graditelјska cjelina Arhivirano 2020-07-17 na Wayback Machine-u
* Zbornik radova: Kulturno-historijsko i prirodno naslijeđe općine Lukavac - Lukavac, 31. 10. 2015. Arhivirano 2016-11-23 na Wayback Machine-u


|  |  |
| --- | --- |
|  | ***Portal Bosna i Hercegovina***  |
Državni Grb Republike Srbije.
**Državljanstvo Republike Srbije** mogu dobiti svi oni koji imaju bar jednog roditelja koji je poreklom iz Srbije i koji ima srpsko državljanstvo.

Narodna skupština Republike Srbije 14. decembra 2004. godine donela je Zakon o državljanstvu Republike Srbije.
Taj zakon je stupio na snagu 29. decembra 2004. godine a primena tog zakona je počela 27. februara 2005. godine.

Procedura za sticanje srpskog državljanstva je olakšana za decu koja su rođena u Srbiji. Procedura za sticanje državljanstva je takođe olakšana za osobe koje su se odrekle svog prethodnog državljanstva. Osobe sa desetogodišnjim boravkom u Srbiji imaju pravo da zatraže i dobiju državljanstvo te iste.

Osobe koje su sklopile brak sa srpskim državljaninom ili državljankom mogu dobiti državljanstvo ali pod uslovom da brak traje najmanje 3 godine.

Zahtev za dobijanje državljanstva Republike Srbije treba da se preda u policijskim upravama po mestu prebivališta, a ako živite u inostranstvu može da se podnese i preko nadležnog diplomatsko-konzularnog predstavništva Republike Srbije. 

Procedura za sticanje državljanstva Republike Srbije je posebna i traje manje za osobe koje su imale državljanstvo Socijalističke Federativne Republike Jugoslavije.

Stranci mogu na svoj zahtev biti primljeni u državljanstvo Republike Srbije pod uslovom da su punoletni, da su u radnom odnosu i da imaju najmanje tri godine neprekidno prijavljeno prebivalište na teritoriji Republike Srbije.

Republika Srbija ima zakon o dvojnom državljanstvu, dakle moguće je dobiti srpsko državljanstvo a istovremeno sačuvati i državljanstvo zemlje porekla.

Vidi još
--------

* Republika Srbija
* Državljanstvo

Spoljašnje veze
---------------

* Republika Srbija - Ministarstvo unutrašnjih poslova
François Couperin
**François Couperin** (Fransoa Kupren), rođen je u Parizu, 10.11.1668 – umro u Parizu 12.9.1733) bio je ugledan francuski barokni kompozitor, orguljaš I čembalist. Poznat je kao "Couperin le Grand" (Veliki Kupren), kako bi se razlikovao od ostalih članova muzički nadarene obitelji Couprain.

Kuprena je podučavao njegov otac Charles Couperin i Jacques Thomelin. 1685 postaje orguljaš crkve Saint-Gervais u Parizu, posao koji će kasnije prepustiti ostalim članovima svoje obitelji. 1693 Kupren je naslijedio svog učitelja Thomelina kao orguljaš kraljevske kapele (Chapelle Royale), sa titulom ‘’organiste du Roi’’, postavljen od strane kralja Luj XIV.

1717 – Kupren dobiva priznanje orguljaša i kompozitora na dvoru u zvanju ‘’ordinaire de la musique de la chambre du Roi’’. Držao je sa prijateljima, koncerte vikendom, obično nedjeljom, za kralja.

Na Couprain-a jako je uticao Arcangelo Corelli čiju trio-sonatu je predstavio u Francuskoj, objavom 1726 ‘’ Les Nations’’, zbirku od 4 svite…itd.

Njegova najpoznatija knjiga je ‘’L'Art de toucher le clavecin’’, objavljena 1716. Ova I druge knjige jako su uticale na Johan Sebastijan Bah – a, kao I na druge skladatelje, Johannes Brahms –a,…I dr.

Audiotorijum
------------

* Skladbe za čembalo - MIDI

***François Couperin*** na Wikimedijinoj ostavi
**Crkva sv. Antuna Padovanskog u Busovači** je rimokatolička crkva u Vrhbosanskoj nadbiskupiji, Bosna i Hercegovina. Proglašena je za nacionalni spomenik Bosne i Hercegovine. Nacionalni spomenik se sastoji od crkve i pokretnog naslijeđa koga čine: 

* Slika Preobraženje Kristovo (Freynberg, 1886. godine),
* Skulptura Srce Isusovo (kraj XIX ili početak XX vijeka, umjetnička radionica Ferdinanda Stuflessera, Tirol),
* Postaja križnog puta sa 14 slika (Josip Biffel, 1980. godine).

Historija
---------

Crkva građena je od 1881. do 1885, od sredstava prikupljenim prilozima mjesnog stanovništva i uz pomoć austrougarskog cara i Zemaljske vlade Bosne i Hercegovine. O tome svjedoči kamena ploča na fasadi crkve, iznad portala glavnih ulaznih vrata.

Početkom šezdesetih godina 20. vijeka, dograđen je prizemni objekat, koji je u funkcionalnom smislu povezan sa crkvom, a u kojem su smještene učionica za vjeronauku i sakristija. Nekadašnja župna kuća, koja je bila izgrađena 1896. godine, proširena je 1968. godine, a temeljito renovirana 1972-73. Srušena je i na njenom mjestu je 2006. godine podignuta nova župna kuća. Uz crkvu je i kuća čije prizemlje je korišteno za časove vjeronauke, a u ostalim prostorijama tog objekta su smještene sestre franjevke.

Opis
----

Župna crkva sv. Ante Padovanskog u Busovači svojim stilskim odrednicama pripada istoricizmu sa primijenjenim elementima neogotike. Dimenzije crkve iznose 38x14,27 m. Crkva je jednobrodna, a u dispozicionom smislu ima: narteks sa horskom galerijom, naos i svetište šestougaone osnove.

Prilikom unutrašnjeg uređenja crkve, 1886. godine u prostor apside postavljena je slika Preobraženje Kristovo, ulje na platnu, rad slikara Freynberga 1881. Njene dimenzije iznose 500x300 cm. Sliku je crkvi poklonilo Društvo bezgrešnog začeća Blažene Djevice Marije iz Beča. 

Skulptura Srce Isusovo izrađena je od drveta visine 190 cm. Isus je predstavljen u stojećem stavu. U centralni dio retabule, kao u nišu, postavljena je i skulptura svetog Ante Padovanskog.

Josip Biffel 1980. godine izradio je 14 slika postaja križnog puta kao mjesta na kojima se Krist zaustavljao idući na Golgotu. Rađene su tehnikom ulja na platnu. Dimenzije svake postaje iznose 114x83,5 cm. 

Po nacrtima Vlatka Blažanovića 1999. godine urađena su tri vitraža. Na njima su prikazane scene Krštenje Kristovo, Pieta i sv. Anto Padovanski sa hljebom.

Vanjski linkovi
---------------

* Župa Busovača


|  |  |
| --- | --- |
|  | ***Portal Bosna i Hercegovina***  |
**Željko Jukić** (Vukovar, 1958.), bivši košarkaš i košarkaški trener, današnji plivački trener. Trenutačno je trener u austrijskom plivačkom klubu Schwimmclub Austria Wien.

Košarka
-------

### Igračka karijera

Igračku karijeru započeo je u KK Vuteks Vukovar gdje je igrao do 1982. godine.

### Trenerska karijera

Trenersku karijeru započeo je 1982. u KK Vuteks Vukovar nakon prestanka igranja a zatim je trenirao KK Borovo, KK Dubrovnik te KK Zabok kojeg je preuzeo 1992. godine i doveo do A-2 lige.

Plivanje
--------

### Plivački trener

Pozivu plivačkog trenera posvećuje se 1996. godine nakon što se pokazalo da su mu djeca Mirna i Dinko iznimni plivački talenti. Prvo od 1996. godine trenira u Zagrebu plivačice i plivače PVK Borovo Vukovar a od 1999. godine trener je u plivačkom klubu Schwimmclub Austria Wien.

Zanimljivosti
-------------

Željko Jukić je od 1994. do 1999. godine pripremao zabočkog motokrosistu Nenada Šipeka. Pripremao ga je za utrke i ostao je s njim sve do 1999. godine kada je Nenad Šipek postao prvakom Europe.

Izvori
------

1. ↑  Željko Jukić: 'Za plivačke treninge od moje Mirne u Zagrebu su tražili 16.000 kuna mjesečno' Arhivirano 2012-03-24 na Wayback Machine-u Preuzeto 26. prosinca 2010.
2. ↑  ŽELJKO JUKIĆ TRENER GODINE U AUSTRIJI Arhivirano 2012-07-13 na Archive.is-u Preuzeto 26. prosinca 2010.

Vanjske poveznice
-----------------

* Očevi koji su stvorili šampionke članak na Nacional.hr Arhivirano 2012-11-29 na Wayback Machine-u
**Tribulje**, čokavski *Tribuje*, je naselje u općini Dobrinj na otoku Krku u Republici Hrvatskoj.

Smještaj
--------

 Pogled iz Tribulja-Klanica na općinsko središte Dobrinj
Tribulje se nalaze na sjeveroistoku otoka Krka, na brdu nasuprot općinskom središtu Dobrinju, a između njih je „Dobrinjsko polje" s „Potokom". Smještene su u unutrašnjosti otoka, nekoliko kilometara od uvale Soline. Gotovo su spojene sa susjednim mjestom Klanice.

 Stari mostić preko ljeti osušenog korita dobrinjskog Potoka na starom, šumskom putu od Dobrinja do Tribulja i Klanica

Prvi spomen
-----------

Prvi put se Tribulje spominju u mletačkom izvoru o upravnoj podjeli otoka Krka krajem 15. stoljeća. Od tada se spominje često u brojnim glagoljskim ispravama.

Podrijetlo naziva
-----------------

Podrijetlo naziva Tribulje još uvijek nije razjašnjeno. Međutim, naziv, a osobito njegov lokalni oblik „Tribuje", je arhaičan i upućuje na veliku starost, možda vukući podrijetlo od neke staročakavske izumrle riječi.

Stanovništvo
------------

Prema posljednjem popisu stanovništva iz 2001. godine u Tribuljama je živjelo 56 stanovnika.

Kretanje broja stanovnika Tribulja donekle je različito od kretanja broja stanovika u većini ostalih mjesta Dobrinjštine. Dok ona imaju najveću naseljenost uglavnom početkom 20. stoljeća, drastičan pad sredinom 20. te lagani oporavak krajem 20. i početkom 21. stoljeća, Tribulje najveći broj žitelja ima 1961. godine – 87 stanovika. Osim toga, ne bilježe se drastični padovi ni rastovi broja stanovika: od 1869. do 2001. godine broj stanovnika kretao se između 50 – 87. 

 Krčki most izgrađen 1980. godine omogućio je novi razvoj cijelog otoka Krka
Nakon izlaska otoka iz prometne izolacije otvaranjem Krčkog mosta i Zračne luke Rijeka oko 1980. godine, što je omogućilo značajniji razvoj turizma i obrta, Tribulje posljednjih 30-etak godina bilježe porast stanovništva, ali vrlo mali.

Gospodarstvo
------------

Nekada glavna grana gospodarstva, poljoprivreda, i danas ima važnu ulogu, naročito stočarstvo. Veliki problem lokalnim poljoprivrednicima predstavlja alohtona divljač, medvjedi i divlje svinje.

 Lokalitet Meline na kojima su u srednjem vijeku Frankopani imali solane
U „Dobrinjskom polju" podno Tribulja nekada je bilo intenzivno razvijeno ratarstvo, ali je polje gotovo potpuno zapušteno, osim prema obližnjem lokalitetu Meline. 

Na Melinama su u srednjem vijeku Frankopani imali solane.

Posljednjih dvaju desetljeća je obnovljen velik dio maslinika.

Osim poljodjelstva u mjestu djeluje i nekoliko obrtnika.

Iako nedaleko od mora ( uvala Soline ) i s očuvanom prirodom i autohtonom primorskom arhitekturom, Tribulje nemaju nikakvu turističku ponudu osim samo nekoliko apartmana.

 Uvala Soline nedaleko Tribulja

Vanjske poveznice
-----------------

* službene stranice općine Dobrinj

* Službene stranice Turističke zajednice Općine Dobrinj Arhivirano 2010-07-26 na Wayback Machine-u

Izvori
------

* Bolonić, Mihovil, Žic Rokov, Ivan: *Otok Krk kroz vijekove*, Kršćanska sadašnjost, Zagreb, 2002.

* *Krčki zbornik 35*, Povijesno društvo otoka Krka, Rijeka, 1996.
***Fasti*** su epska pesma u šest knjiga koju je napisao rimski pesnik Ovidije, a koja je bila posvećena Fastima, odnosno svetkovinama vezanim uz tradicionalni rimski kalendar. Ovidije je, u duhu aleksandrijske etiološke elegije, hteo da objasni rimske praznike i kultove, da nađe etimologiju imenima meseca itd. Svoje delo započeo je verovatno vrlo rano. Kada je pošao u izgnanstvo, *Fasti* još nisu bili dovršeni. U Tomima Ovidije je preradio *Faste* i posvetio ih Germaniku, nadajući se da će mu ovaj izdejstvovati pomilovanje (prvo izdanje bilo je posvećeno Avgustu). Međutim, pesnika je pretekla smrt, pa je delo ostalo nezavršeno, a trebalo je da ima dvanaest knjiga – po jednu za svaki mesec. Kao izvor za *Faste* poslužili su Ovidiju *Fasti* Verija Flaka, Ovidijevog savremenika, Marko Terencije Varon, a možda i Eratosten i Kalimah. Međutim, Ovidije je – pošto mu je više stalo do forme nego do sadržine – svoje izvore koristio vrlo površno, pa je napravio više pogrešaka.

Eksterni linkovi
----------------

* English translation by A. S. Kline (2004)
* French translation with notes by Anne-Marie Boxus and Jacques Poucet (2004)
* Project Gutenburg— Latin Edition
**Henry Lehrman** (30. mart 1886 - 7. novembar 1946) bio je američki filmski glumac, režiser, producent i scenarist rodom iz Austrije, poznat po nijemim komedijama. 

Karijeru je započeo 1909. godine kao glumac u Biograph Studios, gdje je posao dobio izdajući se za bivšeg zaposlenika tada ugledne francuske kuće Pathé Frères. Nastupao je u nekoliko filmova u režiji D. W. Griffitha prije nego što je režirao svoj prvi film. Potom je zajedno s kolegom Mackom Sennettom otišao na Zapadnu obalu gdje su osnovali znamenitu filmsku kuću Keystone Studios. Lehrman je tako bio prvi režiser filmova Charlieja Chaplina. Godine 1916. je osnovao vlastiti studio L-KO Company specijalizirna za komedije, a 1916. počeo raditi za Fox Film Corporation. Godine 1920. je sreo mladu glumicu Virginiju Rappe čija će smrt prouzročiti jedan od najvećih hollywoodskih skandala. Karijeru mu je, pak, prekinuo zvučni film kome se nije znao najbolje prilagoditi.

Vanjske veze
------------

* Henry Lehrman na IMDb-u (`en`)
* Arhivirano 2017-08-09 na Wayback Machine-u
**Ugarsko namjesničko vijeće** ili **Ugarsko kraljevsko namjesničko vijeće** (mađarski: Magyar Királyi Helytartótanács, njemački: Königlich Ungarischen Statthalterei, latinski: Consilium Regium Locumtenentiale Hungaricum) bilo je tijelo izvršne vlasti na području Kraljevine Ugarske u sastavu Habsburške Monarhije u 18. i prvoj polovini 19. stoljeća. Osnovano je na Ugarskom saboru 1723. godine zakonskim člancima 97, 98, 101, 102, 105, 112/1723. Ugarsko namjesničko vijeće predstavlja prvu zemaljsku vladu Ugarske, na čelu s palatinom kao kraljevskim namjesnikom. Uz palatina u sastav tog tijela ulazila su 22 savjetnika (kasnije taj broj raste na 25) koje je imenovao kralj iz redova prelata, magnata, i plemstva. Ugarsko namjesničko vijeće bilo je izravno podređeno kralju. Ukidanjem Hrvatskog kraljevskog vijeća 1779. godine Ugarsko namjesničko vijeće širi nadležnost i na teritorij Hrvatske. Od 1791. godine u radu vijeća sudjeluju i dva predstavnika hrvatskih staleža (hrvatski ban i jedan velikaš). Sjedište Vijeća bilo je isprva u Požunu (Bratislavi), da bi 1784. godine bilo preseljeno u Budim. Ugarsko namjesničko vijeće imalo je u svojoj nadležnosti sve javne poslove osim sudstva, te vojne i financijske administracije. Osnovni zadatak Vijeća bila je organizacija obznanjivanja, poštivanja, i provođenja zemaljskih zakona i kraljevih naloga na cijelom području Ugarske, a od 1780. godine i Hrvatske. Vijeće je također kralju predlagalo i nove odredbe kojima bi se poslovi u nadležnosti Vijeća bolje provodili.

Ugarsko namjesničko vijeće prestaje djelovati 1848. godine kada u revolucionarnim zbivanjima izvršnu vlast na području Ugarske počinje vršiti nova vlada odgovorna zakonodavnom tijelu. Poslove vrhovne uprave u Hrvatskoj preuzima pak novoosnovano Bansko vijeće.

Literatura
----------

* Beuc, Ivan. "Povijest institucija državne vlasti Kraljevine Hrvatske, Slavonije i Dalmacije". Zagreb: Pravni fakultet, 1985.
* Kontler, Laszlo. "Povijest Mađarske: tisuću godina u Srednjoj Europi". Zagreb: Srednja Europa, 2007.

Vanjske poveznice
-----------------

* ARHiNET - arhivski informacijski sustav, "Ugarsko namjesničko vijeće".
**Ugarci** su naselje u Republici Hrvatskoj u Požeško-slavonskoj županiji, u sastavu grada Požege.

Zemljopis
---------

Ugarci su smješteni oko 8 km sjeverozapadno od Požega, susjedna naselja su Milanovac na sjeveru, Nova Lipa i Jaguplije na jugu, Požeški Brđani na zapadu te Kunovci na istoku. Od Kunovaca je udaljeno 2.1 km i dijeli ih poljska cesta, tzv makadan. U tom smijeru, na pola puta nalazi se Ugaračko groblje koje nije veliko ali zato je poprilično staro. Naime neki grobovi su stariji i od 100 godina.

Ugarci su staro požeško selo koje se pismeno spominje još davne 1702. ali prema narodnoj predaji postojali su prije dolaska turske vojske u Požešku kotlinu. Turci su osvojili Požeštinu početkom 1537. godine i vladali njome sve do 1688. godine kada su istjerani nakon pobjede hrvatke narodne vojske na brdu Sokolovac pod zapovjedništvom Luke Imbrišimovića. Narodna legenda kaže da je selo dobilo ime jer su seljani turke istjerali bacajuči vrele ugarke iz zapaljene peći, odnosno vatre. Ugar je nešto poput žere ali nije nastalo od zapaljenog drveta već od zapaljenog klipa kukuruza.

Stanovništvo
------------

Prema popisu stanovništva iz 2011. godine Ugarci su imali 57 stanovnika.

***Kretanje broja stanovnika 1857.-2011.***  

  

**Napomena**: Ugarci 1991. smanjeni za dio područja naselja koji je pripojen naselju Nova Lipa. Od 1931. do 1981. sadrži dio podataka za naselje Nova Lipa.

Izvor
-----

1. ↑  Naselja i stanovništvo Republike Hrvatske 1857.-2001. www.dzs.hr
2. ↑  Popis stanovništva Republike Hrvatske 2011. www.dzs.hr

  


*Ovaj nedovršeni članak o **naselju** u Hrvatskoj:* **Ugarci (Požega)** *treba dopuniti.   
Dopunite ga prema pravilima Wikipedije.*


| * p
* r
* u
Naselja u sastavu Grada Požege |
| --- |
| Alaginci • Bankovci • Ćosine Laze • Crkveni Vrhovci • Dervišaga • Donji Emovci • Drškovci • Emovački Lug • Golobrdci • Gornji Emovci • Gradski Vrhovci • Komušina • Krivaj • Kunovci • Laze Prnjavor • Marindvor • Mihaljevci • Nova Lipa • Novi Mihaljevci • Novi Štitnjak • Novo Selo • Požega • Seoci • Stara Lipa • Šeovci • Škrabutnik • Štitnjak • Turnić • Ugarci • Vasine Laze • Vidovci |
**Trifun Grabež** (Pale, 28. jun 1895 — Terezijenštat, 21. avgust 1916), poznatiji kao **Trifko**, bio je pripadnik Mlade Bosne i učesnik u atentatu na austrijskog nadvojvodu Franca Ferdinanda.

Biografija
----------

Trifun Grabež, poznatiji kao Trifko, bio je sin Đorđa Grabeža prvog sveštenika crkve Uspenja presvete Bogorodice u Palama. Rođen je u 28. juna 1895. godine u Palama.

Gimnaziju je pohađao u Sarajevu i Tuzli. Iz škole je bio izbačen i kažnjen sa 14 dana zatvora zbog antirežimskog djelovanja. Preselio se u Beograd i tu je završio V, VI i VII razred gimnazije. Već kao đak u Tuzli postao je član Mlade Bosne, tajne omladinske organizacije koja je nastala i djelovala u okviru nacionalno-oslobodilačkog antiaustrougarskog pokreta.

Prihvativši ponudu da učestvuje u atentatu na austrougarskog prestolonasljednika Franju Ferdinanda, Grabež je sa Gavrilom Principom i Nedeljko Čabrinovićem 4. juna 1914. došao iz Srbije u Sarajevo. Naoružan bombom i revolverom, čekao je 28. jun 1914. Ferdinanda kod Vijećnice, ali mu se nije pružila prilika da izvrši atentat.

Uhvaćen je u bjekstvu i osuđen na 20 godina teške robije. Umro je od tuberkuloze u toku izdržavanja kazne. Posmrtni ostaci Grabeža i drugih atentatora prenijeti su u Sarajevo i sahranjeni u zajedničkoj grobnici 7. jula 1920. godine.

Vidi još
--------

* Mlada Bosna

Literatura
----------

***Trifko Grabež*** na Wikimedijinoj ostavi

* D. Ljubibratić, *Mlada Bosna i Sarajevski atentat*, Sarajevo 1964;
* S. Mićanović, *Sarajevski atentat*. Zagreb 1964;
* V. Dedijer, *Sarajevo 1914.* Beograd 1966;
* S. Popović, *Oko Sarajevskog atentata*, Sarajevo 1969;
**Feldkirch** je grad na krajnjem zapadu Austrije od 31,850 stanovnika.

On je administrativni centar istoimenog Okruga Feldkirch i drugi po veličini grad Savezne zemlje Vorarlberg.

Geografske karakteristike
-------------------------

Feldkirch leži u dolini rijeke Ill nedaleko od granice Lihtenštajna, udaljen oko 77 km jugoistočno od Züricha

Historija
---------

Mjesto je prvi put dokumentirano 830 pod imenom **Veldkirichae** (Veldkirichum). Od 1190. do 1375. Feldkirch je bio feud švapskih Grofova od Monforta, tad su ga oni prodali austrijskim Habsburgzima koji odtada vladaju njime.

Feldkirch je status grada dobio 1218.

Znamenitosti
------------

Najveća znamenitost Feldkircha je zamak Schattenburg, rezidencija Grofova od Monforta, koji je danas pretvoren u muzej. Od ostalih historijskih građevina to su gotička parohijska crkva sv. Nikole iz 1478. vijećnica iz 1493. i crkva sv. Ivana iz 1218.

Grad još uvijek ima srednjovjekovni izgled, sa brojnim vratima i tornjevima, od kojih je najimpresivniji - Katzenturm (1491. - 1507.)

Feldkirch je u Austriji bio poznat po svojim školama, naroćito po nekadašnjem jezuitskom kolegiju Stella Matutina, osnovanom 1648.

Privreda
--------

Feldkirch je poznata turistička destinacija kako ljeti tako i zimi zbog skijanja.
Feldkirch od industrije ima tvornice tekstila i pivovoru.

Pored tog on je trgovačko servisni centar svoje poljoprivredne okolice.

Pobratimski gradovi
-------------------

* Kanada Whitby

Izvori
------

1. 1 2 3 4  „Austria: Vorarlberg" (engleski). City population. Pristupljeno 15. 01. 2016.
2. 1 2 3 4 5 6 7 8  „*Feldkirch*" (engleski). Encyclopædia Britannica. Pristupljeno 15. 01. 2016.

Vanjske veze
------------

***Feldkirch*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Službene stranice Feldkircha* Arhivirano 2017-06-16 na Wayback Machine-u (`de`)
**Morski krastavci** ili **trpovi** (lat.*Holothuroidea*) obuhvaćaju oko 500 vrsta. Imaju izduženo kobasičasto tijelo dugo 1-20 cm, s vapnenačkim pločicama različitih oblika i cjevastim nožicama koje su poredane u nizove ili razasute po tijelu. Neke vrste su razdvojenih spolova, a neke su hermafroditi. Razmnožavaju se spolno ili bespolno. Neke vrste plivaju kao meduze, dok druge vrste su pričvršćene za podlogu.

Rasprostranjenost
-----------------

Trpovi žive u većini mora i oceana. Mogu se naći u tropskim predjelima i u polarnim krajevima. Isključivo žive u vodi do dubine od 100 metara.

Živčani sustav
--------------

Nemaju mozak, ali imaju razvijeni vodožilni sustav po cijelom tijelu.

Prehrana
--------

Hrane se planktonom i organskim tvarima na dnu mora. Radi toga su dobili popularan naziv "morski usisavač".

Razmnožavanje
-------------

Trpovi su jednospolci te spolne produkte puštaju u more. Njihovi spermiji su bijele boje, a jajne stanice žute boje. Ponekad se podijele i nastanu dva nova trpa.

Vanjski linkovi
---------------

***Trpovi*** na Wikimedijinoj ostavi
**Gaj Musonije Ruf** (Volsinii, Etrurija, 20/30 - prije 100) bio je rimski stoički filozof. Bio je poznat kao učitelj filozofije u doba cara Nerona, koji ga je 65. dao protjerati zbog navodne umiješanosti u Pizonovsku zavjeru. Tri godine kasnije se vratio za vrijeme cara Galbe, a u Godini četiri cara sudjelovao u pregovorima između Vitelija i Vespazijana. Musonijev ugled je bio toliki da je Vespazijan, kada je 71. protjerao sve filozofe iz Rima, ostavio jedino Musonija. Oko 75. je, pak, Musonije ponovno protjeran, ali se vratio nakon careve smrti.

Musonije je poznat prije svega kao učitelj Epikteta. Od njegovih vlastitih radova su poznati sažeci njegovih predavanja. U njima je karakteristično zalaganje za vegetarijanstvo.

Eksterni linkovi
----------------

***Gaj Musonije Ruf*** na Wikimedijinoj ostavi

* Diotima, *Philosophers on the Role of Women* Arhivirano 2014-04-27 na Wayback Machine-u
* International Vegetarian Union: C. RUFUS MUSONIUS
* Prevod Musonijevih predavanja i izreka
Položaj Federacije Rodezije i Njasalenda u južnoj Africi.
Zastava Federacije.
**Federacija Rodezije i Njasalenda**, poznata i pod imenom **Centralnoafrička Federacija** bila je polunezavisna država na jugu Afrike koja je postojala od 1953. do 1963. godine.

Istorijat
---------

Federacija se sastojala od bivše britanske samoupravne kolonije Južne Rodezije i britanski protektorata Severne Rodezije i Njasalenda. Iako je ova tvorevina bila pod suverenstvom Britanske krune, ona nije imala status ni kolonije ni dominiona, iako je predstavnik britanskog vladara u njoj bio guverner (što je običaj za dominione).

Federacija je proglašena 1. avgusta 1953. godine, kao primer *srednjeg puta* između nezavisnih afričkih država kojima je vladala domorodačka većina i onih kojima je vladala belačka manjina (Južnoafrička Republika i portugalske kolonije Angola i Mozambik). Federacija se nije održala jer su domorodački crnački nacionalisti i intelektualci zahtevali predaju vlasti u ruke većine. Predstavnici belačke manjine nisu bili spremni na tako velike ustupke. Britancima je odgovarao ovaj *status kvo*, jer nisu u potpunosti hteli da iznevere belce u Federaciji, a nisu morali da preduzimaju vojnu intervenciju, jer po Federaciji nisu izbijale masovne pobune.

Raspuštanje Federacije
----------------------

Međutim, pod pristiskom međunarodne zajednice (Organizacija ujedinjenih nacija i Organizacija afričkog jedinstva), britanski zvaničnici su pokrenuli pregovore za predaju vlasti većini, nakon čega je Federacija raspuštena 31. decembra 1963. godine. Severna Rodezija je 1964. postala Republika Zambija, Njasalend je postao Republika Malavi, dok je belačka administracija u Južnoj Rodeziji odbila da sprovede britanski diktat. Proglasili su sopstvenu državu Rodeziju, čin koji Ujedinjeno Kraljevstvo nije priznalo. Rodezija je tek 1980. postala Republika Zimbabve.

**Broj belačkog i crnačkog stanovništva pre i tokom postojanja Federacije Rodezije i Njasalenda**| Godina | Južna Rodezija | Severna Rodezija | Njasalend | Ukupno |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Belci | Crnci | Belci | Crnci | Belci | Crnci | Belci | Crnci |
| **1927** | 38,200 (3.98%) | 922,000 (96.02%) | 4,000 (0.4%) | 1,000,000 (99.6%) | 1,700 (0.13%) | 1,350,000 (99.87%) | 43,900 (1.32%) | 3,272,000 (98.68%) |
| **1946** | 80,500 (4.79%) | 1,600,000 (95.21%) | 21,919 (1.32%) | 1,634,980 (97.68%) | 2,300 (0.10%) | 2,340,000 (99.90%) | 104,719 (1.84%) | 5,574,980 (98.16%) |
| **1955** | 125,000 (4.95%) | 2,400,000 (95.05%) | 65,000 (3.02%) | 2,085,000 (96.98%) | 6,300 (0.25%) | 2,550,000 (99.75%) | 196,300 (2.71%) | 7,035,000 (97.28%) |
| **1960** | 223,000 (7.30%) | 2,830,000 (92.70%) | 76,000 (3.14%) | 2,340,000 (96.85%) | 9,300 (0.33%) | 2,810,000 (99.66%) | 308,300 (3.72%) | 7,980,000 (96.28%) |

Povezano
--------

* Severna Rodezija
* Južna Rodezija
* Njasalend
* Rodezija

Literatura
----------

* Wills, A.J. (1967). „Three Territories". *An Introduction to the History of Central Africa* (2nd izd.). Durban: Oxford University Press. str. Appendix IV. ISBN 0-620-06410-2. Pristupljeno 29. 4. 2013.
**Gaj Sempronije Tuditan** (*Gaius Sempronius Tuditanus*, 2. vijek pne.) bio je rimski političar, vojskovođa i državnik. Poticao je od Sempronijevaca, ugledne plebejske porodice. Godine 146. pne. je za vrijeme pohoda u Grčkoj služio kao oficir u vojsci Lucija Mumija Ahaika, a godinu dana kasnije je izabran za kvestora. Godine 132. pne. je izabran za pretora, a godine 129. pne. za konzula, zajedno s Manijem Akvilijem.

Tuditan je pripadao stranci optimata, te nije htio sprovesti od strane grakhovske skupštine izglasan zakon o raspodjeli zemljišta u Italiji siromašnim Rimljanima, a za što je bio zadužen. Umjesto toga je iskoristio vijesti o navodnom ratu u Iliriku, te je s vojskom krenuo na Japode. Tamo ispočetka nije bio uspješan, ali je na kraju postigao pobjedu uz pomoć iskusnog vojnog tribuna Decima Junija Bruta Kalaika. Zbog toga je nagrađen trijumfom.

Osim politikom se bavio i pisanjem historijskih knjiga, a među djela mu spada i *libri magistratum*, traktat iz rimskog ustavnog prava kojim nastoji dati argumente za stavove optimata.

Izvori
------

* Friedrich Münzer: *Sempronius 92)*. In: *Realencyclopädie der Classischen Altertumswissenschaft*, vol. IIA, 2 (1923), col. 1441-1443.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Prethodi: **Appius Claudius Pulcher (Suffect.) i Marcus Perperna**  |  **Konzul Rimske Republike** *zajedno s Manijem Akvilijem* 129. pne. | Slijedi: **Titus Annius Rufus i Gnaeus Octavius**  |
**Donji Bitelić** je sastavni dio sela Bitelić koje se nalazi u općini Hrvace, u Splitsko-dalmatinskoj županiji. 
Smješten je na južnim obroncima planinskog masiva Dinare i zaravni iznad korita rijeke Cetine.

Zemljopis
---------

Naselje se nalazi istočno od Zasioka, sjevero i zapadno od Gornjeg Bitelića, koje dijeli vodotok ponornice Ponikve, Mrsanova kuća, Dubrave te istočno od Đomića i prema Cetini.

U zasoke Donjeg Bitelića spadaju: Donji Jukići, Torina, Đomići-Buljani, Gornji Buljani koji se dijele na Škrabiće, Vignjište i Dutkiće, Vulići, Hrgovići, Gornji Jukići, Kelavići, Jovići, Govorušići. Uz navedena naselja u katastarsku općinu Bitelić Donji spada i Brana Peruća te dio ravnog Vrdova. Vrdovo se nalazi na planini Dinari i koristi za ljetnu ispašu stoke te kosidbu sijena. Na području Ravnog Vrdova smještene su staje koje su poredane isto kao naselja u Donjem Biteliću.

Nedavno je na Vrdovu u području zvano Sveti Jakov izgrađen planinarski dom koji se može koristiti za smještaj planinara i izlet u netaknutu prirodu Dinare i planinskog vrha Troglav. Uz sami planinarski dom na mjestu srušene kapelice planira se obnova i izgradnja kapelice Svetog Jakova.

Stanovništvo
------------

Po zadnjem popisu stanovništva (2001.) u Donjem Biteliću bili je 424 stanovnika. Stanovništvo je većinom hrvatske nacionalnosti i rimokatoličke vjeroispovjedi, uz mali broj pripadnika srpske nacionalne manjine. Broj stanovnika je u opadanju kao u većini okolnih mjesta zbog iseljavanja stanovništva u gradove i ratnih zbivanja krajem prošlog stoljeća kojim je to područje bilo zahvaćeno.
Stanovništvo većinom živi u zaseocima koja nose naziv po prezimenima Jukić, Buljan, Vulić, Hrgović, Kelava, Jović, Govorušić.
Srpsku nacionalnu manjinu čine Jovići.

***Kretanje broja stanovnika 1857.-2001.***

Vrela
-----

Bitnijih izvora na području Donjeg Bitelića nema, ali pojavljuje se ponornica Ponikva, koja provrije za vrijeme velikih kiša i otapanja snjijega na planini Dinari te poplavi plavi polje Ponikva. Od manjh povremenih vrila izdvajamo Metiljovica, Pavluša, Zečica, Turski Bunar kod Buka, Bristovac, Pribojna u jarugi ispod Male jame.

Izvori
------

1. ↑  Naselja i stanovništvo Republike Hrvatske 1857.-2001. www.dzs.hr

  


*Ovaj nedovršeni članak o **naselju** u Hrvatskoj:* **Donji Bitelić** *treba dopuniti.   
Dopunite ga prema pravilima Wikipedije.*


| * p
* r
* u
Naselja u sastavu Općine Hrvace |
| --- |
| Dabar • Donji Bitelić • Gornji Bitelić • Hrvace • Laktac • Maljkovo • Potravlje • Rumin • Satrić • Vučipolje • Zasiok |
**Fiacha Sraibhtine**, sin Cairbre Lifechaira, je bio, prema irskim srednjovjekovnim legendama i tradiciji, veliki kralj Irske. Nakon očeve smrti su prijestolje zajednički preuzeli Fothad Cairpthech i Fothad Airgthech, sinovi Lugaid mac Cona. Nakon godinu dana je Fothad Airgthech ubio brata. Fíacha i njegova *fianna* su potom ubili Fothada u bitci kod Ollarbe. 

Fiacha je vladao 31, 33, 36 i 37 godina prije nego što je njegov sin Muiredach Tirech pokrenuio pohod na Munster. U njemu je Muiredach imao uspjeha, ali su u međuvremenu tri Colle — Colla Uais, Colla Fo Chri i Colla Menn, sinovi Fíachinog brata Eochaid Doimléna digli ustanak protiv Fíache. Prije same bitke je Fíachin druid po imenu Dubchomar prorekao da ako Fíacha pobijedi Colle, nijedan od njegovih potomaka neće vladati Irskom; ako se dogodi suprotno, nijedan od Collinih potomaka neće vladati Irskom. U tzv. Dubchomarovoj bitci je Fíacha poražen i ubijen, a Colla Uais nakon toga postao veliki kralj.

Kronologija Keatingove *Foras Feasa ar Éirinn* mu vladavinu smješta u period 273–306, a *Annals of the Four Masters* u 285-322.

Porodično stablo
----------------

|  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|   | Cormac mac Airt |   | Eithne Ollamda |   | Fionn mac Cumhaill |
|   |   |
|   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |
|
|   |   |   | Cairbre Lifechair |   |   |   | Aine |
|   |   |   |   |
|   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |
|   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |
|   |   | **Fíacha Sroiptine** |   |   |   |   | Eochaid Doimlén |
|
|   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |
|   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |
|   |   | Muiredach Tirech |   | Colla Uais |   | Colla Fo Chrí |   | Colla Menn |
|
|   |   |   |   |   |
|
|   |   | Eochaid Mugmedón |
|
|   |   |   |   |   |
|
|   |   |   |   |   |   |   |   |   |
|   |   |   |   |   |   |
| *Uí Néill* |   | *Connachta* |
|

Izvori
------

1. ↑  R. A. Stewart Macalister (ed. & trans.), *Lebor Gabála Érenn*: The Book of the Taking of Ireland Part V, Irish Texts Society, 1956, p. 341-343
2. ↑  Geoffrey Keating, *Foras Feasa ar Éirinn* 1.47
3. ↑  *Annals of the Four Masters* M285-322

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Prethodi: **Fothad Cairpthech i Fothad Airgthech**  |  **veliki kralj Irske** FFE 273-306AFM 285-322 | Slijedi: **Colla Uais**  |
**Gaj Kalpurnije Pizon** (*Gaius Calpurnius Piso*, ? - 65) bio je rimski političar iz doba Julijevsko-Klaudijevske dinastije, poznat po tome što je pokrenuo veliku, ali neuspjelu zavjeru protiv cara Nerona godine 65.

Pizon je poticao iz ugledne porodice Kalpurnijevaca, ali njegovi roditelji nisu poznati po imenu. Od njih je naslijedio golemo bogatstvo. Antički izvori ga opisuju kao naočitog i druželjubivog čovjeka koji se bavio pravom a u slobodno vrijeme pisao tragedije te uživao veliku popularnost u rimskom visokom društvu. Godine 40. se car Kaligula zagledao u njegovu suprugu te Pizona prvo natjerao da se od nje razvede, potom ga pod optužbom za preljub dao prognati iz Rima. Izgnanstvo je godine 42. opozvao novi car Klaudije, koji je od Pizona učinio svog konzula.

Nakon velikog rimskog požara, upravo su se oko Pizona počeli okupljati nezadovoljnici s Neronovom vladavinom. Pizon je osmislio zavjeru s ciljem da se Neron ubije, a potom on sam proglasi za novog cara. Plan je, međutim, 19. aprila 65. caru otkrio oslobođenik po imenu Milih. Nakon toga su svi zavjerenici pohapšeni - njih 19 je pogubljeno, a 13 prognano. Pizonu je naređeno da izvrši samoubistvo, što je on i učinio.

Izvori
------

* Djela čiji je autor Theodor Mommsen na Projektu Gutenberg The History of Rome, Book IV
**Cromarty** (škotsko-gelski: *Cromba*) je nekadašnji kraljevski grad na sjeveroistoku Škotske od 726 stanovnika.

Cromarty administrativno podpada pod Područno vijeće (council area) - Highland, a nekad je bio administrativni centar historijskog countya Cromartyshire.

Geografske karakteristike
-------------------------

Cromarty leži na sjevernom rtu poluotoka Black Isle, na južnoj obali zaljeva Cromarty Firth, udaljen 24 km sjeveroistočno od
Invernessa.

Historija
---------

Grad je bio sjedište porodice Urquhart čiji se zamak kočio na brdu iznad mjesta. U to doba Cromarty je bio važna trgovačka luka, pa je zbog toga dobio status kraljevskog grada, ali kad mu je luka propala, troškovi zadržavanja tog statusa postali su preskupi.

Bogati lord George Ross, kupio je grad 1772. i započeo sa programom njegove revitalizacije, investirajući puno svog vlastitog novca. 
U sklopu tog je sagradio novu ribarstvu luku, kako bi obnovio ribarstvo, uz to je podigao brojne 
manufakture, za proizvodnju tkanina, igala, lopata, čipki i piva. Podigao i brojne gradska zdanja, 
među ostalim Gelsku crkvu i Palaču Cromarty (1772.), koje još i danas postoje. 
Kad su se krajem tog vijeka počele graditi bolje ceste i željezničke pruge po Highlandsu, one su 
zaobišle poluotok i Cromarty, pa je grad ponovno ušao u krizno razdoblje, jer mu je ribarstvo propalo, a stanovništvo se raselilo.

U novije vrijeme gradsko i područno vijeće, zajedno sa Nacionalnom zakladom Škotske radi na programu da se - Cromarty, restaurira na sličan način Culross u grad muzej, jer ima reputaciju najbolje očuvanog grada 
Highlandsa iz 18. vijeka.

Cromarty je rodno mjesto Hugha Millera, ugledni geologa, klesara i pisca. Njegova kuća iz 1711. danas je pretvorena u muzej koji vodi Nacionalna zaklade Škotske. Pored nje leži zgrada suda - George Ross, u kojoj je smješten nagrađivani gradski muzej sa eksponatima iz prošlosti grada. U susjedstvu je biblioteka koju je gradu poklonio filantrop Andrew Carnegie.

Izvori
------

1. 1 2 3 4  „Cromarty (Highland)" (engleski). City population. Pristupljeno 24. 01. 2015.
2. 1 2 3 4 5 6 7  „*Cromarty*" (engleski). The Gazetteer for Scotland. Pristupljeno 24. 1. 2015.

Vanjske veze
------------

***Cromarty*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Cromarty* na portalu The Gazetteer for Scotland (`en`)
**Gaj Klaudije Marcel Mlađi** (*Gaius Claudius Marcellus Minor*, 88. pne. - maj 40. pne.) bio je rimski političar iz doba kasne Republike, poznat po tome što se, usprkos rodbinske povezanosti, suprotstavljao Juliju Cezaru.

Gaj je pripadao uglednoj rimskoj porodici Klaudijevaca i bio direktni potomak Marka Klaudija Marcela, heroja drugog punskog rata. Bio je oženjen dva puta. Njegova druga supruga je bila Oktavija Mlađa, Cezarova pranećaka i sestra budućeg cara Augusta. S njome je imao troje djece - dvije kćeri po imenu Klaudija Marcela i sina Marka.

Gaj se od samih početaka svoje karijere suprotstavljao Cezaru. Godine 54. pne. je Cezar, nedugo nakon smrti Julije, svoje kćeri i Pompejeve supruge, navodno Oktaviju pokušao nagovoriti da se razvede od Gaja i uda za Pompeja, kako bi se očuvao Prvi trijumvirat. Pompej nije pristao na plan, a Gaj je ostao žestoki Cezarov protivnik. Godine 50. pne. je postao konzul, a mandat mu je obilježen pokušajima da se Cezar opozove s mjesta prokonzula, odnosno komandanta vojnih snaga u Galiji. Kada pokušaji da se to uredi zakonskim tekstom nisu uspjeli, Gaj je direktno od Cezara tražio da podnese ostavku. Istovremeno je nastojao spriječiti da se Cezar kandidira za konzula *in absentia*, čime mu se oduzela mogućnost da u Rim dođe pod zaštitom svojih vojnika.

Kada je, pak, Cezar sa svojom vojskom sljedeće godine provalio u Italiju, započevši građanski rat, Gaj je, za razliku od svog brata Marka i rođaka Gaja Starijeg, odlučio ostati u Rimu i ne priključiti se pompejanskoj vojsci u izbjeglištvu. Zbog toga mu je Cezar dao pomilovanje. Godine 47. pne. je, nakon bitke kod Farsala, uspješno isposlovao pomilovanje za Marka i Gaja Starijeg.

Umro je u maju 40. pne. a Oktavija se nakon njegove smrti preudala za Marka Antonija.

Njegovi unuci iz prvog braka su bili carski vojskovođa Publije Kvinkcilije Var i njegove dvije sestre.

Napomene
--------

* Rimske kovanice s Gajevim likom se mogu vdijeti na


| Političke funkcije
 |
| --- |
| Prethodi: **Marcus Claudius Marcellus i Servius Sulpicius Rufus**  |  **Konzul Rimske Republike** *zajedno sa Lucijem Emilijem Paulom*50. pne. | Slijedi: **Lucius Cornelius Lentulus Crus i Gaius Claudius Marcellus Maior**  |