**Neven Šegvić** (Split, 26. siječnja 1917. - Split, listopad 1992.), hrvatski arhitekt.

Život i djelo
-------------

Rođen je u obitelji građevinskih poduzetnika. Nakon mature na splitskoj tehničkoj srednjoj školi upisuje Akademiju likovnih umjetnosti u Zagrebu – odio za arhitekturu, koji vodi arhitekt Drago Ibler. Nakon diplome vraća se u Split i 1942. odlazi u partizane u antifašističkom pokretu. Poslije oslobođenja postaje prvi urednik "Slobodne Dalmacije". Krajem 1945. prelazi u Zagreb, gdje 1946. dolazi na Arhitektonski fakultet kao asistent, da bi na fakultetu ostao do umirovljenja 1987. godine. 1972. postaje redovni profesor, a dekan fakulteta bio je u dva navrata – 1968.-1970. i 1986.-1987. Doktorirao je na Arhitektonsom fakultetu u Zagrebu s temom: "Pristup arhitekturi".

Neven Šegvić nagrađivan je najvišim priznanjima, kao: 1964.-nagrada "Viktor Kovačić" za zgradu Pomorske privrede u Splitu.; 1966.-nagrada "Vladimir Nazor" za školu u Visu; 1976. Borbina nagrada za arhitekturu za Muzej revolucije u Rijeci;1981.-plaketa i povelja "Viktor Kovačić" za životno djelo; 1985.-nagrada "Vladimir Nazor" za životno djelo.

Zgrada Muzeja grada Rijeke koju je 1976. godine projektirao Neven Šegvić
Opus arhitekta Nevena Šegvića vrlo je velik i raznolik. Gotovo da nema značajnijeg natječaja na kojemu, sam ili u suradnji, nije sudjelovao. Na žalost, razmjerno je mali broj ostvarenja koja su potpuno zadovoljila kriterije autora, uvijek nezadovoljnog interpretacijama suradnika kojima je prepuštao izvršenje. Među ostvarenjima u kojima je aktivnije sudjelovao treba tražiti i njegova najvažnija djela. To su svakako kuća Lloyd u Splitu, paradigmatska građevina na splitskom Peristilu, škola u Kumrovcu te muzej u Rijeci. Sveukupno se Šegvić, kroz arhitektonski izraz, uvijek kreće jasnom aktualnošću, samopouzdanjem i dubokom uvjerenošću u kulturni kontekst i gradotvornost arhitekture. On možda najbolje obilježava arhitekturu u Socijalističkoj Hrvatskoj. Oslonjen na obrazovanje stečeno kod Iblera i u Meštrovićevu ateljeu, na evropsku međuratnu Modernu, ali i duhovnu, literarnu i likovnu dijagonalu Krleža - Ibler - Hegedušić, u ranoj se životnoj dobi, neposredno nakon II. svjetskog rata, nametnuo na arhitektonskoj sceni širinom svog obrazovanja, darovitosti i aktualnosti svjetonazora te bitno pridonio suprotstavljanju, u to vrijeme nastupajućem, kulturnom diktatu socrealizma, iako on nije zadiao u arhitekturu.

Bio je urednik Slobodne Dalmacije, a potom pokretač i glavni urednik časopisa Arhitekture, koji je ima posebno značenje za arhitekturu ovih prostora. Osobnim stajalištem i otvorenošću za dijalog omogućio je na stranicama časopisa raspravu o ulozi i mjestu arhitekture u društvu i kulturi tog nemirnog vremena. Svojim je tekstovima u dnevnom tisku i stručnim časopisima uvijek bio aktualan, često i provokativan. Na tom području njegova djelovanja nužno je spomenuti retrospektivnu izložbu Arkitektura u Hrvatskoj od 1945. do 1985. i nezavršen, ali otvoren Atlas hrvatske arhitekture. Od samog početka svog djelovanja na fakultetu osvajao je mlade slikovitošću riječi i temperamentom. Cijelog je života djelovao s jasnom spoznajom da je arhitektura izravna projekcija društvenih, socijalnih, političkih i gospodarskih realiteta vremena u kojem nastaje.

U listopadu 1991. Neven Šegvić piše tekst: "Protest hrvatskih arhitekata" u posebnom broju časopisa Čovjek i prostor i Arhitektura. U listopadu 1992. umire u rodnom Splitu, te je pokopan na starom groblju u Trogiru.


| * p
* r
* u
**Dobitnici Nagrade Vladimir Nazor za arhitekturu i urbanizam** |
| --- |
| 

| * p
* r
* u
Godišnja nagrada |
| --- |
| 
1965. Neven Šegvić •
1966. Josip Uhlik i Bernardo Bernardi •
1970. Ante Rožić •
1971. Boris Krstulović •
1972. Grozdan Knežević •
1973. Dinko Kovačić i Mihajlo Zorić •
1974. Ivan Filipčić i Borislav Šerbetić •
1975. Ante Vulin •
1976. Zdenko Kolacio i Igor Emili •
1977. Ante Marinović-Uzelac i Jerko Rošind •
1978. Dražen Janković, Zrinka Supek-Andrijević i Josip Hitil •
1979. Boris Magaš •
1980. Milan Mitevski •
1982. Radovan Tajder i Mladen Anšel •
1983. Branko Kincl •
1984. Marina Dropulić i Duško Dropulić •
1985. Marijan Hržić, Zvonimir Krznarić i Davor Mance •
1986. Ivan Juras i Emil Špirić •
1987. Dražen Juračić •
1988. Ines Filipović •
1989. Velimir Neidhardt •
1990. Andrija Mutnjaković •
1991. Nikola Bašić •
1992. Nenad Fabijanić •
1994. Nikola Bašić •
1995. Velimir Neidhardt, Marijan Hržić, Zvonimir Krznarić i Davor Mance •
1996. Hildegard Auf-Franić i Tonči Žarnić •
1997. Ante Kuzmanić i Eugen Širola •
1998. Branko Silađin •
1999. Studio 3LHD (Saša Begović, Marko Dabrović, Tanja Grozdanić Begović i Silvije Novak) •
2000. Miroslav Genc •
2001. Vinko Penezić i Krešimir Rogina •
2002. Lenko Pleština •
2003. Iva Letilović i Morana Vlahović •
2004. Studio Capsula (Ivana Ergić, Vanja Ilić, Vesna Milutin) •
2005. Saša Randić i Idis Turato •
2006. Goran Rako •
2007. STUDIO UP (Lea Pelivan i Toma Plejić) •
2008. Marijan Hržić •
2009. Studio 3LHD (Saša Begović, Marko Dabrović, Tanja Grozdanić Begović i Silvije Novak) •
2010. Nikola Bašić •
2011. Nenad Fabijanić •
2012. Neno Kezić i Emil Šverko •
2013. Ivana Žalac, Margita Grubiša, Damir Gamulin, Marin Jelčić, Zvonimir Kralj i Igor Presečan •
2014. Emil Špirić, Vedran Pedišić, Erick Velasco Farrera i Juan Jose Nunez Andrade •
2015. Vanja Ilić i biro Radionica arhitekture •
2016. Vjera Bakić i Matthias Kulstrunk
 |

 |
| 

| * p
* r
* u
Životno djelo |
| --- |
| 
1965. Mladen Kauzlarić •
1966. Juraj Denzler •
1967. Stjepan Planić •
1968. Alfred Albini •
1969. Josip Seissel •
1970. Stjepan Gomboš i Lavoslav Horvat •
1971. Antun Tunč Ulrich •
1972. Drago Galić •
1973. Marijan Haberle •
1974. Vlado Antolić •
1975. Lovro Perković •
1976. Slavko Löwy •
1977. Zvonimir Vrkljan •
1978. Božidar Rašica •
1979. Franjo Bahovec •
1980. Stanko Fabris •
1981. Božidar Tušek •
1982. Andre Mohorovičić •
1983. Zdenko Kolacio •
1984. Ivan Vitić •
1985. Neven Šegvić •
1986. Dragan Boltar •
1987. Aleksandar Dragomanović •
1988. Miroslav Begović •
1989. Zdravko Bregovac •
1990. Zdenko Sila •
1991. Boris Magaš •
1992. Vjenceslav Richter •
1993. Grozdan Knežević •
1994. Ivo Radić •
1995. Zoja Dumenagić •
1996. Bruno Milić •
1997. Sena Sekulić-Gvozdanović •
1998. Ivo Geršić •
1999. Jerko Marasović i Tomislav Marasović •
2000. Silvana Seissel •
2001. Julije De Luca •
2002. Ante Marinović-Uzelac •
2003. Andrija Mutnjaković •
2004. Slavko Jelinek •
2005. Mirko Maretić •
2006. Ante Rožić •
2007. Ante Vulin •
2008. Nikola Filipović •
2009. Boris Krstulović •
2010. Dinko Kovačić •
2011. Radovan Miščević •
2012. Hildegard Auf-Franić •
2013. Radovan Delalle •
2014. Ivan Crnković •
2015. Josip Uhlik •
2016. Branko Kincl
 |

 |