recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Mehdi Taremi** (perzijski: مهدی طارمی; Bušeher, 18. srpnja 1992.), iranski nogometaš i reprezentativac koji igra kao napadač. Trenuntno je član Porta. Karijeru je započeo u lokalnom klubu Šahin Bušeher, gdje je u dvije godine odigrao niti 10 utakmica i postigao samo jedan gol. Klub ga je na zimu 2012. godine pustio na odsluženje vojnog roka, ali nakon što nije uspio pronaći vojni nogometni klub koji bi ga primio morao je odslužiti vojni rok u redovnim uvjetima. Nakon vojnog roka potpisuje za Irandžavan, gdje je također igrao dvije sezone; u sezoni 2013./2014. postigao je 12 golova u 22 utakmice i bio drugi najbolji strijelac kluba te sezone iza Moktara Džomehzadeha. 

Nakon toga potpisuje za Persepolis, gdje je igrao ukupno četiri sezone, do 2018. godine. S Persepolisom je 2017. godine postao iranski prvak, a iste godine osvojio je i Iranski superkup. Godine 2018. potpisuje za Al-Garafu u Kataru, gdje u jednoj sezoni osvaja nacionalni kup. Dobre igre u Aziji donose mu transfer u Europu, kada ga 2019. godine kupuje portugalski Rio Ave. U svojoj jedinoj sezoni za klub postigao je 18 ligaških golova, čime je bio izjednačen na listi najboljih strijelaca lige te sezone. To mu je donijelo transfer u Porto, s kojim je 2022. godine osvojio trostruku krunu. 

Za seniorsku reprezentaciju Irana debitirao je 2015. godine. Debi na velikom natjecanju imao je na Svjetskom prvenstvu 2018. godine u Rusiji. Naredne godine igrao je polufinale Azijskog kupa s Iranom. Godine 2022. bio je u kadru reprezentacije za Svjetsko prvenstvo u Kataru, gdje je postigao dva gola u porazu od Engleske (6:2). 

Mehdi Taremi je rođen kao treće i najmlađe dijete u obitelji. Njegov stariji brat Mohamamad Taremi također je nogometaš. U travnju 2022. godine bio je meta rasističkog članka što ga je objavio Sporting CP, glavni rival Taremijevog Porta, a u kojem je Taremi opisan kao "šarmer zmija" i "Perzijanac koji je uvijek spreman izvoditi cirkuske trikove"; članak, koji je naknadno uklonjen, izazvao je oštre kritike diljem Portugala, a reagirao je i iranski ambasador u Portugalu. 

| * p
* r
* u
Sastav Irana  na  FIFA Svjetskom prvenstvu 2018. |
| --- |
| 1 Beiranvand • 2 Torabi • 3 Hadžsafi • 4 Češmi • 5 Muhamedi • 6 Ezatolahi • 7 Šodžaei (c) • 8 Puraligandži • 9 Ibrahimi • 10 Ansarifard • 11 Amiri • 12 Mazaheri • 13 Kanzadeh • 14 Godos • 15 Montazeri • 16 Gučan-Nežad • 17 Taremi • 18 Džahanbakš • 19 Huseini • 20 Azmun • 21 Dežagah • 22 Abedzade • 23 Rezaijan • Izbornik: Queiroz | Iran |

| * p
* r
* u
Sastav Irana  na  FIFA Svjetskom prvenstvu 2022. |
| --- |
| 1 Beiranvand • 2 Moharami • 3 Hadžsafi (c) • 4 Kalilzadeh • 5 Mohamadi • 6 Ezatolahi • 7 Džahanbakš • 8 Puraligandži • 9 Taremi • 10 Ansarifard • 11 Amiri • 12 Nijazmand • 13 Kanānizadegan • 14 Goddos • 15 Češmi • 16 Torabi • 17 Golizadeh • 18 Karimi • 19 M. Hoseini • 20 Azmun • 21 Nurolahi • 22 Abedzadeh • 23 Rezaijan • 24 H. Hoseini • 25 Džalali • Izbornik: Queiroz | Iran |
**Cikladska** ili **Kikladska civilizacija** (također poznata kao **Cikladska kultura** ili **Cikladski period**) je kultura ranog bronzanog doba koja se razvila na Cikladima u Egejskom moru, te svoj najveći uspon imala u periodu 3000. pne.-2000. pne..

Historija
---------

Mramorna cikladska figuiica koja pripada tipu kulture Keros
Cikladska kultura koja je pokrivala kasni neolitik i rano bronzano doba je najpoznatija po shematskim plošnim ženskim idolima koji su isklesani izčistog bijelog mramora. Ona je prethodila velikoj civilizaciji srednjeg bronzanog doba ("minojskoj") kulturi koja se razvila na Kritu, na jugu. Mnoge od tih figurica su pljačkane iz grobova kako bi se zadovoljila potražnja za cikladskim artefaktima koja se razvila početkom 20. vijeku. Samo 40% od oko 1.400 pronađenih figurica imaju poznato porijeklo, jer su pljačkaši uništili dokaze.

Cijladska kultura se još prije 4000. pne. razvila kao posebna neolitska kultura koja je uzimala elemente iz Anadiolije i grčkog kopna. Temelj joj je bio uzgoj pšenice i divljeg ječma, ovaca i koza, svinja, te lov na tune. Nalazišta Saliagos i Kephala (na Keosu), sugeriraju korištenje bakra. Nijedan od malih cikladskih otoka nije mogao podržavati više od par tisuća stanovnika, ali su svejedno pronađeni dokazi o brodovima koje je pokretalo po pedeset veslača. Ti su otoci izgubili na važnosti kada se stvorila bolje organizirana i efikasnija civilizacija na Kreti, a jedini izuzetak je bio Delos, koji je stvorio reputaciju utočišta koje će se očuvati sve do klasičnog perioda (v. Delski savez).

Kronologija cikladske civilizacije se dijeli u tri perioda: rani, srednji i kasni cikladski period. Rani period, koji je počeo oko 3000. pne. prešao je u s arheološke strane manje bogati srednji cikladski period cca. 2500. pne.. Do kraja kasnog cikladskog perioda (cca. 2000. pne.) stvorila se konvergencija cikladske i minojske civilizacije.

Postoje izvjesno nesuglasje između dva metoda periodizacije cikladske civilizacije, "kulturnog" i "kronološkog." Pokušaj da ih se spoji je vazan uz razne kominacije, od kojih su neke spomenute doljethem lead to varying combinations; the most common are outlined below:

Grupa figurica iz brončabnog doba, iz ranog II cikladskog perioda

| **Cikladska kronologija** |
| --- |
| Faza | Datum | Kultura | Suvremenamainlandkultura | Napomene |
| Rani cikladski I (ECI) |  | Grotta-Pelos |  |
| Rani cikladski II (ECII) |  | Keros-Syros |  |
| Rani cikladski III (ECIII) |  | Kastri |  |
| Srednji cikladski I (MCI) |  | Phylakopi |  |
| Srednji cikladski II (MCII) |  |  |  |
| Srednji cikladski III (MCIII) |  |  |  |
| Kasni cikladski I |  |  |  |
| Kasni cikladski II |  |  |  |
| Kasni cikladski II |  |  |  |
|

### Arheologija

Kultura kopnene Grčke koja je bila suvremena cikladskoj kulturi se naziva heladička.

Povezano
--------

* Cikladska umjetnost
* Muzej cikladske umjetnosti Goulandris

Izvori
------

1. ↑  Chronology and Terminology Arhivirano 2006-12-29 na Wayback Machine-u of The Prehistoric Archaeology of the Aegean Arhivirano 2009-01-01 na Wayback Machine-u
 accessed May 23 2006

***Cikladska civilizacija*** na Wikimedijinoj ostavi
**Barra Mansa** je grad od 183,550 i općina od 185,237 stanovnikana jugoistoku Brazila u Saveznoj državi Rio de Janeiro.

Geografske karakteristike
-------------------------

Barra Mansa se prostire duž rijeke Paraíba do Sul, na nadmorskoj visini od 376 metara, udaljena oko 105 km.
od svog administrativnog centra Rio de Janeira i 305 km od zapadnog São Paula.

Zajedno sa susjednim nešto istočnijim gradom Volta Redonda spojena je aglomeraciju *Volta Redonda - Barra Mansa*, koja ima 455,755 st

Historija
---------

Barra Mansa je postala općina za Brazilskog Carstva - 1832. a 1857. je dobila status grada. Svoj dotadašnji prosperitet dugovala je kavi, koja se uzgajala na plantažama sa puno robova.

Iscrpljenost tla i oslobađanje robova, doveli su do propadanja plantaža. Kava je zamjenjena ekstenzivnim stočarstvom na velikim rančevima, a kasnije do prebacivanja na proizvodnju mlijeka. Upravo je mlijeko 193030-ih bilo baza za razvoj prehrambene industrije. 
Švicarska kompanija Nestlé, podigla je 1937. tvornicu konditorskih proizvoda.

Brazilska nacionalna metalurška kompanija (*Companhia Siderúrgica Nacional*) podigla je 1940-ih veliku čeličanu, u tadašnjem gradskom distriktu Volta Redonda.

To je 1950-ih potaklo razvoj metalske i mašinske industrije. Tad se grad koji je dotad bio na desnoj obali počeo širiti izgradnjom novih stanbenih kvartova i na drugu obalu, i duž rijeke.

Barra Mansa leži na trasi autoputa i magistralne željezničke pruge Rio de Janeiro-São Paulo.

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5  „Barra Mansa" (engleski). City Population. Pristupljeno 05.02.2024.
2. 1 2 3 4  „Barra Mansa, Brazil" (engleski). Encyclopædia Britannica. Pristupljeno 05.02.2024.
3. 1 2 3  „Municipality in Rio de Janeiro" (engleski). City Population. Pristupljeno 05.02.2024.
4. ↑  „Volta Redonda - Barra Mansa, Urban Agglomeration in Brazil" (engleski). City Population. Pristupljeno 05.02.2024.
5. 1 2 3  „História" (engleski). Prefeitura Municipal de Barra Mansa. Pristupljeno 05.02.2024.

Vanjske veze
------------

***Barra Mansa*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Prefeitura Municipal de Barra Mansa|* (službene stranice) ()
**Anton Bebler** (rođen 10. 3. 1937.) je slovenački politikolog, diplomata i političar.

Život
-----

Anton Bebler je rođen 10. marta 1937. u Moskvi. Sin je narodnog heroja Jugoslavije Aleša Beblera. Diplomirao je na Fakultetu političkih nauka u Beogradu, a doktorirao na Fakultetu političkih nauka Univerziteta u Pensilvaniji u SAD. Prof. dr. Anton Bebler je redovni profesor na Fakultetu za društvene nauke Univerziteta u Ljubljani.

Godine 1992. se kandidovao za predsednika Slovenije kao kandidat penzionerske stranke DESUS.

Predsednik je Atlantskoga saveta, te se istakao kao jedan od najaktivnijih učesnika referendumske kampanje za ulazak Slovenije u NATO pakt.

U braku je sa poslanicom slovenačkog parlamenta Darjom Lavtižar Bebler.

Dela
----

Profesor Bebler objavljuje dela na raznim jezicima. Neka od najpozantijih su:

* Military rule in Africa : Dahomey, Ghana, Sierra Leone, and Mali, 1973
* Marksizem in vojaštvo (Marxismus und Militär), 1975 (serbokroatische Ausgabe: Marksizam i vojništvo, 1977)
* Wehrdienstverweigerung in sozialistischen Staaten, in: Europäische Rundschau, Jg 18.1990, S. 107 - 121
* Civil-military relations in post-communist states. Central and Eastern Europe in transition, 1997 (ISBN 0-275-95350-5)

Vanjske veze
------------

* Lična prezentacija na stranici Fakulteta Arhivirano 2009-11-09 na Wayback Machine-u
* Kratka biografija u Mladini

|  |  |
| --- | --- |
| Normativna kontrola Uredi na Wikidati | 
* WorldCat identiteti
* VIAF: 12357102
* LCCN: n50006241
* ISNI: 0000 0001 1467 8945
* GND: 142504629
* SUDOC: 030744296
* BNF: cb122099233 (podaci)
* CONOR.SI: 1755235

 |
**Trnbusi** su naselje u Splitsko-dalmatinskoj županiji.

Zemljopis
---------

Po položaju smještene su u srednjoj Dalmaciji, u mikroregiji Poljičke zagore Južnohrvatskoga primorja, 23 km sjeveroistočno od grada Omiš, u Gornjim Poljicima.
Nalaze se na križištu državne ceste D62 (Dugopolje (D1) i lokalne ceste L67086 (Donji Dolac- Putišići- Gornji Dolac- Trnbusi)

Upravna organizacija
--------------------

Po upravnoj organizaciji gradsko su naselje grada Omiša. 
Po poštanskoj organizaciji, pripadaju poštanskom uredu u Blatu na Cetini.

Stanovništvo
------------

Većinsko i jedino autohtono stanovništvo ovog sela su Hrvati.

Broj stanovnika po popisima| Godina | 1857 | 1869 | 1880 | 1890 | 1900 | 1910 | 1921 | 1931 | 1948 | 1953 | 1961 | 1971 | 1981 | 1991 | 2001 | 2011 | 2021 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| **Broj stanovnika** | 303 | 367 | 378 | 437 | 488 | 494 | 426 | 449 | 487 | 461 | 406 | 406 | 330 | 277 | 189 | 163 | 164 |

**Popis stanovništva** **2001**

* 189 stanovnika
* prosj. god. stopa pada -3,75%
* površina 20,36 km2
* prosj. gustoća naseljenosti 9 st./km2; 61 domaćinstvo
* žena 50,8%, muškaraca 49,2%
* stanovništvo po dobi: u dubokoj starosti (mlado 16,9%, zrelo 45%, staro 38,1%).

**Popis stanovništva** **2011**

* 163 stanovnika
* 60 kućanstava

**Popis stanovništva** **2021**

* 164 stanovnika
* 54 kućanstva

Najbrojnija prezimena redom su:
Rodić, Lasić, Zeljković, Bajamić, Šarić, Vranković, Stanić, Vučević, Jurić, Čorić, Pavković, Bilić, Mrčelić, Vranjković, Lekšić, Lučić, Tomić, Šušnjara.

Gospodarstvo
------------

Gospodarska osnova:

* poljodjelstvo 30%
* vinogradarstvo 25%
* maslinarstvo 20%
* stočarstvo 15%
* voćarstvo 5%
* turizam 5%

Povijest
--------

Župna crkva sv. Luke evanđelista građena je od 1907. do 1912, u istoimenoj župi koja je osnovana u XV. st, a obnovljena 1625. godine. Poljički dekanat Splitsko-makarske nadbiskupije.
Stara župna crkva sv. Luke izgrađena je u XVI st.

Godine 1857. i 1890. ime je Trambusi, a dijelovi naselja su:
Bile Laze, Čorići, Dubine, Gornji Doli, Greda, Jasenje, Kalina, Kobiljaci, Lasići, Pod Orišnicom, Podstine, Podvardište, Podvorani, Polje, Rodići pod Lišnicom, Tomići, U Nedelišće, Vrankovići, Zavala, Zoran Dolac, Za Umcom te Zeljkovići.

Literatura
----------

* Poljički zbornik, Kulturno-prosvjetno društvo Poljičana
* Društvene prilike u Poljicama
* Ime Hrvatsko
* Leksikon naselja Hrvatske
**Jarešnik** je zaštićeno područje na jugozapadnoj padini planine Crnook, na udaljenosti 30 kilometara od opštine Bosilegrad, Srbija.

Jarešnik je bio strogi rezervat prirode i 1961. godine, a pre nekoliko godina Zavod za zaštitu prirode uradio je reviziju zaštićenog prostora. Ustanovljeno je da se populacija krimskog bora povećala. Pre 50 godina bilo je 201, sada je popisano 795 stabala. Procenjuje da su neka stara oko 250 godina. Osim borova na tom lokalitetu rastu i bukve.

Krimski bor je crnogorično drvo iz porodice Pinaceae. Uglavnom raste kraj vodenih površina. Naseljava kserotermna staništa, pretežno na krečnjaku, dolomitu i serpentinu, većinom na toplijim ekspozicijama, brdskog i planinskog pojasa. Stvara čiste ili miješane zajednice. Ima ga na Krimu, u Maloj Aziji, Grčkoj, Bugarskoj, Makedoniji. Jarešnik kod Bosilegrada je planinski predeo i jedini rezervat čiste šume crnog bora prašumskog tipa u Srbiji. Postoji i nekoliko pojedinačnih stabala. Borovi u Jarešniku su visoki i do trideset metara, prečnik stabla je oko jedan metar. Karakteristično za ovaj krimski bor je da imaju sivu, žućkastu koru koja je u podnožju dosta izrezbarena, hrapava.

Strogi rezervat prirode "Jarešnik" stavlja se pod zaštitu radi očuvanja jedinstvene šume krimskog bora (*Pinus nigra spp.pallasiana*) u Srbiji. Ukupna povšina rezervata je 6,21 ha, od čega je 1,6 ha u državnoj svojini, 4,2 ha u privatnoj svojini i 0,4 ha u drugim oblicima svojine.
**Grobne humke Dilmun** su 21 arheološko nalazište u zapadnom dijelu najvećeg ostrva Bahreina. Nastale su između 2200. i 1750. godine p.n.e. Šest od ovih lokaliteta su nekropole od nekoliko desetina do nekoliko hiljada tumula.

Ukupno ima oko 11.774 grobnih humki, kupastog oblika. Na stalih 15 lokaliteta pronađeno je 17 kraljevskih humki. Grobne humke dokaz su rane civilizacije Dilmuna, oko 2. milenijuma p.n.e, tokom kojeg je Bahrein postao trgovačko središte na glavnoj trgovačkoj ruti između Mesopotamije - najstarije svjetske civilizacije - i doline Inda u južnoj Aziji, što je dovelo do prosperiteta stanovništva sa, između ostalog, i tradicijom sahranjivanja.

Svjetska baština
----------------

Grobne humke Dilmun proglašene su Svjetskom baštinom UNESCO-a na sjednici komiteta UNESCO-a 6. jula 2019. godine u Bakuu, Azerbejdžan.

Svaki od tumula se sastoji od centralne kamene komore prekrivene zemljom i šljunkom i ograđene niskim prstenastim zidom. Veličina humki je različita, ali većina njih ima prečnik 4,5 x 9 m i visine 1–2 m. Manje humke obično sadrže samo jednu pravougaonu prostoriju sa jednom ili dvije niše na sjeveroistočnom kraju. 

Kraljevske humke su naglašene veličine i razrađene grobne komore, građene kao dvospratne nadgrobne kule. Dva posljednja kralja Dilmuna identificirana su kao Ri' Mum i Yagli-'El.

Izvori
------

1. ↑  „Grobne humke Dilmun". *UNESCO: Svjetska baština*. Pristupljeno 8. 1. 2024.
2. ↑  Iskopine u Bahreinu otkrivaju jednu od najstarijih civilizacija - bbc.com, 2013. - Pristupljeno 11. 1. 2024
3. ↑  „Bahrein, spomenici upisani na listu svjetske baštine". *UNESCO: Svjetska baština*. Pristupljeno 10. 1. 2024.

***Grobne humke u Dilmunu*** na Wikimedijinoj ostavi
**Trivo Inđić** (Lušci Palanka, 1938 – 10. maja 2020), srpski sociolog, političar i diplomata. Od 2004. do 2011. bio je savetnik predsednika Srbije Borisa Tadića.

Život
-----

Rođen je u mestu Lušci Palanka u Bosanskoj Krajini (sadašnja Bosna i Hercegovina) 1938. godine. Diplomirani je pravnik, magistar socioloških nauka. Pripadao je disidentskoj grupi „Praksis", zbog čega je 1975. izbačen sa Filozofskog fakulteta Beogradskog univerziteta sa još sedmoro profesora (Ljubomir Tadić, Nebojša Popov, Zagorka Golubović, Miladin Životić, Dragoljub Mićunović, Svetozar Stojanović i Mihailo Marković).

Radio je kao sociolog - istraživač u Zavodu za proučavanje kulturnog razvoja, u Institutu za međunarodnu politiku i privredu i u Institutu za evropske studije u Beogradu. Bio je pomočnik saveznog ministra za prosvetu i kulturu SR Jugoslavije od 1992. do 1994. godine i ambasador SR Jugoslavije/Srbije i Crne Gore u Španiji od 2001. do 2004. godine. Bio je i politički savetnik predsednika Republike Srbije od 2004. do 2012. godine. Bio je predsednik Nacionalne komisije za UNESCO od 2010. do 2012. godine, koju je napustio nezadovoljan statusom komisije.

Radovi
------

Objavio je više radova iz sociologije, socialne teorije i međunarodnih odnosa, kao i knjige:

* *Savremena Španija* (1982)
* *Uspon masa* (1985)
* *Tržište dela likovne umetnosti* (1986)
* *Nacionalismos en Yugoslavia: antecedentes y problemas actuales* (1993)
* *Za novo prosvetiteljstvo* (1997)
* *Balkan - mogućnosti regionalnog sistema bezbednosti* (projekat: Evropska kolektivna bezbednost nakon Mastrihta) (1999)
* *Tehnologija i kulturni identitet* (2009)

Uređivao je časopise *Vidici*, *Gledišta*, *Sociološki pregled*, *Kultura*, *Pravo i društvo* kao i ediciju za političku filozofiju „Libertas" izdavačke kuće „Filip Višnjić" u Beogradu.
**Amadeov teatar** osnovan je 1797. godine i zatvoren 1834. godine. Amadeov teatar dobio je ime po svom osnivaču mađarskom grofu Antonu Amadeu de Varkonyu, velikom županu zagrebačkom. Amadeov teatar nalazio se u u nekadašnjoj Blatnoj i Kazališnoj, a danas Demetrovoj ulici, u zgradi u kojoj se nalazi Hrvatski prirodoslovni muzej, i u kojoj se od 2000. godine ljeti održava Klupska kazališno-glazbena scena Amadeo.

Amadeov teatar bio je javna kazališna dvorana, koju je njen vlasnik iznajmljivao poduzetniku – principalu družine s najboljom ponudom. Za kazališne predstave i druge priredbe tiskani su plakati, ulaznice, oglasi i reklame. Na ovim temeljima Amadeov teatar proglašen je prvim zagrebačkim javnim kazalištem.

Jezik izvedbi
-------------

U Amadeovu teatru predstave su se izvodile uglavnom na njemačkom jeziku s manjim udjelom latinskog jezika. Godine 1832. i 1833. u Amadeovu teatru njemački su glumci izveli prve javne i profesionalne predstave na hrvatskoj kajkavštini. Dragutin Rakovac (1813.-1854.) preveo je dvije komedije Kotzebuea na kajkavski, a Josef Schweigert, redatelj i glumac njemačke družine koja je tada nastupala u Amadeovu teatru, uprizorio je sljedeće predstave: 

* 2. 10. 1832. *Ztari mladosenja i kosharice* (prema Kotzebueu)
* 28. 1. 1833. *Vkanjeni Vkanitel* (prema Florijanu)
* 23. 7. 1833. *Ztari zaszebni kuchish Petra III* (prema Kotzebueu).

Sve tri predstave izveli su njemački glumci koji nisu bili vični hrvatskoj kajkavštini, pa su se na plakatu zadnje predstave ispričali kako će njihova „ostra marljivozt slomiti" sve jezične prepreke.

Repertoar
---------

U Amadeovu teatru odigran je sveukupni njemački repertoar standardnih obilježja tadašnje austrijske provincije: drame, opere, baleti i posebna vrsta lakših komada s pjevanjem koja će se kasnije pretvoriti u operetu pod imenom Singspiel. Početkom 19. stoljeća sve se češće pojavljuju pisci bečkoga kruga koji su svojim djelovanjem obilježili postanak bečkog pučkog teatra, bez kojeg je pak nezamisliva geneza hrvatskoga pučkog igrokaza. U nacionalnoj kazališnoj povijesti Amadeov teatar imao je prvenstveno odgojnu ulogu.

Izvor
-----

* Batušić, N. *Povijest hrvatskoga kazališta*. Školska knjiga, 1978.

Vanjske veze
------------

* Povijest Hrvatskoga narodnog kazališta Arhivirano 2011-02-26 na Wayback Machine-u
* Scena Amadeo
**Alexi Laiho**, poznat pod nadimkom "**Wildchild**", je bio finski rok-muzičar.

Rođen je 8. 4. 1979. u gradiću Espoo u Finskoj, a umro krajem prosinca 2020. Već kao dijete počeo se baviti glazbom svirajući violinu u dobi od pet godina. Nekoliko godina kasnije, pod utjecajem glazbe koju je njegova sestra slušala (uglavnom heavy metal), prestao je svirati violinu i u 11. godini počeo učiti sviranje gitare u finskom jazz&pop konzervatoriju. Nedugo zatim je s prijateljima osnovao bend koji se ubrzo raspao.

U dobi od 16 godina, prekinuo je školovanje da bi se potpuno posvetio svom novom bendu *IneartheD* (koji je kasnije postao *Children of Bodom*).

U dobi od 19 godina, proživio je traumatičan raskid i pokusao izvršiti samoubojstvo. Popio je 20-ak tableta, a prijatelj ga je zatim našao i odveo u bolnicu. Kada se oporavio, odlučio se potpuno posvetiti muzici. Tada je snimio prvi album: *Something Wild*. Pomogao je u stvaranju prvog albuma benda *Griffin*, a zatim ga je Kimberly Goss pozvala u *Sinergy* kao glavnog gitaristu. Laiho se nedugo zatim i oženio njome, no rastali su se. Njegov bend *Children of Bodom*, s originalnom postavom koju su činili on, Jaska, Janne, Roope i Hennka, izdao je pet albuma i nekoliko DVD-ova: *Something Wild*, *Follow the Reaper*, *Hatebreeder*, *Hate Crew Deathroll*, *Thrashed Lost and Strongout*, *Are You Dead Yet*.

***Alexi Laiho*** na Wikimedijinoj ostavi
Za istoimeni britanski časopis za muškarce, vidite članak Arena (mjesečnik).

**Arena** je bivši hrvatski obiteljski tjednik s dugom povijesti izlaženja. Prvi broj Arene izašao je 26. travnja 1959. godine. Posljednji broj Arene objavljen je 29. prosinca 2009. godine, nakon 50 godina neprekinutog izlaženja. Posljednji glavni urednik Arene bio je Mark Cigoj.

U tjedniku Areni radili su mnogi respektabilni hrvatski novinari, a karijeru je tu ostvario i Tomislav Wruss, bivši glavni urednik i začetnik Jutarnjeg lista. Arena je izlazila utorkom, a obrađivala je teme iz obiteljskog i društvenog života, sudbine običnih ljudi i probleme iz svakodnevice. Distribuirala se diljem Hrvatske, ali velik krug čitatelja imala je i u drugim zemljama, poput Njemačke, Austrije, Slovenije, Bosne i Hercegovine te Australije, mahom među Hrvatima iz dijaspore. 

Arena d.d. poduzeće je u sklopu medijskog koncerna Europapress Holding (EPH).

Izvori
------

1. ↑  Business.hr > Ugasio se tjednik Arena, EPH prodaje naslov[*mrtav link*] (objavljeno: 12. siječnja 2010.)
2. ↑  Ugašen prvi hrvatski tjednik Arena | Ostale vijesti | REP.HR (objavljeno: 12. siječnja 2010.)
Kip Marina Držića u Dubrovniku
naslovnica trećeg izdanja Držićevih *Pjesni*, naslovljena *Tirena comedia Marina Darxichia*, u Mlecima 1630. s Držićevom petrarkističkom poezijom i stihovanim dramama
naslovnica šibenske kopije Držićeve *Hekube* s podatkom o društvu »Od Bidzara« i datumom izvedbe (29. januara 1559.)
**Marin Držić - Vidra** (Dubrovnik, 1508. – Mleci, 2. svibnja 1567.), hrvatski književnik koji se smatra najznačajnijim piscem hrvatske renesanse. 

Marin Držič je najveći predstavnik dubrovačke književnosti i jedan od najvećih komediografa na južnoslovenskim prostorima. Bio je sveštenik, ali je uz stipndiju Senata otišao u Sijenu, Italiju. Očaran tamošnjim životom, zabavama i predstavama, i sam se kao glumac uključuje u programe. Bio je, u dva navrata, pratioc austrijskog grofa Rogendorfa na putu za Carigrad. Bio je izrazito nemirnog i avanturističkog duha, posebno talentovan da uoči društvene pojave, odnose među ljudima i da ih oponaša. Književno stvaralštvo započeo je kao pesnik petrarkističke poezije. Prva zbirka pesama javilja se pod naslovom *Pjesni ljuvene*. Međutim, slavnim su ga učinila stvaranja glumačkih trupa u Dubrovniku, piseanje drama i zatim igranje predstava u kojima zasmejava i isemeva mane tadašnjeg društva. Pisao je drame, pastorale i renesansne komedije. Iza njega ostalo je 11 dramskih komada, poznati su *Dundo Maroje*, *Novela od stanca*, *Mande*, *Tirena*, *Pomet*, *Skup*, *Venera i Adon*, *Plakar*. Nezadovoljan prilikama u Dubrovniku, odlazi u Firencu odakle kuje zaveru protiv dubrovačkog Senata, zbog čega mu je zabranjen povratak u Dubrovnik. Umire u Firenci 2. svibnja 1567. godine.

Vidi još
--------

* *Libertas* (film)

Eksterni linkovi
----------------

* Marin Držić Museum Arhivirano 2004-01-12 na Wayback Machine-u
**Tomislav Merčep** (Borovo Naselje, 28. 9. 1952. - Zagreb, 16. studenog 2020.) je hrvatski desničarski političar i osuđeni ratni zločinac, komandant paravojne formacije za vrijeme rata u Hrvatskoj.

Životopis
---------

Osnovnu je školu završio u rodnom Borovu Naselju, a srednju i Višu građevinsku školu u susjednom Vukovaru. Prvi puta za Tomislava Merčepa u hrvatskoj javnosti čuje se 1990. godine kada je kao kandidat HDZ-a (Hrvatske Demokratske Zajednice) na prvim višestranačkim izborima ušao u vukovarsku gradsku vladu i postao sekretar narodne obrane. U vrijeme prvih predratnih napetosti veoma je aktivan - organizira seoske straže i nabavlja oružje, smjenjuje sve direktore tvornica, preuzima radiostanicu i postaje praktički prvi čovjek policije. Nakon glasina o specifičnim ispitivanjima u podrumu Policijske uprave i tajanstvenim nestancima ljudi, sredinom kolovoza uhićuje ga skupina njegovih suradnika, ali je uskoro pušten i s obitelji odlazi u Zagreb, tjedan dana prije početka napada na Vukovar.

Uskoro je imenovan za savjetnika ministra unutarnjih poslova, te dobiva dvoetažni stan na Jarunu. Na tom je mjestu organizirao policijsku jedinicu čiji su pripadnici sudjelovali u nizu zločina protiv građana srpske nacionalnosti, uključujući i ubojstva na Pakračkoj Poljani, u Zagrebu i Gospiću. O njegovim izletima na ratišta uskoro počinju stizati i izvješća međunarodnih tijela i humanitarnih organizacija. Nakon što je u kolovozu 1992. poražen na izborima za Zastupnički dom Sabora, godinu dana kasnije uspio je ući u Županijski dom. Godine 1995. je postao predsjednikom Udruženja hrvatskh dragovoljaca Domovinskog rata (UHDDR), jedne od najutjecajnijih veteranskih organizacija u Hrvatskoj.

Na Trećem saboru HDZ-a ga je predsjednik Tuđman optužio za stvaranje tajnih terorističkih organizacija, a nakon toga je odstupio iz HDZ-a. 3. ožujka 1997. je dao ostavku na mjesto savjetnika u Ministarstvu unutarnjih poslova. Nezadovoljan listama HDZ-a za izbore u Podunavlju sastavlja svoju listu s kojom osvaja dva mandata u vukovarskoj skupštini. Nešto kasnije osnovat će i vlastitu stranku - Hrvatsku pučku stranku (HPS). Kao kandidat HPS je sudjelovao i na predsjedničkim izborima 2000. osvojivši 0,85 % glasova.

Optužbe protiv Merčepa - koje su se uglavnom temeljile na iskazima međunarodnih organizacija - dobile su na težini kada je 1997. jedan Miro Bajramović, jedan od pripadnika njegove jedinice, dao iskaz tjedniku *Feral Tribune*. Početkom 2000-ih se špekuliralo da će protiv Merčepa optužnice podignuti Haški sud, ali se to nije dogodilo. Tek u decembru 2010. nedugo nakon što je Amnesty International službenim priopćenjem potakao hrvatske vlasti da započnu istagu, Merčep je uhićen i pritvoren.

2016. je nepravomoćno proglašen krivim za ratne zločine i osuđen na kaznu od pet i pol godina zatvora. Početkom 2018. ustavni sud je potvrdio presudu na 7 godina zatvora zbog povezanosti s ratnim zločinom u Pakračkoj Poljani.

Vanjske veze
------------

* Biography Arhivirano 2007-02-23 na Wayback Machine-u ()


1. ↑  Merčep ni na Ustavnom sudu nije srušio presudu za ratni zločin
Izlošci u muzeju
Izlošci
**Muzej grada Zagreba** je opći kulturno-povijesni, gradski muzej koji se sustavno bavi prikupljanjem i obradom predmeta iz gradske prošlosti.

Povijest ustanove
-----------------

Muzej grada Zagreba osnovan je odlukom Gradskog poglavarstva 1907. godine. Inicijator osnivanja muzeja i arhiva bila je Družba "Braća Hrvatskoga Zmaja". Smješten je u obnovljenom spomeničkom kompleksu bivšeg samostana Klarisa iz 1650. godine, na zagrebačkom Gornjem gradu. Muzej obrađuje teme iz kulturne, umjetničke, ekonomske i političke povijesti grada u kontinuitetu od rimskih nalaza pa sve do modernog doba. Fundus čini 75 000 predmeta sistematiziranih u zbirke umjetničkih i uporabnih predmeta karakterističnih za grad i njegovu povijest.

Djelatnost
----------

Djelatnost muzeja definirana je zakonskom legislativom vezanom uz muzeje. Muzej radi na sustavnom sabiranju, čuvanju, restauriranju i konzerviranju, prezentaciji te trajnoj zaštiti muzejske građe s područja nadležnosti muzeja. Ustanova je gradski muzej lokalnog karaktera.

Građa
-----

Muzej ima vrlo bogat fond vrijedan za proučavanje zavičajne, lokalne prošlosti. Muzejska građa razvrstana je u pet memorijalnih zbirki, dvadeset zbirki predmeta te šest dokumentacijskih fondova. Posebno se ističu kao vrijedan povijesni izvor za proučavanje povijesti Grada slijedeće zbirke: Pretpovijesna arheološka zbirka, Srednjevjekovna arheološka zbirka, Zbirka cehalija, Zbirka planova i regulacija grada Zagreba te Arhivalije. Digitalizacija se u ustanovi provodi na području svih zbirki.

Usluge
------

Pružanje stručne pomoći iz područja djelatnosti muzeja, održavanje predavanja, vršenje stručnog vodstva, pružanje usluge informiranja vezano uz aktivnosti, organiziranje izložbi, objavljivanje stručnih publikacija.

Povezano
--------

* Popis muzeja u Hrvatskoj

Izvori
------

* Ministarstvo kulture Arhivirano 2008-06-08 na Wayback Machine-u

1. ↑  Muzej grada Zagreba - Osnovne informacije
2. ↑  Muzej grada Zagreba - Posjetite nas
3. 1 2  Muzej grada Zagreba - Djelatnici

Vanjske poveznice
-----------------

### Ostali projekti

|  |  |
| --- | --- |
|  | U Wikimedijinoj ostavi ima još materijala vezanih za: **Muzej grada Zagreba** |

### Službene stranice

* Muzej grada Zagreba

45°49′05″N 15°58′30″E﻿ / ﻿45.8180067398015°N 15.9750062227249°E﻿ / 45.8180067398015; 15.9750062227249
 **Napomena:** Ovaj tekst ili jedan njegov dio preuzet je s mrežnih stranica Ministarstva kulture Republike Hrvatske. Vidjeti dopusnicu Ministarstva kulture.
**Mate** (španjolski: *Mate cocido*, portugalski: *Chá mate*) je piće slično čaju, koje je popularno u Argentini, Paragvaju, Urugvaju i južnom Brazilu, kao i u Siriji i dijelovima Libanona u kojima je importiran iz Argentine.

Karakteristike
--------------

Mate se priprema od osušenih i izmrvljenih listova južnoameričke biljke Mate, koji se preliju vrućom vodom (ne kipućom) pričeka se malo da se otope sastojci u kojima ima do 1,5% kofeina i teobromina, da piće dobije zelenkastu boju i specifičnu aromu i 
smirujući efekt.

Historija
---------

Mate su pili domorodački Guaraní, taj njihov običaj preuzeli su jezuitski misionari, koji su Mate i sami počeli uzgajati, pa se u Evropi napočetku to piće zvalo - *Jezuitski čaj* ili *Paragvajski čaj*.

Metode sušenja bile su različite. U Brazilu se grane sa lišćem stavljaju na podlogu tvrde glinene zemlje dijametra do 2 metra, koja se zove *tatacua*, okolo se zapali vatra i tako se preliminarno isuši, zatim se grane poslažu u stožac iznad vatre i dalje peku dok se potpuno ne ispeku, zatim se drobe u grubi prah dok se ne dobije mate zvan *caa gazu* ili *yerva do polos*.

U Paragvaju i dijelovima Argentine listovima se prije pečenja uklone centralne (deblje) žilice i tako se dobija mate koji se zove *caaminí*. U novijoj metodi, koja nalikuje 
na način kako Kinezi suše lišće čaja, listovi se peku u velikim posudama od lijevanog željeza.

Mate se tradicionalno pio iz osušenih šupljih tikvica i to specijalnom slamčicom -*bombillom* koja je na kraju prema ustima imala cjedilo, da se ne piju mrvice listova.
To je bio ritual u kom bi više ljudi pili iz iste tikvice u krug, kad bi se isipila dodala se nova voda (najčešće do deset puta).

Industrijski mate
tikvice zvane *mates* ili *culhas*, često su bile dekorirane, ponekad su posrebrene ili presvučene kožom.

Mate se također može pripremati u sličnim posudama od drva ili metala. 
Mate se najčešće pije sam, ali mu se ponekad dodaje mlijeko, šećer, limun, kava ili neki začin.

Danas se mate proizvodi industrijski i pakira kao i drugi čajevi.

Povezano
--------

* Mate biljka

Izvori
------

1. 1 2 3 4 5 6 7 8  „*Mate, beverage*" (engleski). Encyclopædia Britannica. Pristupljeno 06.01.2024.
2. 1 2   „*Mate*" (hrvatski). Hrvatska enciklopedija LZMK. Pristupljeno 06.01.2024.

Vanjske veze
------------

***Mate (čaj)*** na Wikimedijinoj ostavi

* *Mate, beverage* (na portalu Encyclopædia Britannica ()
**Milena Benini** (Zagreb, 24. studeni 1966. - 4. lipnja 2020), hrvatska književnica, prevoditeljica. 

Obrazovala se u Klasičnoj gimnaziji u Zagrebu, slušala je francuski i komparativnu književnost te novinarstvo na Zagrebačkom sveučilištu, a diplomirala komparativnu književnost na sveučilištu St. George u Oxfordu. Piše romane, novele i kratke priče.

Životopis
---------

Pisati je počela još u osnovnoj školi, a prvu priču objavila je u Siriusu kad joj je bilo 14 godina. Nastavila je objavljivati kratke priče i članke u časopisima Siriusu, Vijencu, Op.A. Zarezu, Ubiqu i dr. Također je objavljivala radove i na engleskom, u časopisima Neverworlds, Eternity, 69 Flavor of Paranoia itd. Godine 1999. bila je među finalistima izbora za najbolju priču objavljenu na internetu (Best of the Rest) s pričom Without the Middle (Priča bez sredine, kasnije objavljena na hrvatskom u zbirci Jednorog i djevica).

Koautorica je knjiga The Complete Guide to Writing Fantasy vol. 1 (ur. Darin Park i Tom Dullemond, Dragon Moon Press, Calgary, 2003), sad već u drugom izdanju, gdje je napisala poglavlje Fantasy Without Clichés-Writing Effectively, te The Complete Guide to Writing Science Fiction vol. 1: First Contact (ur. Dave E. Law, Dragon Moon Press, Calgary, 2007), s poglavljima Attack of the Monster Plot: Ideas, Settings and Plots te I Don’t Know That Bug-Eyed Monster from Adam: Clichés in SF. Ova je knjiga inače dobila i nagradu Eppie kao najbolja elektronska knjiga godine.

  

Dobitnica je i više domaćih nagrada, uključujući i najukusniju hrvatsku nagradu, pršut, za pripovjetku Prva koluna Margulje Krsnice na Istrakonu 2009. te SFERU za roman Kaos, objavljen u nastavcima u Futuri 1998. godine. Tradiciju objavljivanja romana u nastavcima nastavila je i na svom blogu, gdje je besplatno objavila (zasad samo prvi tom) fantastičnog romana Svećenica Mjeseca. Na blogu također objavljuje i svoja razmišljanja o žanru, ženama i žolitici, a piše i za portale NOSF i Cunterview.

Kad ne piše, najčešće prevodi, (kad god može, također na području spekulativne fikcije, te je tako prevela Vodič kroz galaksiju Douglasa Adamsa kao i mnoge druge ZF-autore i autorice, a radi i na mnogim stripovima. Za relaksaciju, održava i web-stranice Centra za ženske studije u Zagrebu i prelama bilten Hrvatskog jazz kluba.

Nagrade
-------

* Kaos, nagrada SFERA za najbolji roman, 1999.
* McGuffin Link, nagrada SFERA za najbolju novelu, 2005.
* Prva koluna Margulje Krsnice, istarska nagrada za priču prijavljenu na istrakonov natječaj, 2009.
* Plesati zajedno pod polariziranim nebom, nagrada SFERA za najbolju za kratku priču, 2009.

Bibliografija
-------------

* Kaos (1998.), roman
* Jednorog i djevica (2005.), zbirka priča
* Svećenica mjeseca (2008.), roman
* brojne priče koje su izašle u časopisima Sirius, Homo Volans, NOSF magazinu, Parseku, Monolithu, Ubiqu te u više godišnjih zbirki, Istrakonovih i SFeraKonskih

Izvor
-----

* Arhivirano 2010-04-14 na Wayback Machine-u

Vanjske poveznice
-----------------

* Milerama

 **Napomena:** Ovaj tekst ili jedan njegov dio preuzet je s internetskih stranica SFere ili SFeraKona. Vidi dopusnicu.
Jovanka Horvatin
**Jovanka Mileusnić-Horvatin** (pseudonim: *Graberica*; 1900 - ?) je bila vodeća aktivistkinja jugoslovenskog radničkog pokreta, komunistkinja i revolucionarka.

Muž joj je bio Kamilo Horvatin, jedan od osnivača i rukovodećih ljudi KPJ.

Biografija
----------

Jovanka Mileusnić je rođena u Vojakovcu, pokraj Križevaca. Po narodnosti je bila Srpkinja. Kao malena ostala je bez oca i majke, pa ju je odgajala tetka Katarina Kuriza. Bila je veoma obrazovana, govorila je francuski i njemački. Bila je aktivistkinja radničkog pokreta još od školskih dana i prijateljica Miroslava Krleže.

1920-ih godina je djelovala u Nezavisnim sindikatima Hrvatske, zajedno sa još nekoliko istaknutih radničkih aktivistkinja, među kojima Anka Butorac, Adela Pavošević, Marija Žumer, Zora Nikolić, Anka Kordić, Barica Debeljak, Anka Gržetić i Tatjana Marinić. Zajedno sa njima govorila je na mitinzima ispred zagrebačkih tvornica. Kada je 1923. godine formiran Sekretarijat žena u NRPJ, u Centralni sekretarijat žena je ušla Jovanka Mileusnić - Horvatin.

Zbog policijske represije, Jovanka Horvatin je emigrirala iz Kraljevine Jugoslavije i neko vreme živela u Beču, jednom od centara jugoslovenske emigracije. Marta 1934. godine uhapsila ju je bečka policija. Tada je kod nje nađen izveštaj Diega Rokova i dostavljen policiji iz Zagreba. Nakon proterivana iz Austrije 1935. godine, otišla je u Moskvu. Tu je već odranije živeo njen muž Kamilo Horvatin. Horvatini su stanovali u Kominterninom hotelu "Luks".

Kamilo Horvatin uhapšen je 7.februara 1938. godine. Vojni kolegijum Vrhovnog suda SSSR osudio ga je na smrt 15. marta 1938. Streljan je istog dana. Jovanka je je zajedno sa njim uhapšena ali nije streljana već je osuđena na osam godina robije. Bila je zatočena u logoru Karaganda u Kazahstanu.

Marta 1939. godine Josip Broz ju je optužio za "obezglavljivanje pokreta radničke klase Jugoslavije" i zajedno sa drugim istaknutim komunistima, isključio iz Partije tokom Velike čistke u KPJ.

Posle izlaska iz zatvora, 1946. godine, vratila se u Jugoslaviju. Tokom Narodnooslobodilačkog rata, 1944. godine poginuo je njihov sin Damjan, kao politički komesar jedne partizanske brigade.

Nakon Staljinove smrti, rehabilitovana je 1963. godine u SSSR-u.

Izvori
------

1. 1 2
2. ↑
3. ↑
4. ↑
5. ↑
6. ↑
7. ↑
8. 1 2 3
9. ↑  Branko Petranović, Momčilo Zečević: JUGOSLAVIJA 1918-1988[*mrtav link*] (poglavlje ORGANIZACIONO-IDEOLOŠKO SAZREVANJE KPJ U PREDVEČERJE APRILSKOG RATA)

Vidi još
--------

* Jugoslovenska politička emigracija u SSSR
* KPJ tokom Velike čistke
* Kamilo Horvatin

|  |  |
| --- | --- |
|  | *Ovaj članak o **osobi** je u začetku. Možete pomoći Wikipediji tako da ga proširite*. |
**Jozef Matl** (njem. **Josef Matl**) (1897 Črnci, Austrija, danas Slovenija † 1974, Rottenmann, Austrija) je bio austrijski oficir, balkanolog i profesor slavistike na Univerzitetu u Gracu u Austriji, a tokom drugog svetskog rata i nemački obaveštajac u okupiranoj Jugoslaviji.

Kapetan Matl je smatran istaknutim Abverovim stručnjakom za pitanja Balkana. Zato je njegov uticaj na formiranje kursa okupatorske politike u Srbiji bio značajan. Zbog svog slovenskog porekla, i znanja srpsko-hrvatskog jezika, tokom drugog svetskog rata kapetan Matl je radio kao nemački vojni obaveštajac u Beogradu.

Posredovao je Mihailovićevom sastanku sa Nemcima u jesen 1941. godine.

Biografija
----------

Rodom je iz okruga Radkersburg, u austrijskoj Štajerskoj. Matl je do kraja prvog svetekog rata bio austrougarski oficir, a zatim profesor slavistike na Univerzitetu u Gracu. Radeći i u Institutu za slovensku filologiju pri Univerzitetu u Gracu, angažovao se i na formiranju posebnog jugoistočnog instituta. Posle anšlusa sarađivao je sa S2 odsekom u Gracu. Matl je bio u srodstvu za nekolicinom folksdojčerskih porodica u Sloveniji. Radi svoje naučne delatnosti, on je, i pre nego što je otpočeo svoju obaveštajnu karijeru, mnogo putovao po Jugoslaviji.

### Drugi svetski rat

Po izbijanju drugog svetskog rata je bio mobilisan u Vermaht i dodeljen na službu u Abver. U početku je pripadao Abverovoj ustanovi u Gracu koja je bila pod upravom Abvera iz Salcburga, a kasnije je dodeljen Abverovoj ustanovi u Beču. Posle okupacije Jugoslavije, Matl je postavljen za rukovodioca referata u prvom odeljenju Abverove ustanove u Beogradu. Šef odeljenja bio mu je major Laser, kome je bio dodeljen i kapetan Rihter, jedan od tvoraca "pete kolone" u Jugoslaviji.

Uz saglasnost Mihailovića, krajem oktobra ili početkom novembra 1941. godine Branislav Pantić je na Ravnu goru doveo Jozefa Matla. Cilj ove posete bio je da se ugovori sastanak, na koji bi došli predstavnici nemačkih okupatorskih vlasti, radi pregovora i sklapanja sporazuma sa Mihailovićem o zajedničkoj borbi protiv partizana. Nakon ovih pregovora usledio je sastanak u Divcima početkom novembra 1941.

Matl je nastavio da posreduje u pregovorima Vermahta sa četničkim vođama. Početkom marta 1942. sastao se sa majorom Jezdimirom Dangićem:

> Dangić održava veze i sa Nemcima i pri mom prolasku kroz Bajinu Baštu bio je na sastanku i ručku sa nekim nemačkim kapetanom doktorom Matlom iz Beograda. Sve ove veze Dangića, mnogo ga kompromituju i daje materijala komunistima za propagandu u njihovu korist, jer zaista uvek raspolažu sa faktima.
> 
> – Izveštaj majora Radoslava Đurića od 26. marta 1942. Draži Mihailoviću o situaciji u istočnoj Bosni i stanju četničkih jedinica

Izvori
------

1. 1 2 3 4
2. ↑  Izveštaj majora Radoslava Đurića od 26. marta 1942. Draži Mihailoviću o vojno-političkoj situaciji u istočnoj Bosni i stanju četničkih jedinica

Vanjske veze
------------

* Slavist in balkanolog Josef Matl (1897–1974) Arhivirano 2022-01-19 na Wayback Machine-u (slovenščina)
* Izveštaj kapetana Matla pretpostavljenima od 30. oktobra 1941. o razgovorima sa predstavnicima Draže Mihailovića
|  |
| --- |
|  *Ovo je glavno značenje pojma **Herpes simplex**. Za virus koji uzrokuje ovu infekciju, v. Herpes simpleks (virus).* |

**Herpes simpleks** je uobičajena virusna infekcija koja ima svoju primarnu a potom i sekundarnu fazu kada se povremeno vraća. Postoje dva tipa herpesa simplexa: *herpes simplex tip 1* i *herpes simplex tip 2*, a isto tako jedna osoba može biti zaražena s oba tipa virusa, koji mogu izazivati probleme na različitim dijelovima tijela.

#### Herpes simplex tip 1

Procjenjuje se da je njime zaraženo 60% djece u dobi do 10 godina. Broj zaraženih i nositelja virusa stalno raste i doseže čak do 80-90% starijih od 50 godina. Ovaj tip virusa najčešće se prenosi preko usta, neposrednim kontaktom (dovoljan je poljubac ili kap sline). Zaraza može proći bez ikakvih simptoma ili simptomima sličnim infekciji gornjih dišnih putova.
Virus se nakon prvog kontakta s domaćinom nasadi na dio živčanog sustava oko usana i ostaje doživotno u tijelu, te se povremeno ili češće "budi". Najčešći razlozi koji ga aktiviraju povezani su padom imuniteta, gripom, prehladom, stresom, povišenom tjelesnom temperaturom, hladnoćom, menstruacijom.
Iako je infekcija virusom herpes simplex tip 1 relativno bezazlena, komplikacije nastaju ako se bolest proširi na druge dijelove tijela, a posebno je opasan prijelaz na oči, gdje virus može uzrokovati infekciju oka, uz vjeđe, spojnicu i rožnicu i tako dovesti do oštećenja rožnice. Za vrijeme infekcije (dok postoji ranica) treba izbjegavati ljubljenje, kao i oralni seks, jer herpes simplex tip 1 može zahvatiti i spolne organe. Bolest nije izlječiva, već se samo ublažava sredstvima za olakšanje simptoma.

#### Herpes simpex tip 2

Često ga nazivaju i genitalnim herpesom iako se procjenjuje da oko 30% slučajeva potječe od herpesa simplex tip 1, a ostalih 70% izaziva herpes simplex tip 2. Kod muškaraca se bolest (mjehurići ispunjeni tekućinom) pojavljuje na sluznici penis, a kod žena počinje upalom stidnice, osjećajem neugode i svrbeži, zatim se pojavljuju mjehurići na vanjskim spolnim organima.

Prevencija se zasniva na zaštićenom seksualnom kontaktu (prezervativ) kao i jačanju imunog sistema. Liječenje se sprovodi upotrebom antivirusnog lijeka na bazi aciklovira koji se uzimaju na usta, parenteralno (u injekcijama) ili lokalno (kao masti ili kreme), što značajno ublažava simptome. Međutim, ovaj lijek ne može potpuno odstraniti virus iz organizma jer uvijek ostaje jedan procenat virusa koji se nalaze "uspavani" u nervnim ćelijama i koji se mogu aktivirati.

Vanjske veze
------------

* O herpesu (PDF) Arhivirano 2006-05-07 na Wayback Machine-u
* Herpes simplex na Projektu Open Directory

|  |  |
| --- | --- |
|  | *Ovaj članak o **medicini** je u začetku. Možete pomoći Wikipediji tako da ga proširite*. |
**Šaki** se nalazi u sjeverozapadnom dijelu Azerbejdžana, u podnožju planina Velikog Kavkaza, na nadmorskoj visini 545 m. Udaljen je 240 km. od glavnog grada Bakua i u njemu živi oko 68.400 stanovnika. Njegovo središte je tvrđava Šeki, nekadašnje sedište Šekiskog kanata (1743-1819). 

Podijeljen je na dva dijela rijekom Gurjana. Stariji sjeverni dio izgrađen je na planini, a južni dio se proteže dolinom rijeke. Njegovo istorijsko jezgro, obnovljeno nakon uništenja ranijeg grada muljnim tokovima u 18. vijeku, obiluje nacionalnom arhitekturom iz vremena Puta svile, sa kaldrmisanim ulicama, karavan-sarajima i brojnim autentičnim zanatlijskim radionicama. Mnoštvo je kuća sa svojim tipičnim visokim sedlastim krovovima, dubokim verandama i baštama.

Urbani obrazac grada Šekija određen je sakupljanjem vode i njenim upravljanjem. Grad se nalazi u slivnom području rijeke Kiš, čije pritoke su vremenom pretvorene u mrežu kanala. Vodosnabdijevanju se dodaju i vode iz planinskih glečera.

Svjetska baština
----------------

Istorijski centar Šakia s Kanovom palatom 2019. god. uvršten je na listu UNESCO-ove svjetske baštine zbog svoje jedinstvene arhitekture i istorije kao važnog trgovačkog centra. Na arhitekturu grada utjecala je Safavidska, Qadžarska i ruska građevinska tradicija.

Palata na sjeveroistoku grada, i brojne trgovačke kuće odražavaju bogatstvo stvoreno uzgojem svilene bube i trgovinom svilenim čahurama od kasnog 18. do 19. stoljeća.

Šaki kanova palata bila je ljetna rezidencija za kanove oblasti Šaki. Sagradio ju je 1797. godine Muhamed Hasan Kan. Bila je namijenjena za smještaj kanova koji su bili zaduženi za kontrolu oblasti Šaki, kao vicekraljevi vladajuće Zandske i kasnije Qadžarske perzijske dinastije oko 1750. godine. Oblast je pripojena Ruskom carstvu prema Gulistanskom ugovoru 1813. godine nakon rusko - perzijskog rata (1804–1813).

Izvori
------

1. ↑  Šaki, osnovni podaci
2. ↑  Istorijski centar Šakia - pristupljeno, 10.1.2024
3. ↑  „Azerbejdžan, spomenici upisani na listu svjetske baštine". *UNESCO: Svjetska baština*. Pristupljeno 10. 1. 2024.
4. ↑  „Istorijski centar Šakia". *UNESCO: Svjetska baština*. Pristupljeno 8. 1. 2024.
5. ↑  Kanova palata

***Šaki*** na Wikimedijinoj ostavi
**Vrtložne struje** ili **Fukoove struje** (po Leonu Fukou) nastaju indukcijom napona u provodniku kada se magnetno polje oko provodnika menja. Do promene magnetnog polja dolazi kada se provodnik kreće u konstantnom magnetnom polju ili kada provodnik miruje u promenljivom magnetnom polju. Prema Lencovom zakonu vrtložne struje svojim postojanjem proizvode magnetno polje koje se suprotstavlja onom magnetnom polju koje ih je izazvalo.

U elektroenergetici, odnosno proizvodnji i prenosu električne energije, često se koristi gvožđe kao jezgro kalema. Gvozdeno jezgro (solenoid) je potrebno da bi se dobila što veća magnetna indukcija, veći magnetni fluks i veća snaga elektromotora. Međutim, kod jezgra od punog gvožđa, sa navojima od bakarne žice, kroz koje protiče naizmenična struja, stvara se promenljivi fluks i indukuje se elektromotorna sila i vrtložna struja promenljive putanje i smera. Ova struja zagreva gvozdeno jezgro i pri tome nastaju gubici energije. U radu električnih mašina naizmenične struje vrtložne struje su nepoželjne pošto povećavaju toplotne gubitke u feromagnetnom materijalu. Da bi se smanjili gubici usled vrtložnih struja, feromagnetni delovi se ne prave od punog jezgra, već se koriste izolovani gvozdeni limovi, kako bi se ispresecao put vrtložnim strujama. Takođe, da bi smanjile vrtložne struje, gvožđe se meša sa niskim procentom silicijuma. 

Postoje slučajevi kada je vrtložna struja korisna. Pomoću vrtložne struje se topi gvožđe, tako što se u keramičku posudu stavljaju komadi gvožđa, a kroz navoj oko lonca se propušta naizmenična struja. Promenljiva struja stvara promenljivo elektromagnetno polje, što proizvodi vrtložne struje, koje zagrevaju i tope materijal u posudi. Ovako istopljeno gvožđe može da se lije u kalupe. Po istom principu se topi i zlato za zube. Vrtložnie struje se koriste za direktno zagrevanje provodnog materijala kod indukcione peći.

Vrtložne struje imaju primenu u izradi vrtložnih kočnica, kod šinskih vozila, rolerkostera (engl. ) i asinhronih mašina. Koriste se i za ispitivanje defekata kao što su naprsline, na materijalima, tako što se meri vrtložna struja, koja ima prekide u koliko postoji defekt.

Izvori
------

1. ↑  RTS: Vremeplov (18. septembar 2012), Pristupljeno 28. 2. 2013.
2. 1 2  Tehnička škola Užice: 90. Vrtložne struje Arhivirano 2014-03-14 na Wayback Machine-u, Pristupljeno 28. 2. 2013.
3. ↑  Elektrotehnika i zaštita, dopuna, (2008), V. Drinčić, skripta, str. 4
4. ↑  Zaira P. Marioli-Riga, George J. Tsamasphyros, George N. Kanderakis, UDC 537.856 539.421, Facta Universitatis, Series: Mechanics, Automatic Control and Robotics Vol.3, Nº 13, (2003), str. 754, 28. februar 2013
5. ↑  Pomacom: Ispitivanje bez razaranja, Samir Lemeš, Pristupljeno 28. 2. 2013.

Spoljašnje veze
---------------

***Vrtložne struje*** na Wikimedijinoj ostavi

|  |  |
| --- | --- |
|  | *Ovaj članak o **fizici** je u začetku. Možete pomoći Wikipediji tako da ga proširite*. |